Справа № 461/3229/20 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/2543/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Розглянув у порядку спрощеного провадження цивільну справу № 461/3197/20 за апеляційною скаргою АТ «Ідея Банк» на рішення Галицького районного суду м.Львова від 17 червня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором ,-

в с т а н о в и в :

АТ «Ідея Банк» звернулось до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в розмірі 95 640,94 грн.

В обґрунтування позову посилається на те, що 19.10.2018 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №Z06.00508.004448467. Згідно кредитного договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 49 999,00 грн. зі сплатою 21,99% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Позивач повністю виконав свої зобов`язання, однак, відповідач не виконує свої зобов`язання, передбачені договором кредиту, внаслідок чого станом на 24.03.2020 року утворилась заборгованість в розмірі 95 640,94 грн. Заборгованість підтверджується випискою по особовому рахунку та довідкою-розрахунком заборгованості.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 17 червня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 68665,88 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» 1509.14 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» 1507,70 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_1 послуг за обслуговування кредиту відмовлено у зв`язку з нікчемністю кредитного договору в цій частині.

Рішення оскаржив представник позивача-адвокат Жовтонецький В.М.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог АТ «Ідея Банк» в частині стягнення нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредиту в сумі 26975,06 грн., мотивуючи тим, що вимога позивача про сплату платежів за обслуговування кредиту є необґрунтованою, оскільки банк не мав права встановлювати такий платіж у Кредитному договорі за дії, які банк вчиняє на власну користь, тому що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами. Така умова є нікчемною та не потребує визнання недійсною.

З такими висновками суду не погоджується, оскільки Кредитний договір, стягнення заборгованості за яким є предметом спору у даній справі укладено 19.10.2018 року, тобто під час дії Закону України «Про споживче кредитування», що набрав чинності 10.06.2017 року. Абзац 3 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» згідно якого кредитодавцю заборонялося встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону втратив чинність 10.06.2017 року, з огляду на що такий не можу бути застосований до спірних у даній справі правовідносин, як і судова практика з приводу застосування вище вказаної норми, адже така вже не актуальна. Чинне на час укладення кредитного договору законодавство передбачає можливість включення до договорів про споживче кредитування умов, що передбачають сплату споживачами плати за обслуговування кредиту чи кредитної заборгованості.

Просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у позовних вимогах та ухвалити нове рішення про задоволення позову в частині стягнення витрат за обслуговування кредиту в розмірі 26975,06 грн. та судові витрати по справі у розмірі 7 355 грн., що складаються із судового збору-2102 грн. сплаченого за подання позовної заяви; 2100 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а також 3153 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.369 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. (ч.2 ст. 247 ЦПК).

Згідно з частинами 1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) Відзиві на неї.

Враховуючи те, що апеляційна скарга подана в частині відмови у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 19 жовтня 2019 року між АТ «Ідея Банк» та відповідачем був укладений кредитний договір № Z06.00508.004448467, згідно з яким банк надав клієнту кредит у сумі 49 999,00 грн зі сплатою 21,99% річних. Відповідач, в свою чергу, зобов`язався сплатити проценти за користування кредитом та погасити кредит відповідно до графіку щомісячних платежів.

Відповідач отримав від банку кредитні кошти, але свої зобов`язання за договором виконав не у повному обсязі.

Відповідно до розрахунку суми боргу за кредитом, наданого позивачем, борг ОСОБА_1 станом на 24 березня 2020 року становить 95 640,94 грн та складається з основного боргу - 38 278,57 грн, простроченого боргу - 10 476,18 грн, строкових процентів - 145,72 грн, прострочених процентів - 11 734,07 грн, нарахованої плати за обслуговування кредиту - 1 186,78 грн, простроченої плати за обслуговування кредиту - 25 788,28 грн та пені за несвоєчасне погашення платежів - 8 031,34 грн.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення нарахованої плати за обслуговування кредиту - 1 186,78 грн, простроченої плати за обслуговування кредиту - 25 788,28 грн , суд першої інстанції правильно прописав, що банк не мав права встановлювати такий платіж у кредитному договорі за дії, які банк вчиняє на власну користь, тому що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами, а тому підставно зазначив, що така умова договору є нікчемною.

Доводи апеляційної скарги щодо нікчемності правочину у цій частині не спростовують висновків суду.

Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України (далі ЦК) істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч.1 ст. 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання (ст.629 ЦК).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит-вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом-витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит- грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконання обов`язків найманого працівника.

Разом з тим, відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Оцінюючи зібрані по справі докази, суд першої інстанції з посиланням на умови договору споживчого кредитування, на відповідність таких до вимог частини першої, другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» правильно зазначив, що пунктом 1.11 Кредитного договору фактично встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, надання інших послуг за вказану плату, умовами договору не передбачено. Вказана місячна плата за обслуговування міститься у пункті 6 Кредитного договору, а саме у Графіку щомісячних платежів .

Відповідно до ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК).

Враховуючи те, що споживачу встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно, зазначена плата майже вдвічі перевищує розмір отриманого кредиту без врахування відсотків за користування ним, тому пункт 1.11 Кредитного договору є несправедливим, містить істотний дисбаланс обов`язків на шкоду споживача, суперечить закону.

Посилання апелянта на те, що Законом України «Про споживче кредитування» прямо не передбачено заборону на встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості не спростовують наведених висновків суду та не впливають на правильність вирішення справи, оскільки, у даному випадку, банком у кредитному договорі була встановлена плата за ті послуги, які за вказаним законом повинні надаватися безоплатно, крім цього сукупний розмір цієї оплати майже вдвічі перевищує отриманий розмір кредиту.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та зазначає, що обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Суд дотримався принципу оцінки доказів та на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи дав належну оцінку як кожному доказу окремо так і в їх сукупності відповідно до діючого законодавства, що було чинним на час укладення Кредитного договору та на час розгляду і вирішення справи (ч.3 ст.3 ЦПК).

Висновки суду першої інстанції зроблені із врахуванням позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01 квітня 2020 року справа № 583/3343/19, від 11 березня 2020 року, справа № 708/195/19.

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Пронін проти України»).

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. (ч.5 ст.268 ЦПК).

Керуючись ст.ст.374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Ідея Банк» - адвоката Жовтонецького В.М. залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 17 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк