Справа № 642/5676/20
Провадження № 2/629/277/21
02.04.2021 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі: головуючого - судді Смірнової Н.А., за участю секретаря Кремінь М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Лозова, Харківської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову, зазначили, що на праві спільної сумісної власності є власниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в якій, з 10.11.2015 року зареєстрований їх син ОСОБА_3 , відповідач по справі. З січня 2019 року відповідач в квартирі не проживає, витрат по сплаті комунальних послуг та утриманню квартири не несе, його особистих речей в квартирі немає. Вказали, що неодноразово зверталися до відповідача з проханням знятися з реєстраційного обліку, але останній не бажає в добровільному порядку виконати їх прохання. Реєстрація відповідача у квартирі позбавляє можливості вільно розпоряджатися належним їм майном, тягне за собою проблеми зі сплати надміру нарахованих комунальних платежів. В зв`язку з викладеним, просили визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивачі в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, не заперечували проти винесення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав.
Згідно до положення ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Виходячи з викладеного, зі згоди позивачів, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст.ст. 5, 16 ЦК України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.
Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 28 квітня 2007 року, виданого згідно з розпорядженням міського голови Лозівської міської ради Харківської області від 28 квітня 2007 року №172/10, власниками трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної сумісної власності є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Державна реєстрація права власності позивачів на вказану квартиру підтверджується витягом № 14695740 від 28 травня 2007 року, сформованим Лозівським бюро технічної інвентаризації.
З довідки про реєстрацію місця проживання особи за №8485 від 16.12.2020 року, виданої відділом з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру громади Лозівської міської ради Харківської області, вбачається, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 10.11.2015 року по теперішній час.
Згідно довідки Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку ОСОБА_3 зареєстрований у спірній квартирі, але з січня 2019 року не проживає.
Як на підставу заявлених позовних вимог, позивачі посилалися на те, що відповідач, хоча й зареєстрований у спірній квартирі, проте з січня 2019 року фактично не проживає в ній, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участь не приймає, його особистих речей в квартирі немає. Наявність зареєстрованого у спірній квартирі відповідача створює для позивачів перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження належним їм майном, тягне за собою збільшення вартості комунальних послуг. Вважають, що наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
З наданих письмових пояснень свідків ОСОБА_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_5 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 вбачається, що відповідач ОСОБА_3 фактично з січня 2019 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 не проживає, його особистих речей в квартирі немає.
Разом з тим, судом встановлено, що на даний час відповідач відбуває покарання у ДУ «Холодногірська ВК (№18)» за вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 березня 2020 року по справі №629/188/20. Згідно вказаного вироку 13 березня 2020 року відповідача взято під варту з зали суду та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.
Вищезазначений вирок не оскаржений, набрав законної сили, тому встановлені в ньому обставини, відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають та враховуються судом при розгляді цієї справи.
Згідно зі ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 (стаття 10).
Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966 наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.
Крім того, правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).
Разом з цим, згідно з ч.1 ст.34 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР (далі ЖК УРСР) визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
У ч.1 ст.156 ЖК УРСР вказано, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні норми визначені у ст. 405 ЦК України.
Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне з ним господарство.
Отже, користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідач є сином позивачів, тобто членом сім`ї власників житла.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно частини 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно пункту другого частини 34 Постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.
Згідно пункту 39 Постанови, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.
Аналогічне викладено в ч.2 ст.405 ЦК України, відповідно до якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи той факт, що відповідач, як член сім`ї власників житла, проживав у спірній квартирі та наразі не проживає там з поважних причин, оскільки відбуває покарання за вироком суду, суд вважає необхідним в задоволенні позову відмовити за відсутності підстав, передбачених частиною 2 статті 405 ЦК України для визнання відповідача таким, що втратив право користування належним позивачам житлом.
Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивачів.
Керуючись ст.ст. 12, 76, 78, 81, 82, 258, 259, 263-265, 280-289, 354 ЦПК України ст.15, 16, 319, 391, 405 ЦК України, суд, -
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач може оскаржити рішення до Харківського апеляційного суду через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Згідно п.3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Кіровограда, громадянин України, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий 402 ВВС УМВС України в Кіровоградській області 25 лютого 1997 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .
- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м.Алма-Ата, Казахстану, громадянка України, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , виданий ВСМ при УМВС України в Кіровоградській області 26 січня 2004 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .
Суддя Н.А.Смірнова