Номер провадження: 22-ц/813/4699/21
Номер справи місцевого суду: 509/3289/18
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 жовтня 2019 року по цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року, ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , у якому просив суд поділити спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

- виділити ОСОБА_1 на праві власності земельну ділянку, кадастровий номер №:02:006:0418, площею 0,064 га, надану для ведення садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та розташований на ній садовий будинок загальною площею 51,3 кв.м, житловою площею 19,9 кв.м., з господарчими будівлями та спорудами;

- виділити ОСОБА_2 на праві власності земельну ділянку, кадастровий номер №:02:006:0421, площею 0,061 га, надану для ведення садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , припинивши право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку;

- виділити ОСОБА_2 на праві власності будівлю незавершеного будівництвом садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , а в разі прийняття в експлуатацію та реєстрації права власності на садовий будинок на час розгляду справи судом - виділити ОСОБА_2 на праві власності садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , припинивши право власності ОСОБА_1 на вказаний господарчими спорудами та будівлями;

- стягнути з відповідачки судові витрати по справі.

У грудні 2018 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , у якій просила суд:

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну ділянку, кадастровий номер № :02:006:0418, площею 0,064 га, надану для ведення садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 та розташований на ній садовий будинок, загальною площею 51,3 кв. м, житловою площею 19,9 кв. м., з господарчими будівлями та спорудами, як таке, що набуто у порядку поділу майна подружжя;

- визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на земельну ділянку, кадастровий номер № :02:006:0421, площею 0,061 га, надану для ведення садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 та розташовану на ній будівлю незавершеного будівництвом садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, як таке, що набуто у порядку поділу майка подружжя;

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на збірно-розбірний павільйон № НОМЕР_1 , розташований за адресою: АДРЕСА_5 , як таке, що набуто у порядку поділу майна подружжя;

- визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 5-ти футові контейнери, установлені на торговому місці АДРЕСА_6 , як таке, що набуто у порядку поділу майна подружжя;

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину автомобіля марки ВАЗ 2170 Priora Седан НОМЕР_2 , як таке, що набуто у порядку поділу майна подружжя.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 грудня 2018 року первісний та зустрічний позов об`єднані в одне провадження.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 заявлені у зустрічній позовній заяві про поділ майна подружжя в частині поділу земельних ділянок та будинків залишені без розгляду (Том ІІ: а.с. 191).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 жовтня 2019 року первісний позов задоволено.

Виділено ОСОБА_1 на праві власності земельну ділянку, кадастровий номер №:02:006:0418, площею 0,064 га, надану для ведення садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та розташований на ній садовий будинок загальною площею 51,3 кв.м, житловою площею 19,9 кв.м., з господарчими будівлями та спорудами.

Виділено ОСОБА_2 на праві власності земельну ділянку, кадастровий номер №:02:006:0421, площею 0,061 га, надану для ведення садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , припинивши право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.

Виділено ОСОБА_2 на праві власності будівлю незавершеного будівництвом садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6852 (шість тисяч вісімсот п`ятдесят дві) грн. 40 коп. судових витрат позивача по сплаті судового збору.

В задоволенні зустрічної позовної заяви відмовлено у повному обсязі.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 08.11.2018 року скасовані.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 18.03.2021 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Від ОСОБА_1 до канцелярії апеляційного суду надійшла заява, у якій остання просить провести слухання справи, яке призначене на 18.03.2021 року о 12.30 год. без її особистої участі та задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому, оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає не в повному обсязі, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що в шлюбі сторони перебували з 07 серпня 1993 року.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2015 року шлюб розірвано.

Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_4 , 1998 р.н., яка самостійно проживає в квартирі його батьків по АДРЕСА_7 , ОСОБА_5 , 2007 р.н., який проживає разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , 2013 р.н., який проживає з ОСОБА_1 .

За договорами купівлі-продажу №2563 та № 2566 від 05 липня 2011 року на ім`я ОСОБА_1 набуто дві земельні ділянки для ведення садівництва за адресою: АДРЕСА_8 , - ділянка НОМЕР_3 , кадастровий номер №:02:006:0421, площею 0,061 га, та ділянка № НОМЕР_4 , кадастровий номер №:02:006:0418, площею 0,064 га.

На земельній ділянці № НОМЕР_4 в період 2012-2013 років було побудовано садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 51,3 кв.м, житловою площею 19,9 кв.м. Право власності на будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових права на ім`я ОСОБА_1 25 травня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №2566 від 05 липня 2011 року, декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 19.05.2017 року, технічного паспорту від 11 травня 2017 року.

На земельній ділянці № НОМЕР_3 в період 2012-2013 років було побудовано незавершений будівництвом (коробка) двоповерховий садовий будинок загальною площею біля 200 м. В 2018 році позивач за власні кошти здійснив зовнішню штукатурку будинку, добудував сарай та вставив частину вікон.

Вартість земельної ділянки АДРЕСА_9 з розташованим на ній садовим будинком та вартість земельної ділянки № НОМЕР_3 з розташованою на ній будівлею незавершеного будівництвом садового будинку є однаковою та складає 284100 грн., що підтверджено заявою сторін про погодження ціни майна.

Крім того, щодо позовних вимог, заявлених у зустрічній позовній заяві, судом також встановлено, що два п`ятифутових металевих контейнера, що встановлені на торговому місці №5541 TOB «Промтоварний ринок» за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова,20 набуті на підставі договору купівлі-продажу від 23 березня 2010 року за ціною 20 000 грн.

В своїй заяві на адресу TOB «Промтоварний ринок» від 23.03.2010 року ОСОБА_1 зазначала, що не заперечує проти купівлі її чоловіком двох п`ятифутових контейнерів, які встановлені на торговому місці №5541.

Збірно-розбірний павільйон (торговий стіл), що розташований на торговому місці №760 TOB «Промтоварний ринок» за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 20 набутий на підставі договору купівлі-продажу від 07.05.2013 року за ціною 8 000 грн.

В своїй заяві на адресу TOB «Промтоварний ринок» від 27.05.2013 року ОСОБА_1 зазначала, що не заперечує проти придбання її чоловіком збірно-розбірного павільйону на торговому місці №760 для здійснення підприємницької діяльності.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_2 , районний суд виходив з того, що оскільки земельні ділянки з садовим будинком та незавершеним будівництвом садовим будинком придбані сторонами у шлюбі, тому вони є спільною сумісною власністю подружжя та з огляду на їх однакову вартість мають бути поділені між позивачем та відповідачем, в зв`язку з чим суд вважав, що наявні усі правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог у первісному позові у повному обсязі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив Чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до п. 24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Частиною 3 ст.368 ЦК України, передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.372 ЦК України, зазначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Судовим розглядом справи встановлено, що земельні ділянки № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 з садовим будинком та незавершеним будівництвом садовим будинком були придбані сторонами у шлюбі, у звязку із чим та відповідно до вимог закону, вони є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому, у звязку із тим, що вартість вищевказаної земельної ділянки № НОМЕР_4 з розташованим на ній садовим будинком та вартість земельної ділянки № НОМЕР_3 з розташованою на ній будівлею незавершеного будівництвом садового будинку є однаковою та складає по 650 000 грн., тому вони були поділені між позивачем та відповідачем в рівних частинах з урахуванням інтересів кожного подружжя, що сторонами не оспорювалось.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог у первісному позові в повному обсязі.

Жодних доводів на спростування вищевикладененого апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

Крім того, апеляційний суд, також вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 , в частині поділу автомобіля у звязку із пропуском строку позовної давності.

Так, згідно ч.2 ст.72 СК України до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2015 року, яке вступило в силу 17 листопада 2015 року, шлюб між сторонами розірвано.

При цьому, 12 серпня 2015 року ОСОБА_1 зверталась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на своє та дітей утримання. Позивачка зазначала, а відповідач не заперечував проти факту того, що з червня 2015 року сторони фактично шлюбні відносини припинили. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10.06.2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в розмірі 3 000 грн. на місяць , а також на утримання позивачки в розмірі 1 000 грн. на місяць починаючи з 12 серпня 2015 року.

