Справа № 464/6753/20 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/811/1410/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:80
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Івасюти М.В.,

адвоката Чорнія О.Б. представника АТ «ДТЕК Західенерго»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та його представника, ОСОБА_2 , на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 01 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» про стягнення з відповідача на користь позивача 444 969 грн. 07 коп. середнього заробітку за 679 робочих днів затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме: за період з 20.02.2018 року по 08.11.2020 року включно.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що 19.02.2018 року позивача було звільнено з роботи з посади інженера з комплектації устаткування відділу із закупівель департаменту сервісу Відокремленого підрозділу Бурштинська теплова елекстростанція АТ «ДТЕК Західенерго» на підставі п. 1 статті 40 КЗпП України зв`язку із скороченням штату працівників. При звільненні позивачу виплатили лише один середній місячний заробіток в розмірі 13 762 грн. 03 коп., а не десять середніх місячних заробітків. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 19.10.2020 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» про стягнення вихідної допомоги було задоволено та стягнуто з Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» на користь позивача 123 858 грн. 27 коп. вихідної допомоги. Оскільки відповідач провів з позивачем остаточний розрахунок лише 09.11.2020 року, то позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а саме: з дня звільнення 20.02.2018 року по 08.11.2020 року включно у розмірі 444 969 грн. 07 коп. (а.с. 1-6).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 40 000 грн. без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» в дохід держави судовий збір в розмірі 400 грн.

В решті позовних вимог відмовлено (а.с. 86-90).

Дане рішення оскаржили позивач та його представник.

Апелянт і його представник просять оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважають, що суд «порушив ст. 1, 3, 8, 19, 43, 124 Конституції, проявив свавілля та вийшов за межі своїх повноважень та не застосував ст. 116 та 117 Кодексу законів про працю … у повній мірі».

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц (висновками якої щодо застосування відповідних норм права керувався суд при ухваленні оскаржуваного рішення), вважає «безглуздими», а також вважає, що судді, які «приймали» цю постанову, «повинні бути звільнені з роботи внаслідок недостатньої кваліфікації … та проти них має бути порушена кримінальна справа за зловживання владою, що спричинило тяжкі наслідки …, дискримінація або порушення рівноправності громадян за іншими ознаками (ч.3 ст.161 КК) та незаконне збагачення (ст. 368-5 КК)» (а.с. 93-110, 112-129).

Апелянт та його представник, будучи своєчасно (19.05.2021 року та 23.07.2021 року) належним чином повідомленими про апеляційний розгляд справи об 10-30 год. 09 серпня 2021 року (а.с. 136-145), в судове засідання не з`явилися і про причини такої неявки суд не повідомили, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційних скарг зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77).

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

А частиною першою статті 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Ураховуючи вищезазначені положення законодавства України, звернення працівника до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать.

Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц.

Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

З урахуванням вищенаведеного, у трудових відносинах працівник також має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця, оскільки частиною третьою статті 13 ЦК України встановлено, що не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним та може призвести до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві можна дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц (провадження N 14-623цс18).

Як стверджується матеріалами справи, позивач дізнався про порушення свого права щодо невиплати йому вихідної допомоги 19.02.2018 року, однак з позовом до суду з вимогою про її стягнення звернувся лише у листопаді 2019 року. В результаті з відповідача на користь позивача було стягнуто 123 858 грн. 27 коп., тобто - у 3,6 рази менше ніж сума позовних вимог за даним позовом (444 969 грн. 07 коп.), з яким позивач звернувся до суду 27.11.2020 року, тобто через майже 2 роки і 9 місяців після звільнення з роботи.

З огляду на всі обставини справи в їх сукупності (зокрема - очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача), колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні в сумі саме 40 000 грн., оскільки вважає, що присуджена до стягнення сума відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності (стаття 3 ЦК України).

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційні скарги на нього, доводи яких не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника, ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 01 березня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 18 серпня 2021 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

/ Шеремета Н.О.