Справа № 755/1282/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2021 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

представник прокуратури - Польщиков І.В.,

представник позивача - Друцька О.Г., Зденик Т.В. ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - Пастернак Ж.В. ,

треті особи - не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, в залі суду, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Дніпровської окружної прокуратури міста Києва (правонаступника Київської місцевої прокуратури №4) в інтересах держави в особі Київської міської ради, до ОСОБА_2 , треті особи, які не заваляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІСКОС-324», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкода Олександр Миколайович, про скасування державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення, оформлені записом про право власності, та витребування нежитлового приміщення з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

Дніпровська окружна прокуратура міста Києва (правонаступник Київської місцевої прокуратури №4), звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , з вимогою визнати поважною причини пропуску позовної давності, сковувати рішення приватного нотаріуса Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевського Володимира Степановича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно (з відкритого розділу), індексний номер 30710384 від 30.07.2016 року, відповідно до якого 26.07.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00). Витребувати від ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) но користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи в ) нежитлове приміщення АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00). Скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шкода Олександра Миколайовича про державну реєстрацію прав та обтяжень на нерухоме майно, індексний номер 43452174 від 10.10.2018 року, відповідно до якого 10.10.2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00).

29 травня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (викликом) сторін.

21 липня 2020 року Дніпровська окружна прокуратура міста Києва (правонаступник Київської місцевої прокуратури №4) направила до суду заяву про зміну предмету позову (уточнену позовну заяву), з якої вбачається, що позивач звернувся з вимогою визнати поважною причини пропуску позовної давності, скасувати державні реєстрації права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), оформлений записом про право власності № 15662021 від 26.07.2016 року на підставі рішення приватного нотаріуса Ольшевського В.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний номер 30710384 від 30.07.2016 року за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ), та записом про право власності № 20015424 від 13.04.2017 року на підставі рішення приватного нотаріуса Гнідюк О.Б. про державну реєстрацію прав та обтяжень на нерухоме майно індексаційний номер 34815579 від 18.04.2017 року за Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІСКОС-324» (). Витребувати від ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) но користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи в ) нежитлове приміщення АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) шляхом реєстрації права власності на це майно за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради (). Скасувати державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), оформлені записом про право власності № 28333011 від 10.10.2018 року на підставі рішення приватного нотаріуса Шкода О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний номер 43452174 від 10.10.2018 року за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

08 квітня 2021 року позивачем подано до суду клопотання про залучення правонаступника у справі, а саме правонаступником Київської місцевої прокуратури №4 є Дніпровська окружна прокуратура міста Києва.

12 квітня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, про продовження розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

31 травня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва, за згодою відповідача та його представника, постановлено ухвалу, якою було допущено процесуальне правонаступництво позивача по справі - Київську місцеву прокуратуру №4 на його правонаступника - Дніпровську окружну прокуратуру міста Києва, в межах розгляду цивільної справи за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №4 Ясь О.О. в інтересах держави в особі Київської міської ради, до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІСКОМ-324», приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Київської області, про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна та витребування нежитлового приміщення.

08 червня 2021 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, висловивши свою позицію стосовно заявлених вимог, зазначає, що заперечує стосовно зазначених позивач обставин, при цьому наполягає на тому, що відповідачем 10.10.2018 року добросовісно набуто нежитлове приміщення АДРЕСА_1 за відплатним нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу нерухомого майна № 5195, номер запису про право власності 2833011 у Продавця - ТОВ «ВІКОС - 324», право власності якого на зазначене нерухоме майно було зареєстроване 13.04.2017 р., номер запису про право власності 20015424. На момент укладання цього відплатного договору щодо купленого мною нежитлового приміщення відповідачу не було відомо жодних претензій чи спорів третіх осіб, в тому числі претензій чи спорів з приводу того, що майно вибуло з комунальної власності з порушенням вимог закону. Щодо розпорядчих актів державних органів, угод, договорів, що були вчинені попередніми власниками нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , їх сторін, фактів їх дійсності, обставин вчинення цих правочинів, характеру правовідносин між їх учасниками відповідач не знав і не міг знати, тому відповідач вважає необхідним встановлення цих фактів судом. На момент вчинення відповідачем договору купівлі-продажу № 5195 від 10.10.2018 року права попередніх власників на нежитлове приміщення були перевірені нотаріусом, зареєстровані державним органом у встановленому чинним законодавством порядку, в зв`язку з чим у відповідача не виникало сумніву в факті їх законності та юридичній чинності. Крім того, факт не звернення до суду місцевої ради протягом строку позовної давності з позовом свідчить про те, що орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, а також засвідчує факт бездіяльності компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу, щодо відновлення його прав та інтересів, означає що державний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не здійснив цього. Також, відсутність жодних попередніх звернень до відповідача щодо порушення ним прав та законних інтересів позивача також засвідчує реальне во виявлення через факт мовчазної згоди компетентного органу з правами на нерухоме майно добросовісного набувача. На підстави зазначених обставин відповідач просив застосувати до даних правових відносин строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

16 червня 2021 року позивач подав до суду відповідь на відзив, зі змісту якого вбачається, що позивач заперечує проти доводів наведених відповідачем у відзиві та вказує, що майно належить саме позивачу, на наявність права власності на майно не впливає та обставина, що воно було предметом угод відсудження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника. За таких обставин, враховуючи те, що Київська міська рада не відчужувала спірне приміщення, тому право власності територіальної громади на це приміщення не припинилось, саме позивач є його дійсним законним власником.

Стосовно пропущеного строку на звернення з позовом, позивач зазначив, що приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевський Володимир Степанович після прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відповідно до якого 26.07.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності на спірне нежитлове приміщення за ОСОБА_4 , всупереч діючому законодавству України, до Департаменту з питань реєстрації КМДА не передав відповідної реєстраційної справи, що підтверджуються відповідним листом від 22.04.2019 №074/07/1-1241, та що унеможливило вчасне виявлення незаконної реєстрації уповноваженим органом місцевого самоврядування міста Києва.

З огляду на це, оскільки первинна державна реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомого майна була проведена 26.07.2016 року, тобто більш ніж три року тому, а дійсний власник майна - територіальна громада міста Києва в особі уповноважених органів вперше дізналась про факт вибуття майна тільки під час його первинного обстеження 27.07.2017 року, що підтверджується відповідним актом, то, згідно вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України, є усі підстави для визнання судом поважними причин пропуску строку позовної давності, та для захисту порушеного права. Відповідне прохання про поновлення строків позовної давності заявлено прокуратурою під час подачі позовної заяви. Більш того, трирічний строк позовної давності почав свій перебіг саме з 27.07.2017 року, при цьому позовна заява подана до суду 27.01.2020 року, тобто в межах строку, визначеного ст. 258 ЦК України. Звертаю увагу суду на те, що сам факт первинної державної реєстрації права власності 26.07.2016 року на спірне приміщення приватним нотаріусом Ольшевським В.С. за ОСОБА_4 не може свідчити про те, що позивач міг дізнатися про порушення права територіальної громади у цьому випадку саме 26.07.2016 року, оскільки така реєстрація здійсненна поза волею Київради та не її уповноваженим органом. У зв`язку з наведеним вище, керуючись ст. ст. 43, 49, ЦПК України, просив суд не приймати до уваги доводи відповідача ОСОБА_2 та задовольнити позовні вимоги окружної прокуратури в повному обсязі.

16 червня 2021 року відповідач подав до суду заперечення на відповідь до відзиву на позовну заяву, зі змісту яких вбачається що відповідач не погоджується з обставинами на які посилається позивач, а саме вказує на те, що позивач не надав доказів наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, тобто не надав жодних належних доказів поважних причин щодо правомірності пропуску строку позовних вимог.

Представники позивача Друцька О.Г. , Зденик Т.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, вкладених у позовній заяві та відповіді на відзив, пояснили, що майно вибуло поза волею власника, первина реєстрація права власності на нежитлове приміщення відбулась ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу який начебто був наданий нотаріусом, але даний договір не укладався нотаріусом, про що свідчать надані письмові докази, враховуючи зазначене, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Пастернак Ж.В. в судовому засіданні просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позов та в письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи, пояснили, що відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, оскільки придбав нежитлове приміщення у третьої особи ТОВ «ВІКОС - 324» з дотриманням всіх законних процедур оформлення купівлі-продажу нежитлового приміщення. Відповідачу не було і не могло бути відомо про те, хто та за яких обставин продав спірне майно ТОВ «ВІКОС - 324», і про всіх попередніх власників майна. Під час оформлення купівлі-продажу нежитлового приміщення, продавець ТОВ «ВІКОС - 324» надав всі належні документи на квартиру і в розумінні ст. 388 ЦК він не був особою, яка не мала права відчужувати майно, він про це не знав. Він сам був добросовісним набувачем. Тому відповідач залишається законним власником спірної квартири і позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Третя особа - ТОВ «ВІКОС - 324» в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкода Олександр Миколайович в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Третя особа - ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність.

Заслухавши пояснення сторін цивільного процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно із ст. 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності.

Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного майна» передбачено, що приватизація державного майна - це відсудження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить на користь фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» відсудження майна, що є у комунальній власності, регулюється положенням цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюються органами місцевого самоврядування.

Статтею 11 Закону України «Про приватизацію державного майна» порядок приватизації державного майна передбачає: опублікування списку об`єктів, які підлягають приватизації, в офіційних друкованих виданнях державних органів приватизації та місцевій пресі; прийняття рішення про приватизацію; опублікування інформації про прийняття рішення про приватизації об`єкта; проведення аудиторської перевірки фінансової звітності підприємств, що приватизуються; проведення у випадках, передбачених законодавством екологічного аудиту об`єкта приватизації; затвердження плану приватизації або плану розміщення акцій акціонерних товариств, створення у процесі приватизації та корпорації, та їх реалізацію.

Таким чином, відсудження комунального майна повинно відбуватися в рамках приватизаційної процедури в порядку, визначеному вказаними законодавчими актами та у спосіб, передбачений Державною програмою приватизації.

Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням Київської міської ради від 27 грудня 2001 року № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» (зі змінами і доповненнями внесеними рішенням Київської міської ради від 26 грудня 2002 року № 220/380 «Про внесення змін та доповнень до рішення Київради від 27 грудня 2001 року № 208/1642 та 29 листопада 2001 року №151/1585») затверджено перелік комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва, до якого включено, у тому числі, й нежилі приміщення загальною площею 20 кв.м. житлової будівлі по АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Київської міської ради від 09.09.2010 №7/4819 «Про питання організації управління районами в місті Києві», у зв`язку з припиненням Дніпровської районної у місті Києві ради, правонаступником права власності на об`єкти комунальної власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва є територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради.

Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» затверджено переліки об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва, до якого було включено нежитлові приміщення загальною площею 304,2 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 №1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» затверджено переліки підприємств, установ, організацій, майно яких передано до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, у тому числі нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 .

Частина цих нежитлових приміщень площею 284,2 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) по АДРЕСА_1 була приватизована товариством з обмеженою відповідальністю «СП «Монополіт-Ентерпрайз» () згідно договору купівлі-продажу від 07.10.1997 №2852, а згодом, зазначене Товариство на підставі іншого договору купівлі-продажу від 06.07.2018 №4494 продало це приміщення товариству з обмеженою відповідальністю «БУБА ЕНТЕРПРАЙЗ» (). Вказана інформація підтверджується також листом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 16.04.2019 №30-12/3332.

Згідно із розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.02.2015 №61 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09.10.2014 №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово- комунальним господарством міста Києва» нежитлові приміщення загальною площею 20 кв.м. у будинку по АДРЕСА_1 , що залишились після вказаної вище приватизації, закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Під час проведення 27.07.2017 та 08.08.2018 обстеження та інвентаризації комунального майна за вказаною адресою комунальним підприємством виявлено, що доступ до частини нежитлових приміщень обмежено, встановлено двері, які зачинені. При цьому, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на частину вказаного нежитлового приміщення під АДРЕСА_1 площею 9,9 кв.м. зареєстровано право власності на приватних осіб.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, первинна реєстрація прав власності на вказане нежитлове приміщення АДРЕСА_1 проведена 26.07.2016 приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевським Володимиром Степановичем за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №2197 від 31.08.1999, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9

Згідно копії цього договору ОСОБА_8 продав зазначене приміщення ОСОБА_4 . При цьому зазначено, що ОСОБА_8 як продавець володів цим приміщенням на підставі Біржової угоди біржи «Десятинна» в м. Києві за №1245 від 20.12.1993.

Зазначений Договір купівлі-продажу між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 викладено на бланку нотаріальних документів серія АВВ №320481, а правочин зареєстровано нотаріусом ОСОБА_9 в реєстрі під №2197.

Відповідно до інформації з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів бланк серії АВВ №320481 витрачено 31.08.1999 приватним нотаріусом ОСОБА_9, код витрачання бланку «1 - договір про відчуження нерухомого майна, крім земельних ділянок».

Враховуючи те, що приватна нотаріальна діяльність ОСОБА_9 припинена з 25.10.2007 у зв`язку зі смертю, документи діловодства та архів нотаріуса передано на зберігання до Київського державного нотаріального архіву (лист Головного територіального управління юстиції у місті Києві Міністерства юстиції України від 25.04.2019 №6467/4-19).

На запит місцевої прокуратури Київський державний нотаріальний архів листом від 27.05.2019 №1470/01-21 повідомив, що приватним нотаріусом ОСОБА_9 27 серпня 1999 року за реєстровим номером №2197 засвідчено копію свідоцтва про одруження; 31 серпня 1999 року приватним нотаріусом ОСОБА_9 посвідчено договір купівлі-продажу іншого нежитлового приміщення та між іншими сторонами, використано при цьому спеціальні бланки нотаріальних документів серії АВВ №320477 та серії АВВ №320478.

Згідно інформації Державного архіву міста Києва серед архівних документів фонду «Товарна біржа «Українська біржа «Десятинна» за №1245 зазначений договір купівлі-продажу від 08.06.1993 (а не від 20.12.1993, як зазначено у зазначеному вище договорі), та який не містить інформації про спірне нежитлове приміщення та про ОСОБА_8 як продавця; у журналі реєстрації договорів купівлі-продажу від 20.12.1993 немає інформації про укладання угоди щодо спірного приміщення між будь-якими особами.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, первинна реєстрація прав власності на вказане нежитлове приміщення АДРЕСА_1 проведена 26.07.2016 приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевським Володимиром Степановичем за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №2197 від 31.08.1999, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9

Згідно копії цього договору ОСОБА_8 продав зазначене приміщення ОСОБА_4 . При цьому зазначено, що ОСОБА_8 як продавець володів цим приміщенням на підставі Біржової угоди біржи «Десятинна» в м. Києві за №1245 від 20.12.1993.

Зазначений Договір купівлі-продажу між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 викладено на бланку нотаріальних документів серія АВВ №320481, а правочин зареєстровано нотаріусом ОСОБА_9 в реєстрі під №2197.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк Олександром Борисовичем 13.04.2017 право власності на вказане нежитлове приміщення зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІКОС-324» на підставі протоколу №1 загальних зборів учасників ТОВ «ВІКОС-324» від 10.12.2016 та Статуту ТОВ «ВІКОС-324» від 14.12.2016.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкода Олександром Миколайовичем 10.10.2018 право власності на спірний об`єкт нерухомого майна зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №5195 від 10.10.2018, посвідченого приватним нотаріусом Шкода О.М. Вказаний договір від імені продавця (ТОВ «ВІКОС-324») підписав ОСОБА_4 .

Листом від 23.04.2019 №062/14-6274 (И-2019) Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації» повідомимо місцеву прокуратуру про те, що згідно даних реєстрових книг підприємства право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 на праві власності не реєструвалось.

Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація листами від 10.08.2018 №7294/26/1/103 та від 18.04.2019 №103/3664/45/1 повідомила, що приватизація зазначеного приміщення комунальної форми власності не здійснювалась, інформація стосовно законності та підстав відчуження відсутня; приміщення закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».

Листом від 12.06.2019 №103/45-3507 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» надала інформацію, що спірне приміщення закріплено за підприємством на праві господарського відання; ніяких погоджень та довідок на його приватизацію не надавало. На виконання розпорядження Дніпровської районної у місті Києві ради від 12.10.2009 №728-Р між комунальним підприємством Дніпровського району міста Києва «Фінансово-розрахунковий центр «Дніпровський» (орендар) та приватним підприємством «БІЗНЕСПРО-ПЛЮС» (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна №1255 від 16.11.2009, предметом якого є нежитлове приміщення площею 10 кв.м, на 1 поверсі у будинку по АДРЕСА_1 для розміщення офісу (згідно акту приймання-передачі в оренду у приміщені розташовано радіатор, унітаз-компакт, умивальник).

