КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/5068/2021
справа №761/2225/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.,

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 25 січня 2021 року

у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренесанс-Д" про стягнення заборгованості, -

встановив:

В січні 2021 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ТОВ "Ренесанс-Д" грошових коштів.

Вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами 09 лютого 2015 року укладено договір комісії №4-к на продаж товару, відповідно до умов якого позивач зобов`язався поставляти товар, а товариство здійснювати його реалізацію.

Позивачем виявлено нестачу товару, у зв`язку із чим ним подано цей позов.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 25 січня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погодившись з постановленою ухвалою, ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати.

В апеляційній скарзі посилається на помилкове визначення судом характеру правовідносин між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ "Ренесанс-Д" та не врахування обраного позивачем способу захисту вирішення спору незначної складності у порядку спрощеного провадження.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції керувався пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України та виходив з того, що справа підвідомча судам господарської юрисдикції.

З такими висновками суд апеляційної інстанції погоджується.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦП України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Суд при вирішенні питання про відкриття провадження в справі першочергово з`ясовує чи відноситься спір до предметної та суб`єктної юрисдикції цього суду.

Згідно із статтею 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Стаття 2 ГПК України визначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Згідно із статтею 2 ГК України учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Відповідно до окремих положень статті 55 ГК України:

1. Суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

2. Суб`єктами господарювання є:

1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;

2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Відповідно до частини 1 статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Суб`єктами майново-господарських зобов`язань можуть бути суб`єкти господарювання, зазначені у статті 55 цього Кодексу, негосподарюючі суб`єкти - юридичні особи, а також органи державної влади, органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією. Якщо майново-господарське зобов`язання виникає між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами, зобов`язаною та управненою сторонами зобов`язання є відповідно боржник і кредитор.

Зобов`язання майнового характеру, що виникають між суб`єктами господарювання та негосподарюючими суб`єктами - громадянами, не є господарськими і регулюються іншими актами законодавства.

Суб`єкти господарювання у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами, можуть добровільно брати на себе зобов`язання майнового характеру на користь інших учасників господарських відносин (благодійництво тощо). Такі зобов`язання не є підставою для вимог щодо їх обов`язкового виконання.

З матеріалів справи убачається, що спір виник у зв`язку із виконанням майново-господарських зобов`язань, заснованих на договорі комісії при здійсненні господарської діяльності на продаж товару.

Так, відповідно до умов договору ФОП ОСОБА_1 (який відповідно до додатку до позовної заяви "Тимчасовий витяг з реєстру платників єдиного податку" займається господарською діяльністю, що пов`язана, зокрема, із роздрібною торгівлею годинниками та ювелірними виробами в спеціалізованих магазинах, виробництвом ювелірних виробів, оптовою торгівлею годинниками та ювелірними виробами) доручив товариству здійснювати продаж товарів (ювелірних виробів з дорогоцінного металу з дорогоцінним та напівдорогоцінним камінням та без).

Окрім того, крім наведеної характеристики договору, безпосередньо в ньому визначено, що такий укладено між суб`єктами господарювання.

Отже за предметом спору та його суб`єктним складом спір відноситься до підвідомчості судів господарської юрисдикції, оскільки відповідає визначеним у пункті 1 частини 1 статті 20 ГПК України критеріям. Цивільний процесуальний закон не містить положень, відповідно до яких цей спір був би підвідомчий судам цивільної юрисдикції.

При цьому для визначення юрисдикційної підвідомчості немає значення малозначність спору, відтак такі доводи скаржника відхиляються.

Суд першої інстанції вірно з`ясував предмет спору та статус його учасників, та дійшов правильного висновку, що спірні правовідносини між цими сторонами мають вирішуватись господарським судом.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 25 січня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 березня 2021 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова