ПОСТАНОВА

Іменем України

24 березня 2021 року м. Кропивницький

справа № 405/2090/20

провадження № 22-ц/4809/523/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк»;

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 грудня 2020 року у складі судді Шевченко І.М.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Ідея Банк» про визнання недійсним п. 6.1 кредитного договору в частині визначення плати за обслуговування кредиту.

В обґрунтування позову зазначала, що 23.03.2018 вона уклала кредитний договір № Р24.00410.003793833 з ПАТ «Ідея Банк». Згідно умов п.п.1.1 вказаного договору банк у день підписання договору надав їй кредитні грошові кошти (на поточні потреби) в сумі 97 750,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж.

Відповідно до п.п.1.3 договору визначено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 15% річних від залишкової суми кредиту. Підпунктом 1.4 вказаного договору визначено, що за обслуговування кредиту банком стягується плата, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів України, в Контакт-Центрі, шляхом направлення СМС - повідомлень щодо суми платежу та цим договором щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо - позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та в розмірах, визначеному згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Пунктом 6.1 кредитного договору визначено графік платежів, в якому, окрім іншого, в стовпчику «Платежі за додаткові та супутні послуги» та «Плата за обслуговування» за обслуговування кредиту передбачено кошти в сумі 69 613,02 грн., що фактично складає 71% від суми отриманого тіла кредиту.

Позивач вважає, що банком у вказаному договорі неправомірно та протиправно визначено завищену суму плати за обслуговування кредиту (визначена в сумі 3 644,32 грн. на місяць із прогресією спадання), яка в два рази перевищує плату відсотків за користування кредитом (сума визначена в розмірі 1 245,31 грн. на перший місяць із прогресією спадання) та суму погашення тіла кредиту (визначено сталу суму в розмірі 564,84 грн. на місяць із прогресією збільшення), що порушує вимоги кредитування та майнові права позивача.

Посилаючись на правову позицію ВСУ у справі № 6-174цс16, позивач вказала, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, а отже, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію їй надаються. При цьому відповідач нараховував, а вона сплатила комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за її рахунок, що на її думку є незаконним.

Просила визнати недійсною, з моменту укладення, умову кредитного договору № Р24.00410.003793833 від 23.03.2018 року передбачену пунктом 6.1, в частині визначення плати за обслуговування кредиту розрахованої в колонці № 7.4 графіку щомісячних платежів, на загальну суму 69 613, 03 грн., стягнути з ПАТ «Ідея Банк» на свою користь 5 000 гривень, як судових витрат за надання професійної правничої допомоги, а також судові витрати по справі.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 грудня 2020 року позов задоволено. Визнано недійсною, з моменту укладення, умову кредитного договору №Р24.00410.003793833 від 23.03.2018 року передбачену пунктом 6.1, в частині визначення плати за обслуговування кредиту розрахованої в колонці №7.4 графіку щомісячних платежів, на загальну суму 69 613, 03 грн. Стягнуто з ПАТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 5 000 гривень за надання професійної правничої допомоги та на користь держави судові витрати по справі в сумі 840,80 грн.

Суд дійшов висновку, що вказаний пункт кредитного договору є несправедливим, оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися їй безоплатно.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду ПАТ «Ідея Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

На думку відповідача суд неправильно зробив тлумачення частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавщо, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Звертає увагу, що вищевказана стаття говорить про те, що Позичальник (позивач) має можливість отримати безоплатну інформацію щодо свого кредиту лише 1 раз на місяць і за умови звернення до Банку з такою вимогою. І тільки в цьому разі Банк зобов`язаний надати безоплатну інформацію. Такий обов`язок банку закріплений і в умовах кредитного договору, а саме в підпункті 3.2.4 п.3.2.розділу 3.

Послуги, вказані в п.1.4 кредитного договору мають іншу правову природу і надання послуг Банку згідно цього договору мають на меті надання інформації без звернення Позивача до Банку 1 раз в місяць.

Представник відповідача зазначав, що відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно п.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Наведене свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами

Вказує, що згідно статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності).

Згідні п.4 Паспорту споживчого кредиту Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування» також передбачено платежі за додаткові та супутні послуги.

Також, не погоджуючись з рішенням суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу, представник відповідача зазначив, що суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач підтвердив надані йому адвокатські послуги, належними засобами доказування.

При поданні позовної заяви ОСОБА_1 не було заявлено про те, що судові витрати на правничу допомогу складатимуть 5000 грн., взагалі відповідачу було направлено лише ордер, ні договору, ні інших документів направлено не було, що позбавило можливості об`єктивно заперечити проти суми витрат на правничу допомогу. Тому вважає, що в суду були всі підстави відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

Судом встановлено, що 23.03.2018 позивач уклала кредитний договір № Р24.00410.003793833 з ПАТ «Ідея Банк».

Згідно умов п.п.1.1 вказаного договору банк у день підписання договору надав позивачу кредитні грошові кошти (на поточні потреби) в сумі 97 750,00 грн. включаючи витрати на страховий платіж.

Відповідно до п.п.1.3 договору визначено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 15% річних від залишкової суми кредиту.

Підпунктом 1.4 вказаного договору встановлено, що за обслуговування кредиту відповідачем стягуються з позивача кошти, що включають в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів України, в Контакт-Центрі, шляхом направлення СМС - повідомлень щодо суми платежу та цим договором щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позивача із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо - позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та в розмірах, визначеному згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Згідно умов кредитного договору, в розділі 3, узгодженні права, обов`язки та відповідальність позивача.

Підпунктами 3.1.1 - 3.1.4 пункту 3.1 Розділу 3 вказаного договору, визначено основні обов`язки позивача, а саме: отримати та використати кредит на визначені у даному договорі цілі; негайно повідомляти банк у письмовій формі про зміну адреси, номери контактних телефонів і про інші обставини, які можуть вплинути на виконання зобов`язань за договором; повернути кредит, проценти, плату за обслуговування кредитної заборгованості достроково на вимогу банку - протягом 10-ти робочих днів з моменту отримання такої вимоги, здійснювати підтвердження свого фінансового стану, надавати Банку відповідні оригінали та/або копії документів про доходи.

Підпунктами 3.2.1 - 3.2.4 пункту 3.2 Розділу 3 договору, визначено, що позивач має право не частіше одного разу на місяць вимагати у банку: надання інформації, про заборгованість за договором та суму його погашення.

Розділом 6 Договору визначено Графік щомісячних платежів за кредитним договором.

Пунктом 6.1 Договору визначено щомісячні внески, які відображені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит та сплачуються на транзакцій ний рахунок НОМЕР_1 .

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

В судовому засіданні представник позивача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача, який був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання апеляційного суду не прибув.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 23.03.2018 між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Р24.00410.003793833, за умовами якого банк надав позичальнику строком на 36 місяців кредит на поточні потреби в сумі 97750,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов`язався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору (а.с. 28-29).

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.

Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин.

Вказане твердження узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 369/9293/15-ц (провадження № 61-29646св18), від 02 вересня 2019 року у справі № 361/7528/17 (провадження № 61-45662св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору.

Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Враховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися їй безоплатно, вказаний пункт кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним.

Аналогічна правова позиція відображена у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року (справа № 583/3343/19), від 21 жовтня 2020 року (справа № 194/1387/19).

Вищенаведеним також спростовуються доводи апеляційної скарги щодо встановлення плати за обслуговування Кредиту відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1, ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування».

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду, який перевіряючи умови зазначеного кредитного договору, обґрунтовано звернув увагу на те, що сплата коштів за обслуговування кредиту, тобто коштів, які супроводжують кредит є несправедливою умовою кредитного договору, а тому підлягає визнанню недійсною.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ч. 1, п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Доля цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язані зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу адвокатом Поповичем П.О. надано: копію свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю КР № 000021 від 30.06.2018; копію договору про надання правової допомоги б/н від 23.01.2020; оригінал ордера адвоката Поповича П.О. від 23.01.2020 серії КР № 123698; банківська квитанція АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 03.02.2020 про сплату позивачем послуг, де отримувачем є Попович П.О. в сумі 1500 грн.; банківська квитанція АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 11.02.2020, де отримувачем є Попович П.О. в сумі 2000 грн.; довідка-рахунок про розмір коштів, що підлягають виплаті адвокату від 23.01.2020; розрахунок суми вартості надання правової допомоги від 30.03.2020 (а.с. 13-19).

Оскільки, Попович П.О. , який діє в інтересах ОСОБА_1 в передбаченому ЦПК порядку надано належні та допустимі докази на підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу лише у розмірі 3500 грн, то апеляційна скарга в частині вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу підлягає частковому задоволенню.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За таких обставин, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині стягнення витрат на правничу допомогу. В решті рішення суду зміні чи скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 грудня 2020 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (, місце знаходження: 79008, м. Львів, вул. Валова, буд. 11) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 адреса: АДРЕСА_1 ) 3500 (три тисячі п?ятсот) гривень в рахунок компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 26 березня 2021 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко