Справа № 740/4312/20
Провадження № 2/740/181/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2021 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Кубрак Н. М.,

учасники справи:

- відповідач ОСОБА_1 ,

- представник відповідача - адвокат Царенко Андрій Анатолійович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Ніжинської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька,

установив:

У жовтні 2020 року позивачка звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила надати тимчасовий дозвіл на виїзд з України її дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу батька на період часу з 01 грудня 2020 року по 30 червня 2021 року.

На обгрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 25 лютого 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з позивачкою, з відповідача стягуються аліменти у розмірі 2000,00 грн.

Позивачка вдруге вийшла заміж за громадянина Королівства Норвегія - ОСОБА_5 і зазначений період часу вона з сином буде проживати у нього в АДРЕСА_1 . Чоловік позивачки має у власності приватний будинок, має постійну роботу, а відтак, може забезпечити сину позивачки окрему кімнату з усіма необхідними для проживання, навчання та відпочинку речами.

Позивачка бажає використати максимальні можливості для освіти та відпочинку дитини, зокрема, хоче забезпечити сину можливість навчання у Королевстві Норвегія. З метою забезпечення такого навчання вона записала сина до дитячого садка в Королевстві Норвегія - Finnvika Barnehage , який знаходиться у селі Лунденес на острові Гритойя .

Позивачка зобов`язується надати відповідачу можливість спілкуватися з сином за його бажання. Звернувшись з цього приводу до відповідача, вона отримала відмову в наданні дозволу на виїзд сина за кордон без супроводу батька, при цьому причин відмови надання такого дозволу відповідач не обґрунтував.

Оскільки відповідач не надав дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, позивачка змушена подати позовну заяву до суду з вимогами про надання такого дозволу без дозволу (згоди) та супроводу батька.

У відзиві на позов відповідач заперечив проти задоволення позову та просив відмовити у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька. Зауважив, що мотивами позову є необхідність вивчення дитиною іноземних мов за кордоном для різностороннього розвитку, що, на думку позивачки, буде відповідати інтересам дитини; навчання буде проходити у норвезькому садочку, але жодних документів на підтвердження цих обставин позивачка не надала. На його думку, вивчати іноземні мови, розвиватися можливо й на території України, де є всі можливості для загального розвитку дітей. Відповідач бере участь в утриманні дитини, купує речі та подарунки, але позивачка чинить йому перешкоди у зустрічах з дитиною та не надає дозволу на побачення, у зв`язку з чим відповідач звернувся до Служби у справах дітей для визначення днів побачення з сином. На теперішній час позивачка маніпулює дитиною, обіцяючи побачення, якщо відповідач надасть дозвіл на виїзд дитини за кордон. Відповідач побоюється, що якщо він на території України не може без перешкод бачитися з сином, то у разі виїзду дитини за кордон ці зустрічі взагалі стануть неможливими. На його думку, є ризик того, що дитина може не повернутися.

У відповіді на відзив проти позову позивачка зазначила, що виїзд за кордон є короткотривалим, має конкретну мету та кінцеву дату повернення, після якої ніщо не буде позбавляти відповідача бачитися з сином. Наявна у позивачки можливість проживати з сином у Королівстві Норвегія зі своїм чоловіком забезпечить дитині можливість проживати у економічно високорозвинутій країні; позивачка та її чоловік можуть забезпечити матеріальне утримання дитини на території іншої країни, оскільки вони обоє там працевлаштовані.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання призначено на 12-00 год. 03 грудня 2020 року.

10 листопада 2020 року від відповідача надійшла заява про зміну порядку судового засідання зі спрощеного на загальний.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 грудня 2020 року справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження, замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням, яке призначено на 22 грудня 2021 року.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду, судове засідання призначено на 14-00 год. 21 січня 2021 року, яке в подальшому відкладено на 28 січня 2021 року за клопотанням сторін.

28 січня 2021 року представник позивачки - адвокат Торчило В. І. подав до суду позовну заяву (нова редакція), в якій позивачка просила надати тимчасовий дозвіл на виїзд дитини за кордон на період часу з 01 березня по 30 червня 2021 року. Судове засідання відкладено на 10-30 год. 19 лютого, а в подальшому на 02 та 26 березня 2021 року.

Позивачка та її представник - адвокат Шаповалов А. М. у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяву, в якій просили розглянути справу в їхню відсутність, позов задовольнити.

Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, у поданих до суду заявах просили розглянути справу в їхню відсутність. Так, представник Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації - Давиденко В. у поданій до суду заяві просила при ухваленні рішення виходити з інтересів дитини. Представник Служби у справах дітей Виконавчого комітету Ніжинської міської ради - Мальована В. В. просила відмовити в задоволенні позову, вказуючи на те, що відсутні відомості на підтвердження того, в яких умовах буде проживати дитина за кордоном. Крім цього, враховуючи вік дитини, може бути втрачений емоційний зв`язок між батьком та дитиною.

У судовому засіданні відповідач та його представник категорично заперечили проти задоволення позову та просили відмовити в його задоволенні з викладених у відзиві на позов обставин. Додали, що із січня цього року позивачка змінила місце проживання з м. Києва на м. Бровари Київської області, але точної адреси їм не відомо, оскільки за тими адресами, які вона називає відповідачу по-телефону, знаходяться магазини, а не житлові будинки. Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації передала справу щодо дитини до відповідної служби у м. Броварах. Із сином відповідач бачиться не часто, у парку; позивачка чинить йому перешкоди у побаченні з дитиною. За весь цей час він лише один раз зміг забрати сина до себе у м. Ніжин. Він купив телефон дитині, але позивачка його заблокувала і не дає спілкуватися з дитиною, також заблокувала у соціальних мережах в Інтернеті. Таким чином, відповідач не може реалізувати свого права на спілкування з дитиною. У справі відсутні докази того, що чоловік позивачки працевлаштований, має матеріальне забезпечення. Наявний у справі трудовий договір підписаний лише роботодавцем. Крім цього, в ньому зазначено про прийняття нового чоловіка позивачки на іспитовий термін - пів року, але станом на сьогодні цей строк пройшов і невідомо, чи він працевлаштувався на роботу, тобто незрозуміло чи зможе він забезпечити належне утримання дитини на період проживання за кордоном, враховуючи, що позивачка ніколи не працювала і не має власних заощаджень. Відсутні докази на підтвердження того, що ця поїздка буде в інтересах дитини, адже, на думку відповідача, позивачка переслідує власні інтереси. На його думку, виїзд за кордон потрібен саме позивачці у власних інтересах, оскільки вона влаштовує особисте життя, а не в інтересах дитини. Більше того, відсутні докази на підтвердження повернення дитини в Україну. За твердженням відповідача, він побоюється, що дитина може не повернутися. Він має намір подати позов про визначення місця проживання дитини з ним. Дитині зараз 5 років і її потрібно готувати до школи, а не їздити за кордон вивчати мови. Дитячий садочок, про який зазначила позивачка, розташований на іншому острові і ця відстань значна від місця проживання її нового чоловіка, близько 45 хв. На їхню думку, позивачка не довела, що виїзд за кордон буде в інтересах дитини.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, керуючись своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 лютого 2016 року по 22 січня 2018 року. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 січня 2018 року шлюб між ними розірвано (а. с. 10).

Сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Ніжинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управлння юстиції у Чернігівській області (а. с. 11).

За твердженням позивачки, 27 серпня 2019 року вона та ОСОБА_5 - громадянин Королівства Норвегія, зареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 змінила прізвище на Нільсен.

Як у первісній позовній заяві, так і в уточненій позовній заяві (нова редакція) позивачка зазначала, що надасть копію свідоцтва про шлюб з ОСОБА_5 безпосередньо в судове засідання. Однак указаного документа станом на час розгляду справи в суді позивачка до суду не надала.

За змістом позовної заяви, виїзд дитини за кордон необхідний для її розвитку, з метою навчання, в тому числі іноземним мовам.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що з авданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень ст. 124 Конституції України та ст. 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

- за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

- без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Разом з цим у рішеннях у справах «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява 31111/04) та «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

За конкретних обставин справи, що розглядається, суд не вбачає підстав для задоволення позову та надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька.

Позивачка не довела зазначених у позові обставин на обґрунтування своїх вимог щодо доцільності виїзду дитини за кордон та що це буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Так, метою поїздки за кордон позивачка визначила навчання дитини, у тому числі вивчення іноземних мов. Однак слушними у зв`язку з цим є доводи сторони відповідача про те, що вивчати іноземні мови можна і в Україні, не виїжджаючи за кордон.

При цьому суд ураховує, що дитина сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на цей час вона має вік неповних 5 років. Згідно з поясненнями представника Служби у справах дітей Виконавчого комітету Ніжинської міської ради - ОСОБА_10 , ураховуючи вік дитини, може бути втрачений емоційний зв`язок між батьком та дитиною. Також заслуговують на увагу доводи представника Служби про те, що відсутні відомості на підтвердження того, в яких умовах буде проживати дитина за кордоном.

Разом з цим обгрунтованими є доводи сторони відповідача про те, що позивачка не надала доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, що може створити ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості з урахуванням того, що, як зазначив відповідач у судовому засіданні, позивачка з січня 2021 року змінила місце проживання з м. Києва на м. Бровари Київської області, однак до цього часу не повідомила суд про цю обставину, хоч і має такий обов`язок у силу норм ЦПК України.

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має, зокрема, мета та період такої поїздки.

Ураховуючи зазначену позивачкою мету поїздки, її тривалість, вік дитини та ненадання позивачкою доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, відсутні підстави для висновку, що така поїздка буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з доповненнями, станом на час розгляду справи в суді в країні тривають карантинні обмеження. Позивачка не довела, що її прагнення щодо поїздки дитини за межі України в умовах пандемії обґрунтовані саме інтересами дитини.

При ухваленні рішення суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 03 квітня 2019 року в справі № 381/4428/17 (провадження № 61-49089св18), від 21 лютого 2020 року в справі № 591/767/18 (провадження № 61-46132св18), від 27 лютого 2020 року в справі № 754/8337/18 (провадження № 61-11792св19) у подібних правовідносинах.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачкою.

Керуючись ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76 - 81, 89, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Ніжинської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 28 січня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене і підписане 02 квітня 2021 року.

Суддя І. М. Шевченко