ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року

м.Суми

Справа №204/6965/19

Номер провадження 22-ц/816/422/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання -Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Солошенко Людмили Євгенівни

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 грудня 2020 року, в складі судді Сидоренко А.П., ухвалене у м. Суми, повний текст якого виготовлено 28 грудня 2020 року,

в с т а н о в и в:

02 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних витрат та трьох відсотків річних. Свої вимоги мотивував тим, що 15 січня 2018 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого, відповідач взяв у нього грошові кошти у розмірі 559301 грн за умови повернення до 14 серпня 2018 року, про що власноручно написав розписку. У цей же день 15 січня 2018 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, відповідно до п. 1.1. якого ОСОБА_3 поручився перед ОСОБА_1 за виконання обов`язку ОСОБА_2 щодо сплати 34000,00 грн, тобто суми, яка є частиною загального розміру заборгованості за договором позики (розпискою) від 15 січня 2018 року.

У відповідності до п. 1.3. договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором лише в сумі 34000 гривень. Проценти, неустойка, відшкодування збитків не можуть бути стягнуті з поручителя у разі прострочення основного боргу боржником за основним договором.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 обов`язку щодо повернення коштів, позивач звернувся до ОСОБА_3 з вимогою від 03 червня 2019 року про сплату 34000 грн відповідно до умов договору поруки. Однак ОСОБА_3 листом від 19 червня 2019 року зазначив про те, що вирішення питання про стягнення 34000 грн за договором поруки можливе тільки в судовому порядку. Просив суд стягнути на свою користь:

- з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 15 січня 2018 року в розмірі основного боргу 525301 грн, нараховані за період прострочення інфляційні втрати з 01 вересня 2018 року по 31 травня 2019 року в розмірі 57817 грн 64 коп. та нараховані за період прострочення три проценти річних з 15 серпня 2018 року по 18 вересня 2019 року в розмірі 18387 грн 98 коп, що становить 601506 грн 62 коп;

- з ОСОБА_3 заборгованість за договором поруки від 15 січня 2018 року в розмірі 34000 грн;

- стягнути з відповідачів на його користь 6355,07 грн судового збору.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15 січня 2018 року в розмірі основного боргу 525301 грн, нараховані за період прострочення з 01 вересня 2018 року по 31 травня 2019 року інфляційні втрати в розмірі 57817 грн 64 коп та нараховані за період прострочення з 15 серпня 2018 року по 18 вересня 2019 року три проценти річних в розмірі 18387 грн 98 коп, що загалом становить 601506 грн 62 коп., а також 6014 грн 44 коп судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором поруки від 15 січня 2018 року в розмірі 34000 грн, а також 339 грн 99 коп судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Солошенко Л.Є., посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вказує, що текст розписки від 15 січня 2018 року, на підставі якої суд задовольнив позов, не містить відомостей про передачу ОСОБА_1 грошових коштів та отримання цієї суми коштів відповідачем ОСОБА_2 . Суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі відповідачу коштів, які позивач вимагає повернути.

Вважає, що наявність у наданій позивачем розписці зобов`язань повернути борг, не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики, оскільки цей борг міг виникнути на підстав інших правовідносин.

Зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено розрахунок щодо стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції, трьох відсотків річних, оскілки такий розрахунок взагалі не був представлений позивачем і не проведений судом при постановленні рішення. Оскільки судом першої інстанції стягнуто з ОСОБА_2 за основним боргом 525301 грн, та на вказану суму боргу могли б бути розраховані за період з 15 серпня 2018 року по 18 вересня 2019 року відсотки за користування грошовими коштами в сумі 17270 грн 17 коп та інфляційні збитки у сумі 49693,47 грн. Всього до стягнення могло бути визначено 592264 грн 64 коп, що на 9241 грн 98 коп менше, ніж стягнуто судом, а тому повинна бути меншою і сума судового збору.

Відзивів на апеляційну скаргу від сторін у справі до апеляційного суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , який підтримав доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 15 січня 2018 року ОСОБА_1 , уклавши з ОСОБА_2 договір позики, передав останньому 559301, про що ним складена розписка. Суму позики зобов`язався повернути у повному обсязі до 14 серпня 2018 року (а.с. 10).

З метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_2 своїх зобов`язань перед позивачем 15 січня 2018 року з ОСОБА_3 був укладений договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов`язався перед ОСОБА_1 за виконання ОСОБА_2 щодо сплати 34000,00 грн, тобто суми, яка є частиною загального розміру заборгованості за договором позики від 15 січня 2018 року (а.с. 8-9).

