Житомирський апеляційний суд
Справа №274/5234/20 Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів Галацевич О.М, Талько О.Б.

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №274/5234/20за позовом Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 грудня 2020 року, яке ухвалено суддею Хуторною І.Ю. в м. Бердичів

встановив:

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором в розмірі 68317,73 грн та понесені судові витрати у розмірі 2102 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 листопада 2013 року між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем було укладено договір шляхом підписання Анкета-заяви про приєднання до Договору №б/н про надання банківських послуг, згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте, відповідач прострочив виконання зобов`язань за цим Договором щодо погашення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 28 травня 2020 року утворилась заборгованість в розмірі 68317,73 грн, яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 48098,61 грн; заборгованості за простроченими відсотками в сумі 20219,12 грн.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 грудня 2020 року позовзадоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 08.11.2013 в сумі 43000,00 грн. та судові витрати в розмірі 1323,02 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодидившись із вказаним рішенням суду, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду в частині незадоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позов задовольнити. В іншій частині рішення залишити без змін. Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідачем було підписано Анкету-заяву при укладенні кредитного договору, чим останній підтвердив свою згоду на те, що заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Підписанням вказаної анкети-заяви, відповідач підтвердив, що повністю згоден з вказаними Умовами та Правилами, розуміє їх зміст та зобов`язується їх виконувати, зобов`язується самостійно знайомитися з усіма змінами Умов та Правил надання банківських послуг, тарифів на сайті банку. Крім того, відповідач протягом тривалого часу користувався кредитними коштами та здійснював платежі на погашення заборгованості, що є підтвердженням про ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг. Також зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення всієї суми простроченого тіла кредиту не звернув уваги на ту обставину, що відповідно до наданого Банком розрахунку, відповідач допускав прострочення повернення суми використаного ліміту, у зв`язку з чим дана сума кредиту перейшла у прострочене тіло кредиту.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 08 листопада 2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір, що підтверджується Анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка містить його анкетні дані та підпис (а.с.22).

Позивач посилався на те, що відповідач не виконує свої зобов`язання за договором та станом на 28 травня 2020 року має заборгованість у загальному розмірі 68317,73 грн, яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 48098,61 грн. та заборгованості за простроченими відсотками в сумі 20219,12 грн.

Задовольняючи частково вимоги банку лише в частині заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 43000,00 грн. та відмовляючи у задоволенні решти вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь банку відсотків, нарахованих на прострочений кредит, що передбачені договором, оскільки банком не доведено під час розгляду справи прийняття відповідачем саме цих умов, як складової частини спірного кредитного договору в частині права банку здійснювати такі нарахування. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення всієї суми простроченого тіла кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що нарахований Банком борг за простроченим тілом кредиту суперечить умовам кредитного договору і позивачем безпідставно у вказану суму включені також суми нарахованих відсотків та пені.

Проте повністю з таким висновок суду погодитись неможливо виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Спірний договір укладений між сторонами шляхом підписання Анкети-Заяви, у якій зазначено, що вона разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становить договір про надання банківських послуг.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки відповідач належним чином не виконував передбачені договором умови щодо своєчасного погашення кредиту, станом на 28 травня 2020 року виникла заборгованість за договором, розмір якої, згідно з наданим позивачем в суді першої інстанції розрахунком, за простроченим тілом кредиту становить 48098,61 грн.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що на користь Банку підлягає стягненню заборгованість за простроченим тілом кредиту, оскільки дані кошти відповідачем отримані та використані, проте в добровільному порядку банку повністю не повернуті. Разом з тим, районний суд безпідставно стягнув заборгованість в розмірі встановленого кредитного ліміту 43000,00 грн. не врахувавши наступне.

З матеріалів справи слідує, що Банком на підтвердження обґрунтування позову, крім розрахунку заборгованості, суду першої інстанції, надано виписку по рахунку, яка має статус первинного документа, що підтверджується Переліком типових документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5. Зазначена виписка є належним доказом отримання та користування відповідачем кредитними коштами, у ній зазначені всі операції з часу активації кредитної картки зі зняття грошових коштів, погашення заборгованості, яка відповідачем не спростована (а.с.14-19).

Також до позовної заяви була надана довідка про зміну кредитного ліміту з 2000,00 грн до 43000,00 грн (а.с.20) та довідка про видачу чотирьох кредитних карток за договором, строк дії останньої до 30 вересня 2021 року (а.с.21).

Крім того ухвалюючи рішення суд першої інстанції не звернув увагу на те, що прострочене тіло кредиту це частина використаного кредитного ліміту або вся сума використаного кредитного ліміту, що на конкретну дату мало бути погашено відповідачем, але не погашено або погашено не в повному обсязі.

Відповідно до наданого Банком розрахунку, відповідач допускав прострочення повернення суми використаного ліміту на конкретну дату, у зв`язку з чим сума неповернутого тіла кредиту перейшла у прострочене тіло кредиту.

Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначені обставини не врахував, у зв`язку із чим дійшов неправильного висновку про часткове задоволення позову у частині стягнення з відповідача фактично отриманих, використаних, але не повернутих ним Банку коштів. Отже, враховуючи вищенаведене, а також ті обставини, що відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, фактично отримані та використані кошти в добровільному порядку банку повністю не повернув, а також з урахуванням частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення прав банку, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення всієї суми заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 48098,61 грн є помилковим, а тому підлягає зміні.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для стягнення заборгованості за простроченими відсотками в сумі 20219,12 грн.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 08 листопада 2013 року розмір процентної ставки не зазначено.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові заборгованості за відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 08 листопада 2013 року, посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять доказів, що саме ці Витяги з Тарифів та Умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, а тому у даному випадку неможливо застосувати до даних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання, що підтверджено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Таким чином відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

За таких обставин, враховуючи, що доводи апеляційної скарги позивача частково знайшли своє підтвердження, рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та розподілу судових витрат підлягає зміні, шляхом збільшення розміру заборгованості з 43000,00 грн до 48098,61 грн та судового збору з 1323,02 грн до 1479,80 грн.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 грудня 2020 рокув частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договоромб/н від 08.11.2013 змінити, збільшивши розмір заборгованості з 43000,00 грн до 48098,61 грн та судового збору з 1323,02 грн до 1479,80 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді