ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1462/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №697/2232/20 Категорія: 301030300 Євтушенко Б. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Карпенко О.В., Єльцов В.О.

секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 , Бобрицька сільська рада Черкаської області;

третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Бобрицької сільської ради Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю,

встановив:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 , Бобрицької сільської ради Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю, в обґрунтування якого вказувала, що відповідно до рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 травня 2020 року після смерті її батька, ОСОБА_3 , вона отримала в спадщину 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Ця частина будинку належала її батьку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 серпня 1996 року.

Після отримання спадщини позивач звернулася до Бобрицької сільської ради з клопотанням про оформлення документів на земельну ділянку для обслуговування успадкованої частини житлового будинку.

Бобрицька сільська рада ОТГ Канівського району Черкаської області листом від 13 серпня 2020 № 561 повідомила, що брату її батька, ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 належить 0,12 га., хоча будинок він з батьком отримав у спадщину від матері порівну по 1/2 частини.

Разом з листом Бобрицької сільської ради було надано виписку із погосподарської книги № 2 Григорівського старостинського округу № 5 щодо об`єкта господарського обліку 02-77-3, відповідно до якої житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться у власності ОСОБА_1 (1/2 частина) та ОСОБА_2 (1/2 частина). За вище названою адресою у ОСОБА_2 знаходиться земельна ділянка розміром 0,12 га, цільове призначення індивідуальне садівництво.

14 вересня 2020 року позивач звернулася до ГУ Держгеокадастру у Черкаській області про допомогу у вирішенні питання скасування попередніх рішень Григорівськогї сільської ради та розподілу земельної ділянки відповідно до закону у рівних часках.

ГУ Держгеокадастру у Черкаській області було надіслано архівну копію державного акту на право приватної власності на землю від 01 грудня 2003 року виданого ОСОБА_2 і зареєстрованого за № 248.

Відповідно до даного державного акту земельна ділянка площею 0,1200 га. передана ОСОБА_2 для ведення садівництва.

У державному акті відсутнє номер та дата рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого було передано земельну ділянку ОСОБА_2 . Технічна документація розроблена на зазначену земельну ділянку у Держгеокадастрі відсутня.

12 жовтня 2020 року архівний відділ Канівської районної державної адміністрації Черкаської області надіслав позивачу архівну довідку, що дійсно рішенням виконавчого комітету Григорівської сільської ради від 21 березня 1997 № 6 ОСОБА_2 було виділено 0,16 га земельної ділянки, у зв`язку з одержанням спадщини. Однак позивач ствердужує, що її батько згоди про відмову від земельної ділянки, на якій знаходиться житловий будинок, не давав.

Вважає, що рішення виконавчого комітету Григорівської сільської ради від 21 березня 1997 року №6 «Про розгляд заяв громадян про наділення та вилучення земельних ділянок» в частині виділення земельної ділянки в зв`язку з одержанням спадщини ОСОБА_2 у розмірі 0,16 га є незаконним, оскільки земельна ділянка передана не за цільовим призначенням (ведення садівництва), адже на цій земельній ділянці на момент її передачі у приватну власність вже був побудований житловий будинок, який знаходився у власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у рівних частках; земельна ділянка передана у приватну власність у розмірі, що перевищував дозволені норми (не більше 0,12 га); земельна ділянка передана у приватну власність без розроблення документації із землеустрою; земельна ділянка передана у приватну власність із порушенням норм законодавства щодо переходу права на земельну ділянку при переході права на будівлю і споруду. Внаслідок такого розподілу земельної ділянки успадкований нею будинок тепер розташований посередині земельної ділянки, яка належить брату батька ОСОБА_2

ОСОБА_1 остаточно уточнивши свої позовні вимоги просила суд визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Григорівської сільської ради від 21 березня 1997 № 6 «Про розгляд заяв громадян про наділення та вилучення земельних ділянок» в частині виділення земельної ділянки в зв`язку з одержанням спадщини ОСОБА_2 у розмір 0,16 га..