Відповідно до п. 1.1. договору поруки ОСОБА_3 поручається перед позивачем за виконання обов`язку ОСОБА_2 щодо сплати 34000 грн 00 коп, тобто суми, яка є частиною загального розміру заборгованості за договором позики (розпискою) від 15 січня 2018 року.

Згідно з п. 1.3. договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором лише в сумі 34000 грн. Проценти, неустойка, відшкодування збитків не можуть бути стягнуті з поручителя у разі прострочення основного боргу боржником за основним договором.

Відповідно до п. 3.1. договору поруки, поручитель зобов`язаний у разі порушення боржником обов`язку за основним договором, самостійно виконати обов`язок боржника перед кредитором по сплаті суми, зазначеній в п.1.1 цього договору, на підставі письмової вимоги Кредитора в строк 10 (десять) робочих днів будь-яким законним шляхом (готівковим або безготівковим, тощо).

ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 з листами, в якому вказував про прострочення ним строків повернення боргу за розпискою від 15 січня 2018 року та бажання вирішити це питання в досудовому порядку, зазначав банківські реквізити для сплати боргу (а.с. 18, 20).

03 червня 2019 року ОСОБА_1 звертався з вимогою до ОСОБА_3 щодо вирішення питання про погашення ОСОБА_2 боргу або сплату йому 34000 грн за договором поруки від 15 січня 2018 року (а.с. 22).

Рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог мотивоване тим, що відповідач ОСОБА_2 не виконав зобов`язання по поверненню грошових коштів за договором позики, а тому з урахуванням умов договору позики та договору поруки, порушені права позивача підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача суми боргу та відсотків згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, та стягнення з поручителя відповідача ОСОБА_3 заборгованості за договором поруки.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Так, відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ст. 1050 ЦК України, за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не передбачена додаткова (субсидіарна) відповідальність поручителя.

Колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про відсутність доказів отримання відповідачем ОСОБА_2 коштів від позивача за договором позики, оскільки надана ОСОБА_1 розписка відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України є підтвердженням укладення договору позики та його умов, посвідчує передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, де Верховний Суд України вказав, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, факт отримання ОСОБА_2 позики у ОСОБА_1 у сумі 559301 грн підтвердив поручитель ОСОБА_4 у своєму листі від 19 липня 2019 року, адресованому позивачу, в якому також визнає наявність у нього зобов`язання по сплаті ОСОБА_1 34000 грн та просив надати йому розстрочку на виплату (а.с. 23).

Вказуючи в апеляційній скарзі про виникнення у ОСОБА_2 грошового зобов`язання перед ОСОБА_1 не за наданою суду борговою розпискою, а на підставі інших правовідносин, апелянт не надав суду будь-яких доказів існування між сторонами таких правовідносин.

Із вище викладеного слідує, що суд першої інстанції правильно визначився із наявністю підстав для задоволення позову та стягнення на користь позивача суми позики, вказаної у розписці, наданій ОСОБА_2 та частини суми боргу за договором поруки, укладеним з ОСОБА_3 .

Статтею 625 ЦК України встановлена відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Визначаючи до стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача нараховані за період прострочення з 01 вересня 2018 року по 31 травня 2019 року інфляційні втрати в розмірі 57817 грн 64 коп та нараховані за період прострочення з 15 серпня 2018 року по 18 вересня 2019 року три проценти річних в розмірі 18387 грн 98 коп, суд першої інстанції поклав в основу рішення розрахунок, наведений у позовній заяві.

Так, враховуючи розмір заборгованості 559301 грн, за період прострочення з 01 вересня 2018 року по 31 травня 2019 року, з урахуванням встановленого індексу інфляції, сума інфляційних витрат становить: (101,9% / 100) х (101,7% / 100) х (101,4% / 100) х (10,8% / 100) х (101,0% / 100) х (100,5% / 100) х (100,9% / 100) х (101,0% / 100) х (100,7% / 100) х 559301 грн = 617118 грн 64 коп 559301 грн = 57817 грн 64 коп.

При розрахунку трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості за період прострочення з 15 серпня 2018 року по 18 вересня 2019 року, що становить 400 днів, сума процентів за договором становить 18387 грн 98 коп (559301 грн х 3% х 400 /365/100).

На спростування розрахунку суми заборгованості позивача, відповідач власного розрахунку суду першої інстанції не надав.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 визнав, що дійсно написав розписку від 15 січня 2018 року про отримання у борг коштів у сумі 559301 грн від ОСОБА_1 .

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367-369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Солошенко Людмили Євгенівни залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О.Ю.Кононенко

Судді: В.І. Криворотенко

О.І. Собина