Зазначений факт підтверджує факт того, що спірне приміщення перебуває у власності територіальної громади міста Києва та уповноважені органи місцевого самоврядування розпоряджались ними під час того, як цим приміщенням начебто володів ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 31.08.1999.

Згідно інформації Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) договори оренди або купівлі-продажу нежилих приміщень у будинку АДРЕСА_1 не укладались; інформація щодо законності та підстав відчуження зазначеного нерухомого майна у Департаменті відсутня (лист від 11.04.2019 №062/06/10-3405).

Зазначене свідчить про те, що первинна державна реєстрація 26.07.2016 приватним нотаріусом Ольшевським В.С. права власності на спірні приміщення за ОСОБА_4 проведена на підставі неіснуючого документу - договору купівлі-продажу, начебто посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_9 під реєстровим №2197 від 31.08.1999.

Ураховуючи вказане, ОСОБА_4 не мав фактичних прав власності на вказане нежитлове приміщення, а отже не мав прав розпоряджатися ним, у тому числі й передавати до статутного капіталу ТОВ «ВІКОС-324», яке, у свою чергу, не мало права продавати зазначене приміщення чинному власнику ОСОБА_2 .

Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, які належать територіальній громаді.

Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Відповідно до статі 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, Київська міська рада є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Як вбачається з приписів п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст.ст. 1, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до компетенції рад віднесено питання про прийняття рішень щодо розпорядження та порядок відчуження комунального майна.

Так, з рішення Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» вбачається, що нежитлові приміщення загальною площею 304,2 кв.м. по АДРЕСА_1 включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Дніпровському районі. На момент виникнення права власності територіальної громади на спірне нерухоме майно, чинне законодавство України, не передбачало обов`язкової реєстрації цього права та виникнення права власності на нього з моменту такої реєстрації, а відтак, відсутність державної реєстрації права у цьому випадку не впливає на правовий статус вищевказаної квартири.

Частина цих нежитлових приміщень площею 284,2 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) по АДРЕСА_1 була приватизована товариством з обмеженою відповідальністю «СП «Монополіт-Ентерпрайз» () згідно договору купівлі-продажу від 07.10.1997 №2852, а згодом, зазначене товариство на підставі іншого договору купівлі-продажу від 06.07.2018 №4494 продало це приміщення Товариству з обмеженою відповідальністю «БУБА ЕНТЕРПРАЙЗ» (). Вказана інформація підтверджується також листом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 16.04.2019 №30-12/3332.

Згідно із розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.02.2015 №61 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09.10.2014 №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово- комунальним господарством міста Києва» нежитлові приміщення загальною площею 20 кв.м. у будинку по АДРЕСА_1 , що залишились після вказаної вище приватизації, закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».

Відповідно до висновку про вартість майна станом на 14.06.2019 ринкова вартість спірного приміщення складає 239 000 гривень.

Аналізуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що дійсним власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1 є територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради, оскільки нею та/або іншими органами місцевого самоврядування та державної влади міста Києва вказане майно не відчужувалося, право власності територіальної громади міста Києва в силу закону на вказане майно не припинялося, а вибуло з володіння поза її волею.

Належність спірного майна саме територіальній громаді міста Києва в особі Київради підтверджується, окрім вказаних вище актів органів місцевого самоврядування міста Києва, також положеннями статті 7 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» від 7 грудня 1990 року №533-Х11 (який діяв на момент проголошення Незалежності України), статті 60 діючого Закону України «Про місцеве самоврядування», статті 35 Закону України «Про власність» (який діяв з 1991 року по 2007 рік), а також Переліком державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 №311.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Так, Цивільним Кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст.387 ЦК України власнику надано право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, а відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави.

Отже, для застосування приписів ст.387 ЦК України необхідною умовою є доведення позивачем, насамперед, того факту, що позивач є власником майна. Тобто, особа яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача.

Позов про витребування майна на підставі ст. 387 ЦК України підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно.

До предмету доказування за віндикаційним позовом входить також і встановлення факту наявності спірного майна у незаконному володінні відповідача на час звернення з позовом до суду.

