Справа № 159/1420/21
Провадження № 2/159/575/21
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2021 року м. Ковель

Ковельський міськрайсуд Волинської обл.

в складі: головуючого - судді Логвинюк І. М.,

при секретарі судових засідань Щесюк Н.Й.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Хомича Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному (усному) провадженні в м. Ковелі Волинської обл. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області, про визнання такою, що втратила право на користування житловим приміщенням; зняття з реєстрації за місцем реєстрації місця проживання,

в с т а н о в и в:

Позивач 11.03.21 р. звернулась до суду з вказаним вище позовом, просить визнати відповідача як ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 ; зняти останню з реєстрації за вказаною вище адресою. Обгрунтовує свої вимоги тим, що вона є власником вказаного вище житлового будинку. За реєстраційними даними у цьому будинку зареєстровані: вона, батько - ОСОБА_4 , сестра ОСОБА_3 ; син ОСОБА_5 , дочка ОСОБА_6 . Її сестра - відповідач у справі - на даний час не є членом їх сім`ї, фактично проживає у своїй сім`ї за іншою адресою із 2017 р. понад 4 р.. Вона неодноразово просила відповідача знятись із реєстрації у спірному будинку, однак, безрезультатно. Покликаючись на ст. ст. 16, 319, 391, 386, 71, 72 ЦК України, ст. 73 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, просить позов задовольнити.

За ухвалою судді від 26.05.21 р. провадження у справі було відкрито.

Копію вказаної вище ухвали суду з копією позовної заяви та доданих до неї документів відповідачеві було надіслано у встановленому законом порядку з врахуванням даних повідомлення підрозділу У ДМС України у Волинській області, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, з врахуванням даних виконкому Ковельської міськради Волинської області № 2 749/3.14/2 - 21 від 27.04.21 р. про те, що у нього відсутні дані про те, що відповідач зареєстрована на території м. Ковеля Волинської області.

Однак за даними У ДМС України у Волинській області від 22.06.21 р., відповідач таки є зареєстрованою у спірному житловому будинку з 29.08.13 р..

За станом на 10.08.21 р. відповідач не подала до суду відзиву на позовну заяву.

У судовому засіданні позивач та її представник - адвокат, кожен зокрема, позов підтримали у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Просять позов задовольнити. Суду позивач додатково пояснила, що вона є співвласником спірного житлового будинку і будинок перебуває у її та у ОСОБА_7 спільній частковій власності без визначення її частки у натурі. Відповідач була зареєстрованою у спірному житловому будинку до набуття нею права власності на його частку.

У судове засідання відповідач не з`явилась, хоча належно повідомлена. Про причини неявки суду не повідомила. Заяви про відкладення розгляду справи до суду не подала.

На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності відповідача.

Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника - адвоката, показання свідків, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача безпідставні та не підлягають до задоволення.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є, зокрема, будинок у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

За змістом ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому КМ України порядку.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Ст. 391 ЦК України декларує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Пл. ВС України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.85 р. № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Непроживання у спірному жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Позивач зареєстрована у буд. АДРЕСА_1 . У складі її сім`ї, зокрема, є сестра - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується довідкою № 236 від 16.02.21 р., виданою РЖКП № 2 (м. Ковель Волинської області).

Як стверджується копіями: договору дарування частки житлового будинку від 30.05.18 р., витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 125779214 від 30.05.18 р., Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 244496538 від 16.02.21 р., за позивачем зареєстровано право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку. Інша частка спірного житлового будинку належить ОСОБА_7 ..

Тобто позивач є не власником цілого спірного житлового будинку, а його співласником, частки визначені ідеальні.

Як показала суду свідок ОСОБА_9 , вона мешкає по сусідству із позивачем та відповідача у спірному домоволодінні не бачила вже протягом часу біля 4 - х років.

Як показав суду свідок ОСОБА_10 , він є чоловіком позивача та мешкає у спірному житловому будинку без реєстрації біля 3 - х років. Відповідач у спірному будинку не проживає протягом такого ж часу.

Суд враховаує, що у судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірному житловому будинку більше 1 року.

Однак суд враховує, що відповідач була зареєстрованою у спірному житловому будинку до набуття позивачем права власності на його частку, у встановленому законом порядку, чого сама позивач не заперечила в суді.

Поняття спільної часткової власності визначено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Отже право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого, як у випадку із спірним житловим будинком, чи у дробовому вираженні.

Згідно зі ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Будь - яких даних про те, що позивач є власником окремої квартири у вказаному вище будинку, у якій була б зареєстрованою проживаючою відповідач та, не проживаючи фактично у якій, будучи зареєстрованою там, таким чином, порушувала б права позивача, у розпорядженні суду немає.

Тому твердження позивача, що відповідач, будучи відсутньою по місцю реєстрації свого місця проживання - у житиловому будинку АДРЕСА_1 - більше року порушує її права як власника цілого житлового будинку, а, як встановлено судом, це дійсності не відповідає і позивач є співвласником частки цілого будинку, суд оцінює критично.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Докази, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, не є, на думку суду, достатніми у своєму взаємозв`язку і сукупності для висновку суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог і втручання держави у гарантоване Конституцією України та п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод право кожної особи, окрім інших прав, на повагу до її житла.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21 лютого 1990 року у справі «Powell and Rayner v. the U.K.»).

Тому у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 77, 80 - 82, 89, 141, 209, 223, 262, 263 - 265, п. 9 ст. 1 розд. ХIII «Прикінцеві положення» ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 16, ч. 1 ст. 383, ст. 391, ч. 1 ст. 356, ст. 364 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт № НОМЕР_1 , і. н. НОМЕР_2 , прож. за адресою: АДРЕСА_2 ;

представник позивача - адвокат Хомич Юрій Валентинович, адреса: 45008, м. Ковель Волинської області, бульв. Лесі Українки, 30;

відповідач - ОСОБА_2 , паспорт № НОМЕР_3 , прож. за адресою: АДРЕСА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області, адреса: 45008, м. Ковель Волинської області, вул. Незалежності, 73, .

Головуючий:І. М. Логвинюк

Повний текст рішення суду складено 13.08.21 р..