Постанова

Іменем України

08 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 226/2435/18

провадження № 61-10655св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року у складі судді Рибкіна О. А. та постанову Донецького апеляційного суду від 16 червня 2020 року у складі колегії суддів: Агєєва О. В., Мальованого Ю. М., Мірути О. А.

у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю і поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю і поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та поділ майна.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що в 2002 році після довготривалих відносин з відповідачем він вирішив покинути свою дружину та після чого він та відповідач почали спільно проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Таким чином протягом тринадцяти років, з лютого 2002 року по січень 2015 року, він перебував з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах, проживали з нею однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою. Вони вели спільне домашнє господарство, купували різні речі, разом харчувались, разом їздили на відпочинок, мали єдиний сімейний бюджет, мали один одного за подружжя, проживали разом, разом були у компаніях друзів та родичів. Мали спільні витрати, взаємні права та обов`язки. Він розірвав шлюб зі своєю колишньою дружиною 22 жовтня 2003 року. У будь-якому іншому шлюбі кожен з них не перебував. У період з лютого 2002 року по травень 2005 року вони проживали разом у відповідача в квартирі за адресою: кв. АДРЕСА_1 , а кожне літо вони мешкали разом у нього на дачі за адресою: с. Миколаївка, СТ «Рассвет». З травня 2005 року вони постійно разом й до цього часу проживають за адресою: АДРЕСА_2 , а у квартирі відповідача оселилась її донька разом із своїм чоловіком. Таким чином між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

10 січня 2015 року вони уклали шлюб з відповідачем. Спільних дітей вони не мають.

Під час проживання однією сім`єю, без реєстрації шлюбу ними було придбано житловий будинок АДРЕСА_2 , за 500 грн, разом із земельною ділянкою за кадастровими № :01:016:0066 площею 0,1000 га та № :01:016:0096 площею 0,0467 га, згідно договору купівлі-продажу від 05 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського нотаріального округу Донецької області 05 серпня 2005 року за № 5545. Оформлення вказаної нерухомості було здійснено на відповідача, що підтверджується договором та довідкою БТІ. Оформлення на відповідача відбулось через те, що власник був обмежений в часі для підготування документів на продаж будинку та видав довіреність на право продажу вказаного будинку на нього, через що він представляв інтереси продавця, а відповідач була покупцем за договором.

Після придбання будинку та землі він та відповідач проживали у вказаному будинку, здійснювали його ремонт та вели разом господарство. З метою подальшого ремонту та утримання будинку він окрім своїх заощаджень був змушений продати свій дачний будинок разом із землею за адресою: АДРЕСА_3 .

З травня 2018 року між ним та відповідачем погіршились відносини, остання зазначає, що він має покинути будинок та шукати собі інше місце проживання та що він не має права на вищезазначений будинок та землю, придбані згідно вищевказаного договору.

Під час їхнього спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, відповідач приватизувала квартиру АДРЕСА_1 .

З урахуванням статті 61 СК України, в редакції, яка діяла в період з 11 січня 2011 року по 16 травня 2012 року, вважає, що зазначене житло, тобто квартира, яку набула відповідач в порядку приватизації, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто, у зв`язку з чим ОСОБА_1 з урахуванням збільшених позовних вимог просив суд: встановити факт його спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 23 жовтня 2003 року по 09 січня 2015 року; визнати спільною сумісною власністю його та відповідача житловий будинок АДРЕСА_2 (колишній Димитров), позначеного згідно технічного паспорту на плані літерою - А1 із господарчими спорудами та побудовами згідно технічного паспорту: п2, п2-1 - погріб; а1, а2 - прибудова; Ж1 - літня кухня; В1, Д1, Е1 - сарай; Г-1 - вбиральня; З-1 - душ; И-1 - гараж; К-1 - альтанка; № 1-3 - огорожа; № 2 - ворота; І - вимощення, земельну ділянку за кадастровими № :01:016:0066 площею 0,1000 га та № :01:016:0096 площею 0,0467 га, місце розташування: АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за ним та відповідачем право спільної часткової власності по 1/2 на вищезазначене майно.

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 зазначила, що з жовтня 2005 року вона з відповідачем почали проживати разом, після виконання умови відповідача щодо його реєстрації в належному їй будинку АДРЕСА_2 . Тобто з 13 жовтня 2005 року вони мешкали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

10 січня 2015 року між ними було зареєстровано шлюб.

За час перебування в шлюбі ними за спільні кошти було придбано автомобіль марки Chevrolet Lacetti, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску. Фактично угоду було укладено та передано транспортний засіб у їхнє спільне користування восени 2013 року. Однак договір купівлі-продажу було укладено та проведено перереєстрацію транспортного засобу в період часу з лютого 2015 року по травень 2015 рік.

Однак, в січні 2018 року їхні стосунки з відповідачем суттєво погіршилися, вони вели тривалі перемовини щодо подальшого спільного проживання, але не змогли вирішити ці проблеми та повністю припинили з відповідачем вести спільне господарство та сімейний бюджет, шлюбні відносини фактично припинені, що і стало підставою для її звернення 17 серпня 2018 року з позовною заявою до суду про розірвання шлюбу.

Вважає, що внаслідок придбання ними автомобіля марки Chevrolet Lacetti в період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу відповідно до статей 60, 63, 69, 74 СК України та статей 328, 368 ЦК України виникло право спільної сумісної власності на вказаний автомобіль, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними.

Перебування в фактичних шлюбних відносинах в період часу з 13 жовтня 2005 року по січень 2018 року не заперечується відповідачем.

Крім того, їй стало відомо в листопаді 2018 року, що ОСОБА_1 в червні 2018 року без її повідомлення та надання згоди уклав угоду, за якою відчужив спірне майно - автомобіль Chevrolet Lacetti, державний номерний знак НОМЕР_1 . Вартість укладеної угоди їй не відома, так само, як і цілі, за якими відповідач розпорядився отриманими грошовими коштами. Мета використання цих коштів на потреби сім`ї спростовується тим, що ведення спільного господарства та сімейного бюджету між ними припинено з січня 2018 року, що й не заперечує сам відповідач. Вважає, що вона має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

З огляду на викладене, ОСОБА_2 просила суд: визнати спільною сумісною власністю її та ОСОБА_1 автомобіль марки Chevrolet Lacetti, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 140 000 грн; стягнути з ОСОБА_1 на її користь компенсацію вартості відчуженого майна не в інтересах сім`ї, сума якої становить 70 000 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 23 жовтня 2003 року по 09 січня 2015 року.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступне майно: житловий будинок АДРЕСА_3 , позначений згідно технічного паспорту на плані літерою - А1 із господарчими спорудами та побудовами згідно технічного паспорту: п2, п2-1 - погріб; а1, а2 - прибудова; Ж1 - літня кухня; В1, Д1, Е1 - сарай; Г-1 - вбиральня; З-1 - душ; И-1 - гараж; К-1 - альтанка; № 1-3 - огорожа; № 2 - ворота; І - вимощення; земельну ділянку за кадастровими № :01:016:0066 площею 0,1000 га та № :01:016:0096 площею 0,0467 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; квартиру, яка розташована за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

Поділено майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 таким чином: визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності по 1/2 частці житлового будинку АДРЕСА_3 , із господарчими спорудами та побудовами; по 1/2 частці земельної ділянки за кадастровими № :01:016:0066 площею 0,1000 га та № :01:016:0096 площею 0,0467 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за 1/2 частку автомобіля Chevrolet Lacetti, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , в розмірі 70 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні інших позовних вимог зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2002 року по 09 січня 2015 року, після чого з 10 січня 2015 року між ними було зареєстровано офіційний шлюб, у зв`язку з чим, враховуючи, що в період з 31 липня 1982 року по 22 жовтня 2003 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 23 жовтня 2003 року по 09 січня 2015 року підлягають задоволенню.

Позивачем в суді доведено, що дане майно є спільною сумісною власністю, оскільки будинок та земельні ділянки придбано під час шлюбу (спільного проживання однією сім`єю), за спільні сумісні кошти і за рахунок спільної праці з відповідачем, а приватизована в цей же період (грудень 2011 року) ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_1 , на підставі частини п`ятої статті 61 СК України (що діяла на час приватизації), є житлом, що набуте одним із подружжя саме внаслідок такої приватизації, підлягає поділу виходячи з принципу рівності часток.

ОСОБА_2 оскаржила рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 23 жовтня 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 та поділ майна.

Постановою Донецького апеляційного суду від 16 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року в частині встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу змінено.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині рішення Димитровського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року залишено без змін.

Судове рішення мотивоване тим, що відповідач не довів, що наявні підстави для спростування презумпції спільності майна подружжя, придбаного в період спільного проживання після 01 січня 2004 року. Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності факту спільного проживання однією сім`єю сторін на час придбання в серпні 2005 року спірного майна фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Оскільки правовідносини сторін у справі щодо спірної квартири виникли 25 січня 2012 року, тому вони регулюються нормами СК України що діяли в цей період і за якими приватизована квартира є спільним майном подружжя яке підлягає поділу. Посилання відповідача на те, що вони з позивачем не перебували у шлюбі на момент приватизації не впливають на висновок суду, оскільки відповідач не заперечує, що станом на момент приватизації вони з позивачем перебували у фактичних шлюбних стосунках.

Разом з тим, до 01 січня 2004 року спірні правовідносини регулювалися Кодексом про шлюб та сім`ю України, який не містив в собі норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено, тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2020 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 16 червня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій застосували норми статті 74 СК України без урахування висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 згідно з якими, обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі в утриманні житла, його ремонту, наявність спільних обов`язків відносно один одного. При чому, факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, установлені відносини, які притаманні подружжю.

Крім того, судами попередніх інстанцій не були досліджені і з`ясовані обставини, які зображені на фотографії та зазначені в поясненнях свідків.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У серпні 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15.

Факт спільного проживання сторін підтверджується належними та допустимими доказами наявними у матеріалах справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 31 липня 2020 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Димитровського міського суду Донецької області.

21 серпня 2020 року справа № 226/2435/18 надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 вересня 2020 року доповідачем у справі визначено суддю Сімоненко В. М., у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.

Відповідно до підпункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України, пункту 3.3 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення складу суду у Верховному Суді, затверджених постановою Пленуму Верховного Суду від 14 грудня 2017 року № 8 та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2020 року «Про обрання судді до Великої Палати Верховного Суду» № 4, у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Доповідачем у цій справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Литвиненко І. В., у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Висоцької В. С., Фаловської І. М.

Відповідно до підпунктів 2.3.25 та 2.3.49 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України, розділу 4.2 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення складу суду у Верховному Суді, затверджених постановою Пленуму Верховного Суду від 14 грудня 2017 року № 8 та рішень зборів суддів Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2020 року № 10 «Про внесення змін до рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 20 травня 2019 року № 3», у справі призначено повторний автоматизований розподіл судових справ в частині зміни суддів, які не входять до складу постійної колегії суддів.

Доповідачем у цій справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Литвиненко І. В., у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Висоцької В. С., Грушицького А. І.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

В період з 31 липня 1982 року по 22 жовтня 2003 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та в період з 26 липня 1985 року по 10 листопада 2004 року ОСОБА_1 був зареєстрований в квартирі за адресою: АДРЕСА_5 . З 13 жовтня 2005 року він зареєстрований в будинку за адресою: АДРЕСА_2 (колишня назва - Димитров).

10 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Димитровського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 10.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 13 серпня 2018 року, ОСОБА_1 з 1 кварталу 2002 року по 4 квартал 2015 року отримував заробітну плату, інші доходи і безоплатне вугілля. У 2002 році його доходи склали - 8 100,18 грн, у 2003 році - 5 993,71 грн, у 2004 році - 9 665,27 грн, у 2005 році - 13 218,71 грн, у 2006 році - 22 545,78 грн, у 2007 році - 28 071,77 грн, у 2008 році - 35 441,18 грн, у 2009 році - 45 481,77 грн, у 2010 році - 52 828,38 грн, у 2011 році - 39 191,90 грн, у 2012 році - 41 941,49 грн, у 2013 році - 71 475,86 грн, у 2014 році - 70 832,82 грн, у 2015 році - 75 670,65 грн.

Згідно довідки Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Мирноградської міської ради від 22 серпня 2018 року, за реєстраційними даними БТІ житловий будинок АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області Богатовим С. Г. 05 серпня 2005 року, реєстр № 5545.

Також, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 133654757 від 08 серпня 2018 року і згідно технічного паспорту на житловий будинок власником вищевказаного будинку є ОСОБА_2 .

Згідно договору купівлі-продажу від 05 серпня 2005 року ОСОБА_5 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_1 , продала, а ОСОБА_2 купила житловий будинок АДРЕСА_6 . Продаж будинку вчинено за 2 500 грн. Загальна вартість будинку складала 22 720 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області Богатовим С. Г., реєстр № 5545.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 серпня 2005 року ОСОБА_5 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_1 , продала, а ОСОБА_2 купила земельну ділянку площею 0,1467га (з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку - 0,1 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,0467 га), яка розташована по АДРЕСА_6 . Продаж земельної ділянки вчинено за 2 500 грн. Експертна грошова оцінка земельної ділянки складала 2 773 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області Богатовим С. Г., реєстр № 5547.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру від 30 серпня 2018 року, ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка з кадастровим № :01:016:0066 площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_6 , на підставі цивільно-правового договору, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області 05 серпня 2005 року, реєстр № 5547.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру від 30 серпня 2018 року, ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка за кадастровими № :01:016:0096 площею 0,0467 га для ведення особистого селянського господарства, розташована за адресою: АДРЕСА_6 , на підставі цивільно-правового договору, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області 05 серпня 2005 року, реєстр № 5547.

