Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/588/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

06.08.2021 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого - судді Надопта А.А., секретар судового засідання- Онисько С.С, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що з 04.06.1988 року по 10.10.2013 року позивач ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .

Під час перебування позивачки у шлюбі з колишнім чоловіком, було набуто право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Колишній чоловік позивачки як титульний власник цього об`єкту нерухомості набув відповідних речових прав на підставі договору довічного утримання від 19.08.2003 року, який за реєстровим №2439 було посвідчено державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори Боричок К.В.

Колишній чоловік позивачки- ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , заповіт ним залишено не було.

З урахуванням наведеного, позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися. Подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позов підтримали за обставин викладених в ньому, просили його задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, тому в силу ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами та постановляє заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З 04.06.1988 року по 10.10.2013 року позивач ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 18.05.2012 року, свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 10.10.2013 року. Після розірвання шлюбу, прізвище позивачки залишилося як « ОСОБА_1 ».

Під час їхнього перебування у шлюбі нами, було набуто право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Мій колишній чоловік як титульний власник цього об`єкту нерухомості набув відповідних речових прав на підставі договору довічного утримання від 19.08.2003 року, який за реєстровим №2439 було посвідчено державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори Боричок К.В.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності; вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст.61 Сімейного кодексу України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно положень ч. 1 ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст.68 Сімейного кодексу України).

Колишній чоловік позивачки- ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , заповіт ним залишено не було.

Відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. У той же час положення ст.ст. 1261 -1265 не включають до кола спадкоємців колишнє подружжя. Спадкоємцями є відповідачі - рідні діти мого колишнього чоловіка.

Частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Аналогічну позицію відображено в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Таким чином, потреба у поділі майна колишнього подружжя може мати місце як за життя співвласників спільної сумісної власності, так і у разі смерті одного з них. Через смерть власника та не проведення такого розподілу за життя колишнього подружжя, захистити своє право власності на частку майна можливо саме шляхом пред`явлення позову в порядку ст.16 ЦПК України.

Разом з тим, для захисту свого права власності самого по собі визначення часток недостатньо, тому потрібно заявляти вимогу і про визнання права власності частки у спільному сумісному майні подружжя. Належними відповідачами в таких категоріях справ є інші співвласники майна та/або спадкоємці померлого власника.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СКУ).

Норма ч. 1, ч. 2ст. 355 ЦК України прописує, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності, при цьому, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За змістом ч. 1ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Як вбачається з ч. 2ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Пункт 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.95 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачає що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду.

Потреба такого способу захисту права власності як пред`явлення позову про його визнання виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється (п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до приписів ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

За таких обставин суд вважає, що за позивачкою ОСОБА_1 , слід визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 264, 265, 280 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканкою АДРЕСА_2 (ІПН НОМЕР_3 ) , право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

ГоловуючийА. А. Надопта