КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №367/1444/21 головуючий у суді І інстанції: Мерзлий Л.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Гаращенка Д.Р., Сліпченка О.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 13 травня 2021 року про передачу справи на розгляд до іншого суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 13 травня 2021 року передано на розгляд до Святошинського районного суду міста Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Вказав, що при визначенні підсудності позовної заяви Святошинському районному суду м. Києва суддею допущене вільне тлумачення положень ч. 1 ст. 27 ЦПК України, а саме: дано помилковий синтаксичний аналіз цієї норми і дійшов хибного висновку, що словосполучення «за зареєстрованим у встановленому законом порядку» є вимогою і для проживання особи, і до її перебування, не помітивши, що між ними стоїть розділовий сполучник «або». Вживання «або» для з`єднання однорідних членів речення створює альтернативний перелік. Якщо такий перелік перераховує умови для настання певного правового наслідку (в нашому випадку визначення підсудності), то словосполучення «за зареєстрованим у встановленому законом порядку» не має ніякого відношення до перебування особи. Аналіз використання законодавцем синтаксичної конструкції, в якій однорідні члени речення з`єднані безсполучниковим зв`язком та між двома останніми членами речення стоїть розділовий сполучник «або», наданий у постанові Верховного Суду від 06.02.2018р. по справі № 752/11464/16-к, провадження № 51-355км17.

Крім того, вважає, що суддею не враховані правові підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, а саме - вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту та захист прав власника житла, передбачені ст. 107 ЖК України, ст.ст. 317, 391, 406 ЦК України на відміну від підстав, передбачених ст.ст. 71, 72 ЖК України, за якими має значення не місце перебування, а тимчасова відсутність наймача за місцем реєстрації у встановленому законом порядку та причини і строк цієї відсутності.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надав.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про передачу справи на розгляд іншому суду, суд першої інстанції виходив з того, що спір виник між позивачем та відповідачем- фізичною особою, місцем проживання якої є АДРЕСА_1 . А також, суд зазначив, що позивач просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , тому у відповідності до ч. 1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини у справах "Верітас проти України" та "Сокуренко та Стригун проти України", суд не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції у разі перевищення ним своїх повноважень, визначених процесуальним законодавством. Зокрема, повноваження суду на розгляд конкретної справи, заяви або скарги визначається правилами підвідомчості та підсудності.

Під підсудністю у цивільному процесуальному праві розуміють інститут (тобто сукупність правових норм), який регулює віднесення справ, які підлягають розгляду судами цивільної юрисдикції, до відання конкретного суду судової системи України для розгляду по першій інстанції. Тобто, визначити підсудність цивільної справи означає встановити компетентний, належний суд у цій справі.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, та яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року, закріплено принцип доступу до правосуддя: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий суд, передбаченого ст. 6 Конвенції, тлумачить вказану статтю, як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає передусім те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Встановлено, що у лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у якому просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначена категорія справ щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням розглядається судом за правилами виключної підсудності, а саме за місцем знаходження нерухомого майна( квартира АДРЕСА_1 )щодо якого просять визнати особу втратившою право користування.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 13 травня 2021 року передано на розгляд до Святошинського районного суду міста Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Відтак, проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази у сукупності із положеннями законодавства, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для передачі справи на розгляд до Святошинського районного суду міста Києві, оскільки встановлено, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що при визначенні підсудності позовної заяви Святошинському районному суду м. Києва суддею допущене вільне тлумачення положень ч. 1 ст. 27 ЦПК України, а саме: дано помилковий синтаксичний аналіз цієї норми і дійшов хибного висновку, що словосполучення «за зареєстрованим у встановленому законом порядку» є вимогою і для проживання особи, і до її перебування, не помітивши, що між ними стоїть розділовий сполучник «або». Вживання «або» для з`єднання однорідних членів речення створює альтернативний перелік. Якщо такий перелік перераховує умови для настання певного правового наслідку (в нашому випадку визначення підсудності), то словосполучення «за зареєстрованим у встановленому законом порядку» не має ніякого відношення до перебування особи. Аналіз використання законодавцем синтаксичної конструкції, в якій однорідні члени речення з`єднані безсполучниковим зв`язком та між двома останніми членами речення стоїть розділовий сполучник «або», наданий у постанові Верховного Суду від 06.02.2018р. по справі № 752/11464/16-к, провадження № 51-355км17, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскількипозивач тлумачить це положення на власний розсуд, звертаючи лише увагу на те, що позов пред`являється за місцем проживання або перебування. Однак, позивач не звертає увагу на те, що у вказаній нормі законодавцем визначено, що таке місце проживання чи перебування повинно бути зареєстрованим. Також, нормами процесуального законодавства визначений чіткий порядок надання суду інформації щодо місця проживання(перебування) фізичної особи (ч.ч.6-10 ст.187 ЦПК України). Крім того зазначена справа повинна бути розглянута за правилами виключної підсудності у Святошинському районному суді м. Києва, що також збігається з місцем реєстрації відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що суддею не враховані правові підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, а саме - вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту та захист прав власника житла, передбачені ст. 107 ЖК України, ст.ст. 317, 391, 406 ЦК України на відміну від підстав, передбачених ст.ст. 71, 72 ЖК України, за якими має значення не місце перебування, а тимчасова відсутність наймача за місцем реєстрації у встановленому законом порядку та причини і строк цієї відсутності, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки дані підстави судом враховуються під час розгляду справи по суті. Крім того, учасник справи має право зазначити адресу, відмінну від зареєстрованого місця проживання, за якою буде здійснюватися листування, і зазначення учасником справи адреси листування не може змінювати територіальну та виключну підсудність справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про передачу справи на розгляд іншому суду та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст.ст. 27, 30 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 13 травня 2021року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «18» серпня 2021 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіД.Р. Гаращенко О.І. Сліпченко