Справа № 344/553/18
Провадження № 22-ц/4808/339/21
Головуючий у 1 інстанції Островський Л. Є.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

за участю секретаря Пацаган В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Островського Л.Є., ухвалене 18 червня 2018 року в м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що йому на праві власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 . У квартирі зареєстрована також його дружина. Проте в січні 2011 року остання добровільно залишила місце проживання та забрала особисті речі. З того часу вона не утримує квартиру, не сплачує комунальні послуги та не приймає участі у спільному побуті. При цьому він жодних перешкод в користуванні житлом їй не створював. Зв`язки з відповідачкою втрачені, своє нове місце проживання вона не повідомляла.

Оскільки ОСОБА_1 фактично не проживає за адресою місця реєстрації у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які нараховуються за кількістю зареєстрованих осіб. Посилаючись на норму частини 2 статті 405 ЦК Ураїни щодо втрати членом сім`ї власника права на користування житлом у разі відсутності понад один рік просив задовольнити позов.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 червня 2018 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка втратила право користування житловим приміщенням в належній позивачу квартирі, оскільки більше року там не проживає, участі в її утриманні не приймає, про своє місцезнаходження не повідомляє тощо.

Не погодившись з рішенням суду з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Вказувала, що розглянувши справу без її участі, суд порушив її права, не повно та не об`єктивно дослідив всі обставини та ухвалив незаконне рішення.

Так, вона з часу реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 11 серпня 1999 року постійно проживала у спірній квартирі. Хоча зареєстрована там у 2005 році після приватизації ним житла. Вказувала, що здійснювала догляд за своїми перестарілими та хворими батьками в с. Хотимир Тлумацького району, а тому часто була відсутня за місцем проживання. З цієї квартири без поважних причин не вибувала, майже кожного місяця відвідувала чоловіка, там до цього часу знаходяться її особисті речі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на законність та обґрунтованість рішення суду. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Спірна квартира є однокімнатною та належить йому на підставі свідоцтва на право власності на житло від 14 січня 2000 року. Зазначає, що ОСОБА_1 в січні 2011 року залишила житло та забрала особисті речі. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 лютого 2019 року шлюб між ними розірвано, чим спростовуються її доводи про відвідини чоловіка кожного місяця. Вважає неналежним доказом довідку сільської ради про те, що вона здійснювала догляд за батьками, оскілька така не підтверджує вибуття з квартири з метою виконання обов`язків опікуна.

Посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду у справі №447/455/17 від 13 жовтня 2020 року, відповідно до якого втрата сімейних зв`язків є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення.

В засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Синишин П.Є. доводів апеляційної скарги не визнали, посилаючись на законність та обґрунтованість висновків суду.

Згідно положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду не відповідає вищезазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції розглянув справу у відсутності відповідачки, яка в судове засідання не з`явилась, зазначивши при цьому в рішенні, що про час та місце розгляду справи вона повідомлена належним чином.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалась на те, що суд розглянув справу без її участі, а отже вказані обставини підлягають перевірці першочергово.

В порядку статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Частиною 8 вказаної статті передбачено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (частина 11 статті 128 ЦПК України).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 зазначав, що йому невідоме місце проживання відповідачки, тому вказано останнє відоме її місце проживання - спірна квартира.

Разом з тим в матеріалах справи відсутні будь-які відомості та докази повідомлення її судом у встановленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Таким чином, суд першої інстанції, не повідомивши ОСОБА_1 належним чином про час і місце розгляду справи, порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд. А отже вона була позбавлена можливості у суді на рівних умовах з позивачем подавати докази, брати участь в їх дослідженні та доведення перед судом їх переконливості. А відтак - навести свої заперечення щодо пред`явленого позову.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлено без додержання норм процесуального права, щодо належного повідомлення сторони, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для його скасування та ухвалення нового судового рішення.

Вирішуючи питання по суті колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Згідно статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України встановлено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Звертаючись до суду з позовом про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ОСОБА_2 посилався на те, що вона не проживає за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік, а її реєстрація спричиняє додаткові витрати на оплату комунальних послуг.