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,12 га для ведення садівництва від 01 грудня 2003 року, який виданий ОСОБА_2 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 248.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що позивачем обраний неправильний спосіб захисту, оскільки на момент прийняття органом місцевого самоврядування спірного рішення та на момент видачі ОСОБА_2 оспорюваного державного акта на право приватної власності на землю, позивач не була власником 1/2 зазначеного житлового будинку, отже прав позивача цим рішенням та державним актом на право власності відповідача на землю не було порушено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі вказує, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 09 липня 2020 рокук отримала в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_3 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: с. Григорівка, Канівського району Черкаської області та 09 липня 2020 року її право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис № 37240284, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З листа Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 01 жовтня 2020 року вбачається, що згідно інформації Міськрайонного управління у лисому районі та м. Каневі від 29 вересня 2020 року № 0-23-0.192-621/118-20 ОСОБА_1 отримала у приватну власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення в с. Григорівка Канівського району площею 0.0300 га з кадастровим номером 4900:02:002:0269, з цільовим призначенням 01.05 для індивідуального садівництва на підставі проекту відведення земельної ділянки із земель комунальної власності, яка розташована біля земельної ділянки по АДРЕСА_2 . Проект відвення розроблений на підставі рішення сесії Григорівської сільської ради від 06 грудня 2018 року. За ОСОБА_2 в межах с. Григорівка Канівського району облікується земельна ділянка площею 0,12 га. на підставі державного акту зареєстрований за № 48 від 01 березня 2003 року, з цільовим призначенням для ведення садівництва. Документація із землеустрою на дану земельну ділянку та копія рішення сесії Григорівської сільської ради до фонду архіву Управління не надходила, відомості до Національної кадастрової системи не внесені.

Згідно довідки архівного відділу Канівської районної державної адміністрації Черкаської області від 12 жовтня 2020 року за № 21/01-32 вбачається, що рішенням виконавчого комітету Григорівської сільської ради від 21 березня 1997 року № 6 "Про розгляд заяв громадян про виділення та вилучення земельних ділянок" ОСОБА_2 було виділено 0,16 га земельної ділянки, у зв`язку з одержанням спадщини.

Судом не звернуто увагу, що ОСОБА_2 прийняв спадщину на 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1 , і за даним будинком по даним погосподарської книги № 2, рахувалася земельна ділянка розміром 0,12 га, цільове призначення індивідуальне садівництво.

Таким чином, при прийнятті спірного рішення Григорівською сільською радою допущено порушення, оскільки співвласників будинку на час прийняття рішення було дві особи: спадкоємці ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а тому земельна ділянка під будинком повинна була б бути виділена обом порівну для обслуговування житлового будинку, а не садівництва.

Апелянт вважає, що в неї відсутній інший спосіб захисту, оскільки без скасування попереднього рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право приватної власності на землю, не можливо відновити її порушені права та можливість отримати земельну ділянку під її частиною будинку для його обслуговування.

22 липня 2021 року представник Бобрицької сільської ради Черкаської області - адвокат Хорошун О.В. надіслала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що відповідач Бобрицька сільська рада підтримує подану ОСОБА_1 апеляційну скаргу, як і визнала позов під час судового розгляду в суді першої інстанції.

Вважає, що сільська рада не має можливості самостійно скасувати рішення свого попередника виконавчого комітету Григорівської сільської ради від 21 березня 1997 року №6 не дивлячись на те, що воно порушує права позивача на володіння і користування земельною ділянкою під її частиною будинку.

При прийнятті спірного рішення Григорівською сільською радою допущено порушення, оскільки співвласники будинку на час прийняття рішення було дві особи: спадкоємці ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а тому земельна ділянка під будинком повинна була б бути виділена обом порівну для обслуговування житлового будинку, а не садівництва.

У ОСОБА_1 , яка на даний час є власником 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 відсутній доступ до її частини будинку та прохід, відсутня земельна ділянка для обслуговування своєї частини будинку, що змусило її звернутися до суду з відповідним позовом.

ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи проте в судове засідання не з`явився.

Заслухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті З ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 липня 2020 року, зареєстрованим в реєстрі за № 717 та відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09 липня 2020 року, № витягу 215660242, є власником 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою с. Григорівка Канівського району, Черкаської області (на день заведення спадкової справи присвоєно назву АДРЕСА_2 ).

Вказаний будинок належав спадкодавцю - ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 07 серпня 1996 року державним нотаріусом Канівської районної державної нотаріальної контори Котул Л.А. за реєстровим номером № 1-1689, що підтверджується свідоцтвом про спадщину за законом від 09 липня 2020 року, зареєстрованим в реєстрі за № 717 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09 липня 2020 року № витягу 215660242.

Відповідно до виписки із погосподарської книги № 2, житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться у власності позивача ОСОБА_1 (1/2 частина) та відповідача ОСОБА_2 ( 1/2 частина), у власності ОСОБА_1 знаходиться земельна ділянка розміром 0,03 га, цільове призначення - індивідуальне садівництво; у ОСОБА_2 земельна ділянка розміром 0,12 га, цільове призначення - індивідуальне садівництво.

З листа Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 01 жовтня 2020 року № 3123-0.1-1507/90-20 вбачається, що згідно інформації Міськрайнного управління у Канівському районі та м. Каневі від 29.09.2020 № 0-23-0.192-621/118-20 ОСОБА_1 отримала у приватну власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення в межах с. Григорівка Канівського району площею 0.0300 га з кадастровим номером :02:002:0269, з цільовим призначенням 01.05 для індивідуального садівництва на підставі проекту відведення земельної ділянки із земель комунальної власності, яка розташована біля земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Проект відведення розроблений на підставі рішення сесії Григорівської сільської ради від 06 грудня 2018 № 34-3.2/VII. За ОСОБА_2 в межах с. Григорівка Канівського району обліковується земельна ділянка площею 0,12 га на підставі державного акту серії ЧР б/н зареєстрований за № 248 від 01 березня 2003, з цільовим призначенням для ведення садівництва. Документація із землеустрою на дану земельну ділянку та копія рішення сесії Григорівської сільської ради до фонду архіву Управління не надходила, відомості до Національної кадастрової системи не внесені.

Згідно довідки архівного відділу Канівської районної державної адміністрації Черкаської області від 12 жовтня 2020 року за № 21/01-32 вбачається, що рішенням виконавчого комітету Григорівської сільської ради від 21 березня 1997 № 6 "Про розгляд заяв громадян про виділення та вилучення земельних ділянок" ОСОБА_2 було виділено 0,16 га земельної ділянки, у зв`язку з одержанням спадщини.

У спірному рішенні виконавчого комітету Григорівської сільської ради від 21 березня 1997 № 6 "Про розгляд заяв громадян про виділення та вилучення земельних ділянок" зазначено, що заслухавши заяви громадян та пропозиції членів виконкому по їх розгляду, на підставі ст. 56, 57 Земельного кодексу України, виконком сільської ради вирішив: п. 2 - виділити земельні ділянки в зв`язку з одержанням спадщини: ОСОБА_2 - 0,16 га.

01 грудня 2003 року ОСОБА_2 отримав Державний акт на право приватної власності на землю, у якому зазначено, що на підставі рішення Григорівської сільської ради народних депутатів (№ та дата рішення не зазначені) ОСОБА_2 передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,120 га, розташована на території Григорівської сільської ради Канівського району Черкаської області, землю передано для ведення садівництва - 0,120 га.

З свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 07 серпня 1996 державним нотаріусом Канівської районної державної нотаріальної контори Котул Л.А. за реєстровим № 1-1689, зареєстровано Канівським відділом бюро технічної інвентаризації № 6880, реєстрова книга 26, вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 прийняли спадщину в рівних частках після смерті матері ОСОБА_4 , у вигляді житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_3 , жилий будинок та надвірні споруди розташовані на землях Григорівського сільвиконкому.

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок в с. Григорівка, складеного 28 травня 1996, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 належить по 1/2 частині житлового будинку.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Відповідно до частин першої, другої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Також, згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею.

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15).

Враховуючи вказане та принцип слідування землі за будівлею, відповідач є власником будинку та, відповідно, земельної ділянки, оскільки будинок фактично займає частину земельної ділянки, а інша частина необхідна для безпосереднього обслуговування житлового будинку.

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, може визначатися, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток на нерухоме майно відповідно до статті 88 ЗК України або в судовому порядку.

Таким чином, земельна ділянка, яка знаходиться під будинком позивача та її частка, яка необхідна для обслуговування будинку є власністю позивача та вона має право на виділ цієї частини земельної ділянки відповідно до вимог статті 120 ЗК України та статей 183, 364, 367 ЦК України.

При цьому права позивача підлягають захисту у спосіб, що передбачений для захисту права власності.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) у постанові від 14 листопада 2018 року дійшла висновку, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна (в тому числі, яке було неодноразово відчужене) можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача.

За змістом положень статті 16 ЦК України суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Аналогічна за змістом норма закріплена у частині першій статті 13 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом касаційної інстанції).

Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захисту підлягають не теоретичні або примарні права, а права практичні та ефективні. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Проте, у разі задоволення позовних вимог у цій справі у позивача не виникне право власності на земельну ділянку, на якій розміщений належний їй житловий будинок з надвірними спорудами.

Доказів, які підтверджують факт порушення вимог закону під час оформлення за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку у 2003 році, судом не встановлено і такі у матеріалах справи відсутні.

Позивач не була власником будинку на час видачі державного акта на право власності на земельну ділянку, на якій розміщений будинок, тому її права видачею вказаного акта не порушені. Таким чином, визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку не є належним способом захисту порушеного права позивача.

Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем обраний неправильний спосіб захисту, оскільки на момент прийняття органом місцевого самоврядування спірного рішення та на момент видачі ОСОБА_2 оспорюваного Державного акта на право приватної власності на землю, позивач не була власником 1/2 вищевказаного житлового будинку, отже прав позивача цим рішенням та Державним актом на право власності відповідача на землю не було порушено.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акта на право приватної власності на землю виданого ОСОБА_2 не встановить право позивача на земельну ділянку під 1/2 її будинку, а поверне земельну ділянку у комунальну власність, коли ОСОБА_2 скористався своїм правом, встановленим Законом, на отримання земельних ділянок.

Посилання апелянта в своїй апеляційній скарзі на те, що в неї відсутній інший спосіб захисту, оскільки без скасування попереднього рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право приватної власності на землю не можливо відновити її порушені права та можливість отримати земельну ділянку під її частиною будинку для його обслуговування, є безпідставним та не спростовує висновки суду першої інстанції, оскільки як було уже вище зазначено, такий спосіб не є ефективним та його реалізація не призведе до відновлення порушених прав та інтересів ОСОБА_1 , як власника житлового будинку та тієї частини земельної ділянки, яка знаходиться під ним, а також є необхідною для його обслуговування.

ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до суду за захистом своїх прав у визначеному законом порядку, обравши спосіб захисту порушеного права, що передбачений для захисту права власності.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини справи, надано належну оцінку доказам у справі та ухвалено обґрунтоване рішення, яке зміні чи скасуванню не підлягає.

Інші доводи наведені в обгрунтування апеляційної скарги суттєвими не являються та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджені матеріалами справи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2021 року - залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді

Повний текст постанови складений 10 серпня 2021 року.