Разом з цим, вимога у віндикаційному позові є речово-правовою і може бути подана щодо індивідуально визначеного майна. Крім того, віндикаційний позов може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язальних відносин. Матеріально-правова вимога позивача у віндикаційному позові повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки.

Таким чином, при вирішення даного спору позивачем має бути доведено факт права власності позивача на спірне майно, індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявності майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутності у відповідача правових підстав для володіння цим майном.

Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК (ч. З п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Необхідно також враховувати і судову практику, яка склалася при вирішенні даної категорії правових спорів, зокрема на рішення Верховного суду України по справі № 6- 327цс15 від 23.12.2015 р., яке передбачає, що виходячи з положень закону право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Між тим, Постановою Верховного суду України від 17.12.2014 року по справі № 6- 140цс14 передбачено, що за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

У разі встановлення що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Така сама правова позиція міститься в постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі за № 6-53цс12.

Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися.

Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально- визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін.). З позицій процесуального права ці та інші обставини становлять предмет доказування.

З аналізу вищевказаних норм вбачається що право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника, не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Згідно висновків викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 01 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Так, враховуючи, що Київською міською радою рішення про відчуження спірної квартири не приймалося, тобто спірне майно вибуло із власності Київської міської ради поза її волею та виходячи з положень статей 387, 388 ЦК України, наявні підстави для витребування від ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради спірної квартири.

Посилання відповідача на те, що він є добросовісним набувачем майна, не оспорюються сторонами, однак, виходячи зі встановлених обставин, суд приходить до висновку, що відповідач придбав спірне майно на підставі Договору купівлі-продажу № 5195 від 10.10.2018 р., у фізичної особи, яка не мала права його відчужувати, оскільки не набула права власності на майно, оскільки спірний об`єкт нерухомого майна вибув з володіння первісного власника майна, яким є позивач у справі.

При цьому, укладання такої угоди не припиняє право власності позивача, а тому в момент її укладання і до теперішнього часу саме позивач залишається власником цього майна і має право на його витребування із чужого незаконного володіння.

Окрім викладеного, стосовно поняття "волі" в контексті ст. 387 ЦК України, суд звертає увагу, що не будь-яке порушення порядку вибуття із володіння власника або особи, якій передано майно у володіння, є підставою для витребування його від добросовісного набувача, а лише пов`язане із дефектом волі. Вирішальне значення для визначення питання витребування майна у добросовісного набувача є встановлення наявності волевиявлення (волі) власника.

Таким чином, вимога прокурора про витребування квартири є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, у якого вибуло майно із володіння поза його волею, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 522/11473/15-ц, застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки територіальної громади, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору.

Враховуючи вище викладене суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог Дніпровської окружної прокуратури міста Києва (правонаступника Київської місцевої прокуратури №4) в інтересах держави в особі Київської міської ради, в частині витребування нежитлового приміщення з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Стосовно строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, слід зазначити наступне.

Цивільним кодексом України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 258 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах (пункти 102, 106 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц).

Приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевський Володимир Степанович після прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відповідно до якого 26.07.2016 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності на спірне нежитлове приміщення за ОСОБА_4 , всупереч діючому законодавству України, до Департаменту з питань реєстрації КМДА не передав відповідної реєстраційної справи, що підтверджуються відповідним листом від 22.04.2019 №074/07/1-1241, та що унеможливило вчасне виявлення незаконної реєстрації уповноваженим органом місцевого самоврядування міста Києва.

З огляду на це, оскільки первинна державна реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомого майна була проведена 26.07.2016 році, тобто більш ніж три року тому, а дійсний власник майна - територіальна громада міста Києва в особі уповноважених органів вперше дізналась про факт вибуття майна тільки під час його первинного обстеження 27.07.2017 році, що підтверджується відповідним актом.

При цьому, слід зазначити, що сам факт первинної державної реєстрації права власності 26.07.2016 року на спірне приміщення приватним нотаріусом Ольшевським В.С. за ОСОБА_4 не може свідчити про те, що позивач міг дізнатися про порушення права територіальної громади у цьому випадку саме 26.07.2016 року, оскільки така реєстрація здійсненна поза волею Київради та не її уповноваженим органом.

Аналізуючи вище зазначене, суд приходить до висновку, що трирічний строк позовної давності почав свій перебіг саме з 27.07.2017 року, при цьому позовна заява подана до суду 27.01.2020, тобто в межах строку, визначеного ст. 258 ЦК України.

Крім цього у позовній заяві представником позивача в пункті прохальної частини заяви поряд з вимогою щодо витребування майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , також заявлена вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно №15662021 від 26.07.2016 року відповідно до якого до Державного реєстру речових прав внесено запис про право власності ОСОБА_4 , скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно №20015424 від 13.04.2017 року відповідно до якого до Державного реєстру речових прав внесено запис про право власності ТОВ «ВІСКОС-324», скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно №28333011 від 10.10.2018 року відповідно до якого до Державного реєстру речових прав внесено запис про право власності ОСОБА_2 .

Доводи позивача про наявність підстав для задоволення позовних вимог про скасування рішення про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно №15662021 від 26.07.2016 року відповідно до якого до Державного реєстру речових прав внесено запис про право власності ОСОБА_4 , скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно №20015424 від 13.04.2017 року відповідно до якого до Державного реєстру речових прав внесено запис про право власності ТОВ «ВІСКОС-324», скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно №28333011 від 10.10.2018 року відповідно до якого до Державного реєстру речових прав внесено запис про право власності ОСОБА_2 , суд відхиляє, оскільки пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права при заявлені вимоги про витребування майна.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Цей припис необхідно розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Отже, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права при заявлені вимоги про витребовування майна.

Таким чином, позовні вимоги позивача про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно №15662021 від 26.07.2016 року відповідно до якого до Державного реєстру речових прав внесено запис про право власності ОСОБА_4 , скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно №20015424 від 13.04.2017 року відповідно до якого до Державного реєстру речових прав внесено запис про право власності ТОВ «ВІСКОС-324», скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно №28333011 від 10.10.2018 року відповідно до якого до Державного реєстру речових прав внесено запис про право власності ОСОБА_2 - задоволенню не підлягають.

Доводи відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, придбав спірне майно на законних підставах, на момент придбання відповідачем спірного нежитлового приміщення, останньому не було відомо жодних претензій чи спорів третіх осіб, в тому числі претензій чи спорів з приводу того, що майно вибуло з комунальної власності з порушенням вимог закону. Крім того, права попередніх власників на нежитлове приміщення були перевірені нотаріусом, зареєстровані державним органом у встановленому чинним законодавством порядку, суд приймає до уваги, при цьому слід зазначити, що оскільки ОСОБА_2 , із володіння якого випробовується нежитлове приміщення, не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до ОСОБА_4 , у якого він придбав дане житлове приміщення, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, (ст.4 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (ч. 3 ст.212 Цивільного процесуального кодексу України)

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Дніпровської окружної прокуратури міста Києва (правонаступника Київської місцевої прокуратури №4) в інтересах держави в особі Київської міської ради, до ОСОБА_2 , треті особи, які не заваляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІСКОС-324», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкода Олександр Миколайович, про скасування державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення, оформлені записом про право власності, та витребування нежитлового приміщення з чужого незаконного володіння, є обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до положень ч. 3 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з ОСОБА_2 на користь Прокуратури міста Києва частину судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 3585,00 грн, який сплачено позивачем при звернені з цим позовом до суду, в пропорційному розмірі задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 15,32, 202-204, 215, 220, 317, 319, 334, 387, 388, 627, 628,638, 640, 655, 657 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 74-79, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218 , 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

Позов Дніпровської окружної прокуратури міста Києва (правонаступника Київської місцевої прокуратури №4) в інтересах держави в особі Київської міської ради, до ОСОБА_2 , треті особи, які не заваляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІСКОС-324», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкода Олександр Миколайович, про скасування державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення, оформлені записом про право власності, та витребування нежитлового приміщення з чужого незаконного володіння, - задовольнити частково.

Витребувати від ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (, юридична адреса: м. Київ, вулиця Хрещатик, 36) нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Прокуратури міста Києва судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3585 (три тисячі п`ятсот вісімдесят п`ять) гривень 00 копійок.

Відповідно до ч.1 ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

С у д д я