Дата документу 04.08.2021 Справа № 310/7703/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/7703/20 Головуючий у 1-й інстанції:Прінь І.П.
Провадження №22-ц/807/1858/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Бердянської міської ради, третя особа: ОСОБА_1 , про визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно частково недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Бердянської міської ради, третя особа: ОСОБА_1 , про визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно частково недійсним.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що він є власником ј частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

У нього з іншим співвласником будинку ОСОБА_3 , якому належить 7/120 часток у цьому будинку, склалася конфліктна ситуація відносно сараю літ. «Г». Цей сарай належить йому на праві власності і він користується ним тривалий час.

У липні 2018 року ОСОБА_3 самоправно замінив замок на двері сараю, чим порушив його права на володіння і користування майном. У липні 2020 року ОСОБА_3 добровільно звільнив і повернув йому цей сарай.

Як було встановлено сарай «Г» був включений до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09 вересня 2014 року, видане на ім`я ОСОБА_3 на підставі розпорядження управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради від 12 червня 2014 року за номером 20036. Але значно раніше, а саме 17 серпня 2007 року цей сарай «Г» увійшов до складу 3/20 часток будинку - квартири №3 , яка була приватизована ОСОБА_4 , про що їй було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на підставі розпорядження управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради від 22 лютого 2008 року за номером 18426. 3/20 частки будинку - квартира №3 , до складу якої входить сарай «Г» був подарований йому 26 серпня 2013 року спадкодавцем померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_5 . З того часу він постійно користувався цим сараєм, як своєю власністю.

З метою досудового врегулювання спору він звертався з письмовим зверненням до відповідача з приводу здійснення перевірки, прийняття рішення про визнання розпорядження підконтрольного органу незаконним, визнання свідоцтва в частині внесенні сараю «Г» до опису об`єктів, що зазначені у свідоцтві про право власності від 09 вересня 2014 року, недійсним, але його звернення було залишено без задоволення та було запропоновано звернутися до суду.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав з вказаним позовом про визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно частково недійсним.

Із урахуванням зазначеного ОСОБА_2 просив суд:

визнати частково недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 09 вересня 2014 року, видане на підставі розпорядження управління житлово- комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради від 12 червня 2014 року №20036 на ім`я ОСОБА_1 , в частині внесення в опис об`єкту користування сараєм літ «Г» за адресою: АДРЕСА_3 .

РішеннямБердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 березня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Бердянської міської ради, третя особа: ОСОБА_1 , про визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно частково недійсним, відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив змінити рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 березня 2021 року, виключивши з його мотивувальної частини наступні фактичні обставини, встановлені судом: « а саме квартира №8 , яка складається з: житлового будинку «В», тамбуру «В», сарая «Г»; в спільному користуванні: ворота №7, паркан №8, замощення ІІ. Таким чином, судом встановлено, що спірний сарай «Г» був переданий у власність в порядку приватизації двом різним співвласникам житлового будинку: 22.01.2008 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не надав належної уваги тому, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_3 на праві спільної часткової власності. Поділ спільного майна, виділ співвласнику у володіння та користування в натурі тієї частини майна, яка відповідає частці у праві спільної часткової власності, не здійснювався. Виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, також не здійснювався. Відтак, встановлення судовим рішенням обставин щодо належності конкретних будівель та споруд конкретним співвласникам, суперечить нормам ЦК України. Встановлені судом обставини прямо суперечать правовій природі спільної часткової власності, за якої частки співвласників у праві спільної часткової власнотсі є абстрактними, стосуються всього складу нерухомого майна та є ідеальними до моменту їх виділу в натурі та припинення права спільної часткової власності. Визначення судом належності частини конкретного спільного нерухомого майна окремим співвласникам, зокрема майна, вказаного в резолютивній частині рішення суду, без проведення поділу або виділу з права спільної часткової власності та без урахування прав інших співвласників, прямо порушує права та інтереси, як ОСОБА_1 , так і інших співвласників житлового будинку АДРЕСА_3 .

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.Таким чином, підставою для скасування свідоцтва про право власності на приватизоване майно має бути визнання недійсним та скасування рішення органу приватизації на підставі якого було видано вказане свідоцтво. Отже, обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності, не забезпечує захисту його права, як власника майна, за відсутності доказів визнання недійсним і скасування розпорядження управління житлово-комунального господарства виконкому Бердянської міської ради №20036 від 12 червня 2014 року у спірній його частині.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 22 січня 2008 року управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_4 (а.с.11).

Свідоцтво видано на підставі розпорядження житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради №18426 від 22 січня 2008 року, згідно із Законом України «Про приватизацію державного фонду». ОСОБА_4 було передано в порядку приватизації право власності на 3/20 часток (приватна спільна часткова) житлового будинку АДРЕСА_3 , опис об`єкта в користуванні: квартира №3 , яка складається з: кухні №3-1=6,2кв.м., кімнати №3-2=9,2кв.м. житлового будинку «А», коридору №3-ІУ=2,6кв.м., сіней «а2», ганку до «а2», альтанки «И», сараю «Г», Ѕ сараю «Л», ганку до «И»; в спільному користуванні: вбиральня «О», ворота №1, паркан №2, замощення І.

28 серпня 2013 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 був укладений договір дарування (а.с.12-13). За цим договором дарувальник ОСОБА_5 передала у власність обдарованого ОСОБА_2 3/20 частки житлового будинку з належними до нього будівлями і спорудами АДРЕСА_3 .

Згідно із п.1.2 цього договору, 3/20 частки житлового будинку належали дарувальнику на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 липня 2012 року №1958.

Право власності ОСОБА_2 на передані в дар 3/20 частки житлового будинку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 28 серпня 2013 року ( а.с.14-16).

09 вересня 2014 року управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_1 (а.с.24). Свідоцтво видано на підставі розпорядження житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради №20036 від 12 червня 2014 року, згідно із Законом України «Про приватизацію державного фонду».

Відповідно до свідоцтва про право власності від 09.09.2014 року ОСОБА_1 було передано в порядку приватизації право власності на 7/120 часток (приватна спільна часткова) житлового будинку АДРЕСА_3 . Опис об`єкта в користуванні: квартира №8 , яка складається з: житлового будинку «В», тамбуру «в», сарая «Г»; в спільному користуванні : ворота №7, паркан №8, замощення ІІ. (а.с. 24).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» ( у редакції на час виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

До об`єктів приватизації, згідно із ст. 2 цього Закону належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ст. 8 Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною

адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Разом з тим, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина 3 статті 16). Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У даному спорі правовою підставою для звернення до суду позивач вважав порушення його права власності видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно в частині спірного сараю «Г» третій особі ОСОБА_1 09.09.2014 року.

Видача свідоцтва про право власності була передбачена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868 (в редакції видачі спірного свідоцтва), що визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, у пункті 24 якого встановлено, що у випадках, установлених законом, державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Державного реєстру прав та/або внесення записів до зазначеного Реєстру формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно .

Суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Таким чином, підставою для скасування свідоцтва про право власності на приватизоване майно має бути визнання недійсним та скасування рішення органу приватизації на підставі якого було видано вказане свідоцтво.

Вказане кореспондується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 925/797/17 і у постанові від 27 травня 2020 року у справі №442/2771/17.

Як встановлено в судовому засіданні розпорядження управління житлово-комунального господарства виконкому Бердянської міської ради №20036 від 12.06.2014 року на підставі якого ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на 7/120 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в опис нерухомого майна якого входить, у тому числі - сарай «Г» на цей час не скасовано. Таких позовних вимог позивач не заявляв. До участі у справі управління житлово-комунального господарства виконкому Бердянської міської ради позивачем не залучалося.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності, не забезпечує захисту його права, як власника майна, за відсутності доказів визнання недійсним і скасування розпорядження управління житлово-комунального господарства виконкому Бердянської міської ради №20036 від 12.06.2014 року у спірній його частині.

Крім того позивачем фактично оспорюється право власності третьої особи ОСОБА_1 на спірний сарай «Г», але в якості відповідача він до справи не залучався.

Клопотання про заміну неналежного або залучення належного відповідача у справі позивачем не заявлялися.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача у даному спорі.

Доводи апеляційної скарги про те, що встановлення судовим рішенням обставин щодо належності конкретних будівель та споруд конкретним співвласникам суперечить нормам Цмвільного кодексу України про право спільної часткової власності, відтак, мотивувальна частина рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04.03.2021 року підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини твердження про те, що квартира № 8, яка складається з: житлового будинку « В». тамбуру «в», сарая « Г» , в спільному користуванні: ворота № 7, паркан№ 8, замощення 11, що свідчить про те, що судом встановлено, що спірний гараж « Г» був переданий у власність в порядку приватизації двом різним співвласникам житлового будинку: 22.01.2008 року - ОСОБА_4 і 09.09.2014 року - ОСОБА_1 », не заслуговують на увагу, оскільки суд у рішенні послався на положення ст. ст. 13, 15, 16 ЦК України, та зазначив, що у даному спорі правовою підставою для звернення до суду позивач вважав порушення його права власності видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно в частині спірного сараю « Г» третій особі ОСОБА_1 09.09.2014 року.

Ніяких інших вимог, які б стосувалися права спільної часткової власності ні ким із учасників справи, у тому числі і ОСОБА_1 не пред`являлися та не були предметом розгляду у суді.

Саме у свідоцтві про право власності від 09.09.2014 року, яке є предметом спору зазначено, що ОСОБА_1 було передано в порядку приватизації право власності на 7/120 часток (приватна спільна часткова) житлового будинку АДРЕСА_3 , а сарай « Г» було внесено до опису об`єктів, що зазначені у свідоцтві про право власності від 09 вересня 2014 року. В спільному користуванні зазначено лише ворота №7, паркан №8, замощення ІІ, що й було зазначено в мотиувальній частині оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення в оскаржуваній частині відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано або змінено з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України , апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 березня 2021 року в оскаржуваній частині у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 09 серпня 2021 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.