Згідно звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «Практика бізнесу», вартість житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , складає 66 690,00 грн.

Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки площею 0,0467 га, кадастровий номер № :01:016:0096, розташованої за адресою: АДРЕСА_6 , вартість земельної ділянки складає 15 355,00 грн.

Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер № :01:016:0066, розташованої за адресою: АДРЕСА_6 , вартість земельної ділянки складає 34 610,00 грн.

На фототаблицях та наданих позивачем під час розгляду справи для огляду оригіналах фотографій, з яких зроблені фототаблиці, зображено спільне перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період 2003-2005 років в різних місцях та обставинах.

Згідно акта від 20 серпня 2012 року № 877/8, виданого Координаційним комітетом самоорганізації населення Мирноградської міської ради, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з травня 2005 року по теперішній час, проживає однією сім`єю з ОСОБА_1 , який також проживає за адресою: АДРЕСА_2 з травня 2005 року по теперішній час. Акт підписаний мешканцями вул. Гончара: ОСОБА_6 ( буд. НОМЕР_5 ), ОСОБА_7 ( буд. НОМЕР_6 ), а також головою квартального комітету № 8 ОСОБА_8 та заступником квартального комітету № 8 ОСОБА_9 .

За договором купівлі-продажу садового будинку від 26 грудня 2005 року, ОСОБА_1 продав садовий будинок, розташований в АДРЕСА_3 . Продаж вчинено за 3 000 грн. Загальна інвентаризаційна оцінка садового будинку становить 19 742 грн.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 грудня 2005 року, ОСОБА_1 продав земельну ділянку № 7,8 , що розташована на території Садівницького товариства «Рассвет» Гродівської селищної ради загальною площею 0,11 га. Продаж вчинено за 2 000 грн.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 11178862 від 19 жовтня 2013 року житловий будинок АДРЕСА_6 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Згідно витягу про реєстрації права власності на нерухоме майно № 8180524 від 29 серпня 2005 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 05 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області, реєстр № 5545.

Згідно витягів з бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру серії ААА № 111974 та серії ААА № 11975 від 04 лютого 2006 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на земельні ділянки за кадастровими № :01:016:0066 площею 0,1000 га та № :01:016:0096 площею 0,0467га, розташовані за адресою: АДРЕСА_6 , на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії ДН № 156927 від 04 лютого 2006 року і серії ДН № 156889 від 03 лютого 2006 року.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 01 листопада 2018 року, ОСОБА_2 з 1 кварталу 2000 року по 4 квартал 2015 року отримувала заробітну плату, інші доходи. У 2000 році її доходи склали - 4 110,76 грн, у 2001 році - 3 973,32 грн, у 2002 році - 5 603,68 грн, у 2003 році - 6 178,10 грн, у 2004 році - 6 193,41 грн, у 2005 році - 8 160,86 грн, у 2006 році - 10 873,51 грн, у 2007 році - 14 764,53 грн, у 2008 році - 22 426,17 грн, у 2009 році - 26 106,60 грн, у 2010 році - 30 037,31 грн, у 2011 році - 43 461,59 грн, у 2012 році - 47 365,51 грн, у 2013 році - 52 721,69 грн, у 2014 році - 47 891,14 грн, у 2015 році - 50 957,84 грн.

ОСОБА_2 має доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, на яку вона отримувала допомогу одинокій матері щомісячно з травня 1986 року по квітень 2002 року.

ОСОБА_11 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , 05 серпня 2005 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого вона продала квартиру АДРЕСА_10 ОСОБА_12 за 500 грн, що підтверджується свідоцтвом про народження, договором купівлі-продажу від 05 серпня 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Донецької області Богатовим С. Г., реєстр № 5543, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 серпня 2005 року Бюро технічної інвентаризації м. Димитров.

Згідно домової книги на домоволодіння АДРЕСА_6 з 13 жовтня 2005 року в домоволодінні були зареєстровані ОСОБА_1 , та ОСОБА_11 . Також з 07 вересня 2006 року зареєстровано ОСОБА_13 .

Відповідно до інформації Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Мирноградської міської ради» від 15 листопада 2018 року, за реєстраційними даними до 01 січня 2013 року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва 3/35-841 про право власності на житло, виданого Комунальним підприємством «Служба єдиного замовника» 20 грудня 2011 року.

Згідно ордеру на жиле приміщення серії ДВ № 2009, виданого Виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів Димитрова 19 березня 1997 року, ОСОБА_2 надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Склад сім`ї: ОСОБА_10 - дочка.

Відповідно до розпорядження органу приватизації від 13 грудня 2011 року № 2/36-842, ОСОБА_2 задоволено її заяву на приватизацію квартири яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та передано вказану квартиру їй в приватну власність.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 грудня 2011 року № 3/35-841, виданого Комунальним підприємством «Служба єдиного замовника», ОСОБА_2 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу від 25 січня 2012 року № 32970941 про державну реєстрацію прав, Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Димитровської міської ради зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 20 грудня 2011 року № 3/35-841.

Рішенням Виконавчого комітету Димитровської міської ради народних депутатів від 19 березня 1997 року № 104 затверджено протоколи підприємств, організацій, установ міста про постановлення на квартирний облік, змін умов договору жилого найма, представленні жилих приміщень.

Згідно виписки з протоколу від 14 лютого 1997 року № 4 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету шахти ім. Г.М. Димитрова, на підставі першочергової черги № 17 матері-одиначці ОСОБА_2 надана однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до акта фактичних обставин проживання особи від 20 грудня 2018 року, виданого Координаційним комітетом органів самоорганізації населення міста Мирнограда, ОСОБА_10 , 1986 року народження, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_14 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , з 27 травня 1997 року по теперішній час.

Згідно інформації Територіального сервісного центру № 1444 Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області від 24 січня 2019 року, за ОСОБА_1 було, зокрема, зареєстровано 20 січня 2015 року транспортний засіб Chevrolet Lacetti, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 , який за договором купівлі-продажу від 07 червня 2018 року був перереєстрований в ТСЦ 1444 за іншим власником.

07 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_16 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 144/2018/974317, згідно якого ОСОБА_1 продав ОСОБА_16 автомобіль Chevrolet Lacetti, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , за 138 666 грн. На підставі вказаного договору за ОСОБА_16 07 червня 2018 року в ТСЦ 1444 був перереєстрований вказаний автомобіль.

Згідно поквартальній картці, наймачем квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . Також в картці вказана її дочка ОСОБА_10 .

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 03 грудня 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга статті 364 ЦК України).

Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказані висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про наявність фактичних шлюбних відносин між сторонами, що не заперечувалось сторонами, та наявність спільного бюджету, а отже спірне майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, оскільки вищезазначене майно було придбано за час перебування сторін у шлюбних відносинах. Відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно, не надано належних доказів на підтвердження доводів останньої про те, що майно, яке є предметом спору за первісним позовом, було придбано за її особисті кошти.

Крім того, 08 лютого 2011 року набрав чинності Закон № 2913-VI, яким статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України квартира набута на час шлюбу внаслідок приватизації є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК виключено.

Оскільки правовідносини сторін щодо поділу квартири АДРЕСА_1 виникли у період дії Закону № 2913-VI (з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року), суди правильно застосували положення частини п`ятої статті 61 СК України та дійшли обґрунтованого висновку про те, що ця квартира є спільним майном подружжя яке підлягає поділу.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції виходячи з того, що до 01 січня 2004 року спірні правовідносини регулювалися Кодексом про шлюб та сім`ю України, який не містив в собі норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, а зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, дійшов обґрунтованого висновку, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено, а тому рішення суду першої інстанції в частині періоду спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу підлягає зміні.

При виборі і застосуванні норм права до даних спірних правовідносин суд апеляційної інстанції правильно врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій застосували норми статті 74 СК України без урахування висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 колегія суддів не приймає до уваги з огляду на те, що фактичні обставини в цих справах є відмінними від обставин у справі, яка переглядається. При цьому, питання щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи. Судами попередніх інстанцій встановлено всі фактичні обставини справи, враховано доводи сторін та надано належну оцінку поданим сторонами доказам.

Оскільки рішення суду першої інстанції, переглядалось апеляційним судом тільки в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , тому Верховним Судом не переглядаються судові рішення в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанова апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Донецького апеляційного суду від 16 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

А. І. Грушицький