Номер провадження: 22-ц/813/7190/21
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Рибачук О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Нижньодністровського національного природного парку Мілованова Олександра Вікторовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Нижньодністровського національного природного парку про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

28 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м.Одеси із позовом в якому просить суд поновити його на роботі в Нижньодністровському національному природному парку на посаді заступника директора та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з грудня 2018 року він перебував на посаді заступника директора Нижньодністровського національного природного парку, 23 серпня 2019 року він був призначений на постійній основі заступником директора Нижньодністровського національного природного парку. Наказом Нижньодністровського національного природного парку від 10 жовтня 2019 року його було звільнено з займаної посади з 24.10.2019 року за п.1 ст.36 КЗпП України - за угодою сторін. Йому на особистий телефон поступали погрози та вимоги звільнитися від осіб, що називалися представниками ОСОБА_2 . У зв`язку з цим на початку вересня 2019 року під тиском, без намірів та дійсної згоди звільнятися, він вимушено написав заяву на звільнення за угодою сторін, але датував її майбутньою датою - 10 жовтня 2019 року та зазначив датою звільнення - 24 жовтня 2019 року, цю заяву він вручив особисто в руки ОСОБА_2 . У подальшому, він написав та зареєстрував заяву, у якій він повідомив про відсутність в нього намірів звільнятися, просив не реєструвати та не розглядати його заяву на звільнення за угодою сторін. Незважаючи на це, у період коли він знаходився у відпустці без збереження заробітної плати, без його відома заява про звільнення за угодою сторін була зареєстрована та відразу виданий наказ про його звільнення за угодою сторін. Його заява від 03.10.2019 року, в якій він зазначив про відсутність намірів звільнятися, директором Нижньодністровського НПП була проігнорована (а.с.2-4).

12 лютого 2021 року рішенням Приморського районного суду м.Одеси позовну заяву ОСОБА_1 до НИЖНЬОДНІСТРОВСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ ПРИРОДНИЙ ПАРК задоволено повністю. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора НИЖНЬОДНІСТРОВСЬКОГО НАЦІОНАЛЬНОГО ПРИРОДНОГО ПАРКУ з 25.10.2019 року. Стягнути з НИЖНЬОДНІСТРОВСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ ПРИРОДНИЙ ПАРК, на користь відповідача ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 172 602,36 гривень (а.с.110-113).

11 березня 2021 року канцелярією Приморського районного суду м.Одеси зареєстровано апеляційну скаргу представника Ніжньодністровського національного природного парку Мілованова Олександра Вікторовича на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12 лютого 2021 року. Апелянт вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, невідповідним матеріалам справи та вимогам закону, а також прийнятим з порушенням норм матеріального права із недотриманням норм процесуального права. Апелянт вказує, що на момент надходження заяви ОСОБА_1 про відсутність в нього намірів звільнятися за угодою сторін наказ про його звільнення вже був виданий, підписаний та зареєстрований у належному порядку. Апелянт звертає увагу на те, що 28.102019 року ОСОБА_1 , прибувши до офісу Нижньодністровського національного природного парку, підтвердив своє бажання звільнитися з посади про що зазначив в наказі у графі «з наказом ознайомлений та згоден». Також, апелянт зазначає, що судом першої інстанції було порушено процесуальні права та прийнято рішення без участі представника Ніжньодністровського національного природного парку, хоча ним було надіслано клопотання про перенесення судового засідання, призначене на 12.02.2021 року на іншу дату через знаходження представника Ніжньодністровського національного природного парку з 05.02.2021 року по 19.02.2021 року на самоізоляції та дистанційній роботі по причині контактування з захворівшим на COVID-19. Апелянт вказує на те, що відповідно до положення про Ніжньодністровський національний природний парк, директор призначає на посаду заступника директора за погодженням із Міндовкілля, тобто поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора не є можливим без погодження Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів. Апелянт просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12 лютого 2021 року у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

В судовому засіданні 29.07.2021 року представник апелянта відповідача по справі скаргу підтримав. Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які з`явились, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що за відсутності волевиявлення позивача на звільнення за угодою сторін відповідач не мав права його звільняти на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, тому суд вирішив задовольнити позовні вимоги та поновити позивача на посаді заступника директора Нижньодністровського національного природного парку. Також суд вирішив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, вважає за потрібне зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Наказом Нижньодністровського національного природного парку № 25-О від 23.08.2019 року вирішено перевести ОСОБА_1 з його згоди на посаду заступника директора з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с. 6).

Наказом № 39-О від 10.10.2019 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з 24.10.2019 року (а.с. 7).

З вказаним Наказом ОСОБА_1 ознайомився 28.10.2019 року, що підтверджується його особистим підписом (а.с. 8).

Отже, відповідно до Наказу № 39-О від 10.10.2019 року звільнення позивача відбулось за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 від 03.10.2019 року, в якій він зазначив, що подавав заяву про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України 09.10.2019 року, однак просить вважати її недійсною, оскільки він не має наміру звільнятися та бажає продовжувати роботу на займаній посаді (а.с. 9).

Крім того, ОСОБА_1 подавав відповідачу заяву від 10.10.2019 року, в якій додатково повідомив, що згоди на звільнення за згодою сторін не досягнуто, його воля на звільнення відсутня. Також ОСОБА_1 пояснив, що своєю попередньою заявою від 03.10.2019 року він просив вважати недійсною заяву про звільнення від 10.10.2019 року та повідомив, що помилково зазначив неправильну дату заяви про звільнення «09.10.2019 року» замість «10.10.2019 року» (а.с. 21).

За приписами ч.1 ст.21 КЗпП, трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

У п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу та працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник).

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Угода це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Звільнення на підставі п.1 ст.36 КЗпП України передбачає наявність обов`язкової стадії домовленості сторін на таку підставі припинення трудового договору. Домовленість сторін є підтвердженням дійсних намірів та волевиявлення сторін на вчинення відповідних дій. Відсутність домовленості про звільнення з визначенням відповідної дати виключає можливість звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України. В такому випадку роботодавець повинен звільнити працівника на підставі ст. 38 КЗпП України. Вказана позиція узгоджується з висновком КАС ВС в постанові від 30.10.2019 року в справі № 1340/6082/18, а також з постановою Верховного суду України від 26.10.2016 року в справі № 404-3049/15-ц (провадження № 6-1269цс16), на яку посилались сторони в процесі розгляду справи.

В даній справи відсутність будь-які докази досягнення домовленості сторонами на звільнення за угодою сторін (зазначення дати звільнення в заяві позивача, наявність резолюції керівника з висловлення згоди тощо).

Тобто, звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін може відбутися лише за обов`язкового волевиявлення сторін на таке звільнення: як працівника, так і роботодавця. Відсутність такого волевиявлення хоча б одного з учасників трудових відносин виключає можливість врегулювання ситуації на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України та процедура звільнення можлива на підставі інших положень в порядку, визначеному законом.

Надання переваги хоча б одному з учасників трудових правовідносин при дотриманні процедури звільнення за угодою сторін (зокрема, наявність волевиявлення лише однієї зі сторін) суперечитиме положенням діючого міжнародного та національного права, які надають гарантії в сфері праці.

Стаття 43 Конституції України встановлює, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п. 6 ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Враховуючи вище наведене, оскільки за обставинами даної справи двостороннє волевиявлення на звільнення було відсутнє, апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апелянта.

Щодо інших доводів апеляційної скарги. З матеріалів справи вбачається, що відповідач-апелянт посилався на наявність двох заяв про звільнення позивача від 09.10.2019 року та 10.10.2019 року та зауважував, що оскільки по першій з них не була досягнута згода на звільнення, то звільнення позивача відбулося за другою заявою.

Разом з тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, заява про звільнення від 09.10.2019 року в матеріалах справи відсутня та сторонами до суду, в тому числі відповідачем на підтвердження своїх доводів, не подавалась. Відомості щодо реєстрації цієї заяви відсутні. Тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині.

Одночасно, апеляційний суд зауважує, що заява позивача про звільнення була написана майбутньою датою, що не заперечувалось сторонами в процесі розгляду справи. При цьому, позивач відкликав цю заяву від 10.10.2019 року завчасно іншою заявою від 03.10.2019 року. Вказані обставини свідчать про наявність конфлікту між сторонами, що також впливає на кваліфікацію спору та вирішення справи по суті заявлених вимог.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що будь-яких поміток щодо того, що ОСОБА_1 згоден з наказом про звільнення ані копія цього наказу, ані інші матеріали справи не містять та сторонами до суду не подавались, що спростовує відповідні посилання апелянта.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не мають правового значення для вирішення справи по суті спору, а тому не приймаються до уваги апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Нижньодністровського національного природного парку Мілованова Олександра Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Дата складення повного тексту рішення 06 серпня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

29.07.2021 року м. Одеса