На підтвердження цих обставин ним надано копію свідоцтва на право власності на житло від 14 січня 2000 року, відповідно до якого він є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_2 (а.с. 7).

Згідно довідки КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» №02-02/855 від 12 березня 2018 року у квартирі, крім нього, зареєстрована також з 26 жовтня 2005 року дружина - ОСОБА_1 (а.с. 25).

У статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Чинне законодавство не містить вичерпного переліку таких поважних причин, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Як єдиний доказ відсутності відповідачки у спірній квартирі позивачем до суду представлено заяву сусідів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 22 січня 2018 року щодо її непроживання в квартирі, посвідчену паспортистом МІУК (а.с. 22).

Статтями 78, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відтак у справах цієї категоріїї судам необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Разом з тим, належних доказів на підтвердження факту непроживання ОСОБА_1 у квартирі без поважних причин більше року матеріали справи не містять і таких обставин під час розгляду справи позивачем не доведено, як і обставин, що відповідачка втратила інтерес до спірного житла.

Натомість письмова заява сусідів про її непроживання в спірній квартирі не є достатньою і безумовною підставою для задоволення позову, оскільки у повній мірі не відображає обставини, які мають правове значення для правильного вирішення справи, зокрема не може підтверджувати причини непроживання, втрату інтересу до житлового приміщення, обрання нею іншого постійного місця проживання тощо.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем заявлялось клопотання про виклик свідків та про витребування з Адміністрації ДПС України інформації про перетин відповідачкою державного кордону України за період з 01 лютого 2013 року по 01 лютого 2018 року, які судом не вирішені. Ні в підготовче судове засідання 11 травня 2018 року, ні в судове засідання 18 червня 2018 року позивач не з`явився, а його представник просив розгляд справи проводити без його участі. Відповідно такі клопотання ними не підтримувались (а.с. 20, 28, 32, 35, 36).

Аналогічні не спростовують висновків про недоведеність обставин, з якими закон пов`язує визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і надані позивачем квитанції про оплату комунальних послуг. У цих платіжних документах зазначено ПІБ ОСОБА_2 як власника квартири. Крім того, він не позбавлений можливості звернутися до суду у встановленому законом порядку з позовом про стягнення з відповідачки сплачених комунальних послуг.

Разом з тим, ОСОБА_1 , заперечуючи вимоги позову, долучила до апеляційної скарги довідку виконавчого комітету Обертинської селищної ради від 17 грудня 2020 року № 1063, зі змісту якої вбачається наявність поважних причин її відсутності у спірній квартирі. Такою, зокрема підтверджується, що вона здійснювала догляд за перестарілим батьком ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та хворою (лежачою) матір`ю ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Хотимир Тлумацького району (а.с. 50).

Цих обставин позивачем в засіданні апеляційного суду не спростовано. Навпаки, з його пояснень встановлено щодо обізнаності про здійснення такого догляду відповідачкою за своїми батьками.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 лютого 2019 року шлюб, зареєстрований між сторонами 11 серпня 1999 року у відділі РАЦСУ Івано-Франківського МУЮ за номером 922, розірвано.

Разом з тим даний позов заявлено в січні 2018 року з підстав відсутності відповідачки у квартирі більше року з посиланням на приписи статті 405 ЦК України.

В силу статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Натомість частиною 6 статті 367 ЦПК визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

А отже посилання позивача на втрату сімейних зв`язків як підставу для втрати права на користування житлом колишнім членом сім`ї колегія не приймає до уваги, оскільки позов заявлено з інших підстав, а шлюб між сторонами розірвано вже після ухвалення оскаржуваного рішення.

Частиною першою статті 376 ЦПК України визначено, що підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на вищенаведене, рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

З огляду на це підлягають розподілу судові витрати, пов`язані з розглядом справи в апеляційному суді.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 1057,20 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 18 червня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 1057,20 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 05 квітня 2021 року