Справа № 453/291/21
№ провадження 2/453/232/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 серпня 2021 року Сколівський районний суд Львівської області
у складі: головуючого судді Брони А.Л.,
з участю секретаря судового засідання Бендеш А.І.
розглянувши у залі суду у місті Сколе Львівської області за порядком спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-
04.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить визнати останнього таким, що втратив право проживання в будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації за вказаною адресою.
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 09.03.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
15.03.2021 року позивачем усунуті недоліки позовної заяви, зазначені у вказаній вище ухвалі.
Ухвалою судді від 26.04.2021 року було прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у справі на підставі ст. 279 ЦПК України.
Розгляд справи відбувся 29.07.2021 року.
Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що є повноцінним одноособовим власником будинковолодіння, що знаходится за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності засвідчується свідоцтвом про право особистої власності на будинок від 31.03.1994 року. В даному будинку за його згодою було прописано його дружину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначає, що з 2011 року відповідач ОСОБА_2 , розірвавши шлюб зі своєю першою дружиною ОСОБА_4 , покинув його будинок та переїхав у сусіднє село, де проживав з іншою жінкою, а на даний час проживає за місцем реєстрації своєї першої дружини ОСОБА_4 в селі Голобутів Стрийського району Львівської області.
Понад три роки відповідач не цікавиться життям батьків, уникає зустрічей та телефонних розмов. Натомість до нього та його дружини надходять листи кредитних установ та здійснюються дзвінки з погрозами, щодо погашення боргів ОСОБА_2 , що створює їм нестерпні умови проживання, порушуючи душевний спокій та сімейний побут.
Окрім цього позивач вказує, що його син не проживає в будинку за місцем реєстрації понад десять років та не приймає участі в утриманні такого, не здійснює заходів щодо його обслуговування, ремонту та підтримки в належному стані будинковолодіння, при цьому фактично проживає в селі Голобутів Стрийського району Львівської області за адресою реєстрації своєї першої дружини, де веде окреме господарство.
Внаслідок зазначених обставин позивач зазначає, що вищевказаний факт порушує його права, як власника житлового будинку та просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
17.05.2021 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача ОСОБА_2 , в якому він не погоджується з вимогами позовної заяви. Вказує, що він часто їздить на роботу в інші області тому рідко буває за місцем своєї реєстрації. Також стверджує, що кредит, через який турбують його батька, він погасив. Що стосується його постійного проживання в с. Голобутів Стрийського району Львівської області, зазначає, що не має можливості там проживати, так як там проживає надто велика кількість людей. Вказує, що допомагав матеріально та брав участь в будівництві будинку та території подвір`я за адресою, де він зареєстрований.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 вимоги позовної заяви підтримав та просив такі задовольнити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлений про дату та час проведення судового засідання, в таке не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
Заслухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно норм частини 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та житлового законодавства.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Судом встановлено та стверджується копією свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого 31.03.1994 року на підставі розпорядження представника Президента України у Сколівському районі, що позивачу ОСОБА_1 на праві особистої власності належить цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 .
Згідно копії державного акту серії ЛВ №078365, виданого на підставі рішення XIV сесії IV скликання Козівської сільської ради від 29.02.2004 року № 4, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,2500 га з цільовим призначенням: обслуговування житлового будинку.
Відповідно до довідки № 410, виданої 01.02.2021 року виконавчим комітетом Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області, позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 і його сім`я складається з наступних осіб: дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебуває на реєстраційному обліку, але фактично не проживає.
Як вбачається з акту обстеження № 411, складеного комісією Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області в складі голови Щекуна В.Й., секретаря Арендач М.Б. і депутатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та проведеного в домогосподарстві гр. ОСОБА_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який являється сином позивача та власника будинку, за вказаною адресою не проживає. Окрім цього, зі слів сусідів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 такий не проживає тривалий час.
Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, дійшов висновку про те, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають, окрім дружини власника, дітей і батьків також інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом, передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Інших підстав для втрати членом сім`ї власника житла права користування житлом ЦК України не визначає.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.
Звертаючись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач як підставу позову зазначив вибуття відповідача на постійне проживання до своєї дружини в інше жиле приміщення, де веде там окреме господарство.
Згідно ст.107 ЖК України, наймач житлового приміщення або член його сім`ї може бути визнаний судом таким, що втратив право користування цим приміщенням, якщо фактичні дані свідчать про обрання ним іншого постійного місця проживання.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві".
У матеріалах справи відсутні належні та допустимі беззаперечні докази про обрання відповідачем іншого постійного місця проживання.
Суд також враховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2003 року, та рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року).
Відповідно до правового висновку, викладеного в Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі 6-57цс11, зазначено, що виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Згідно з ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Згідно з вимогами ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач набув право власності або право постійного користування іншим житловим приміщенням, стороною позивача до суду не надано. Також не надано і доказів того, що відповідач не проживає у даному будинку понад рік без поважних причин.
Таким чином суд не бере до уваги зазначені вище акт обстеження №411, складеного комісією Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області та довідку №410, виданої 01.02.2021 року виконавчим комітетом Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області, відповідно до яких відповідачперебуває на реєстраційному обліку за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично не проживає, оскільки в таких документах не зазначено з якого саме часу останній не проживає за вказаною адресою.
Отже, за вищевказаних обставин визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , призведе до неправомірного втручання в право на житло та необґрунтованого позбавлення його такого, що в свою чергу виключає наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1
Керуючись ст. ст. 64, 71, 72, 107, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Сколівський районний суд Львівської області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У зв`язку з оголошенням в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: Львівська обл., Стрийський район, село Голобутів.

Повний текст рішення складений 06.08.2021 року.

Суддя