З урахуванняи вищевикладеного, суд дійшов обгрунтованого висновку, що про порушення свого права на майно, а саме на автомобіль марки ВАЗ 2170 Priora Седан НОМЕР_5 позивачка за зустріним позовом ОСОБА_1 могла дізнатися та дізналася з моменту розірвання шлюбу, оскільки з фактичним припиненням шлюбних відносин і ведення спільного господарства та подальшим розірванням шлюбу, ОСОБА_1 втратила можливість користуватись автомобілем, як спільним майном подружжя та вказане майно залишилось у повному користуванні ОСОБА_2 .

Доводів щодо заявленого до поділу автомобіля марки ВАЗ 2170 Priora Седан НОМЕР_5 апеляційна скарга не містить.

Разом з тим,суд першої інстанції дійшовши правомірного висновку про відмову в задоволенні зустрічних вимог про розподіл збірно- розбірного павільйону тадвох п`яти футових контенйнерів в звязку з їх недоведеністю, застосував, також, до зазначених вимог строк позовної давності, що є помилковим через взаємовиключеність.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог в звязку з їх недоведеністю, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.4 ст. 61 СК Укрїни, речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичної особи застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із сутті відносин.

Згідно ст.52 ЦК України фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. (Отже, спеціальною нормою, якою є ст.52 ЦК України, імперативно виключається відповідальність другого з подружжя за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю іншого з подружжя, на відміну від інших зобов`язань (ст.73 СК України), де допускається спільна відповідальність подружжя).

Системний аналіз зазначених норм матеріального права надав змогу усталеній судовій практиці судів касаційної інстанції дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними, однак з врахуванням вимог ст.ст.51,52 ЦК України, ч.3 ст.71 СК, згідно яких речі для підприємницької діяльності та професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній (підприємницькій) діяльності; вартість цих речей враховується при присуджені іншого майна другому з подружжя або стягується грошова компенсація вартості частки на користь другого із подружжя. Іншими словами, право власності іншого із подружжя (речове право), яке передано для використання в підприємницькій діяльності (як підприємств так і фізичних осіб-підприємців), трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно).

Саме з цього виходив Пленум Верховного Суду України, зазначивши в п.29 Постанови №11 від 21.12.2007 року про те, що майно фізичної особи¬ підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Саме такої правової позиції дотримується усталена судова практика суду касаційної інстанції, в тому числі Верховного Суду (Постанова ВСУ від 02.10.2013 року у справі № 6-79цс13, Постанова ВСУ від 11.03.2015 року у справі № 6-21цс15, Постанова ВСУ від 16.12.2015 року у справі №6-1109цс15; Постанова Верховного Суду від 03.05.2018 року у справі №314/3916/15-ц, Постанова Верховного Суду від 05.09.2018 року у справі № 2025/3868/2012; Постанова Верховного Суду від 22.11.2018 року у справі № 389/3345/15-ц).

Зокрема, у справах, що були предметом розгляду Верховного Суду в 2018 році: №314/3916/15-ц, № 2025/3868/201, №306/3460/14-ц, №389/3345/15-ц, суди дійшли висновку, що не підлягають задоволенню вимоги про поділ в натурі майна, що використовується у підприємницькій діяльності фізичної особи-підприємця, оскільки другий із подружжя має право лише на врахування вартості такого майна або ж право на стягнення вартості його частки в ньому.

Судовим розглядом справи встановлено, що два п`ятифутових металевих контейнера, що встановлені на торговому місці №5541 TOB «Промтоварний ринок» за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова,20 набуті на підставі договору купівлі-продажу від 23 березня 2010 року за ціною 20 000 грн.

В своїй заяві на адресу TOB «Промтоварний ринок» від 23.03.2010 року ОСОБА_1 зазначала, що не заперечує проти купівлі її чоловіком двох п`ятифутових контейнерів, які встановлені на торговому місці №5541.

23 березня 2010 року між TOB «Промтоварний ринок» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір №5541 про надання послуг по здійсненню торгівельної діяльності, згідно якому Промринок зобов`язався надати Підприємцю в строкове користування торгове місце № НОМЕР_6 для встановлення 5-футових контейнерів і здійснення з них торгівельної діяльності, а Підприємець зобов`язався використовувати контейнери для зберігання товару і здійснення торгівельної діяльності.

Крім того, між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 23.03.2010 року укладено договір про спільну діяльність стосовно експлуатації вищевказаних контейнерів, що підтверджується листом TOB «Промтоварний ринок» №259 від 21.03.2016 року на запит представника ОСОБА_1 - адвоката Латій О.В., та копією вказаного договору. Наявність даного договору, на думку адміністрації TOB «Промтоварний ринок», є перешкодою для здійснення розпорядження вказаними контейнерами без згоди ОСОБА_6 .

Збірно-розбірний павільйон (торговий стіл), що розташований на торговому місці №760 TOB «Промтоварний ринок» за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул.. Базова, 20 набутий на підставі договору купівлі-продажу від 07.05.2013 року за ціною 8 000 грн.

В своїй заяві на адресу TOB «Промтоварний ринок» від 27.05.2013 року ОСОБА_1 зазначала, що не заперечує проти придбання її чоловіком збірно-розбірного павільйону на торговому місці №760 для здійснення підприємницької діяльності.

30 травня 2013 року між TOB «Промтоварний ринок» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір №760 по надання послуг по здійсненню торгівельної діяльності, згідно якому Промринок зобов`язується надати Підприємцю в строкове користування торгове місце № НОМЕР_1 для встановлення збірно-розбірного павільйону площею 12,5 кв.м і здійснення з нього торгівельної діяльності, а Підприємець зобов`язався використовувати контейнери для зберігання товару і здійснення торгівельної діяльності.

ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем з 06.06.2005 року, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію , є платником єдиного податку за видами діяльності: надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна та роздрібна торгівля одягом у спеціалізованому магазині, місце провадження господарської діяльності «Промринок 7км», що підтверджується свідоцтвом платника єдиного податку серії А №248835 з 01.01.2012 року, копіями податкових декларацій про доходи за 2017 рік.

Отже, вказане майно у вигляді двох п`ятифутових контейнерів та збірно-розбірний павільйон набувались ОСОБА_2 з метою використання в підприємницькій діяльності, використовувались ним виключно для здійснення підприємницької діяльності, тобто є речами для професійних занять ОСОБА_2 , який використовував їх у своїй професійній діяльності.

Крім того, як встановлено судом, згідно листа ТОВ «Промтоварний ринок №822 від 27.07.2019 року вищевказані металеві контейнери були переміщені та демонтовані і позивачу ОСОБА_2 була сплачена компенсація їх вартості у розмірі по 5000 грн. за один контейнер.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що ОСОБА_1 мала б право на врахування вартості вказаного майна при присудженні іншого майна або ж на стягнення грошової компенсації, однак остання не заявляла таких вимог.

Тому, доводи апеляційної скарги в цій частині є необгрунтованими.

Безпідставними є і посилання апелянта у апеляційній скарзі на те, що наразі апелянт ОСОБА_1 також є фізичною особою.

Як вбачається з матеріалів справи, діяльність ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця припинена з 12.02.2013 року, що підтверджується роздруківкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських організацій, а повторна її реєстрація в якості фізичної особи-підприємця 02.03.2017 року з видом діяльності: надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, - не має юридичного значення для вирішення даного спору, оскільки майно набувалось для здійснення підприємницької діяльності саме ОСОБА_2 , а застосування ч.3 ст.71 СК пов`язується з обставиною того, хто саме із подружжя використовував майно у своїй професійній діяльності, а не хто має намір його використовувати в подальшому після розірвання шлюбу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення підлягає зміні , шляхом виключення з мотивувальної частини посилання суду на відмову в задоволенні зустрічних вимог щодо поділудвох п`ятифутових контейнерів та збірно-розбірного павільйону через пропуск строку позовної давності.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 жовтня 2019 року змінитишляхом виключення з мотивувальної частини посилання суду на відмову в задоволенні зустрічних вимог щодо поділу двох п`ятифутових контейнерів та збірно-розбірного павільйону через пропуск строку позовної давності.

В решті рішення по цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29.03.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда