Житомирський апеляційний суд
Справа №285/3089/20 Головуючий у 1-й інст. Михайловська А. В.
Категорія 30 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Галацевич О.М, Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Дяченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №285/3089/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , приватний нотаріус Новоград-Волинського районного нотаріального округу Житомирської області Лавренюк Тетяна Григорівна про переведення прав та обов`язків покупця

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 02 грудня 2020 року, яке ухвалене суддею Михайловською А.В. у м. Новоград-Волинський

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила суд перевести на неї права та обов`язки покупця за договорами купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за вказаною адресою, які були укладені 22 грудня 2010 року та 24 жовтня 2011 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В обґрунтування своїх вимог послалась на те, що покупцем житлового будинку та земельної ділянки за даними договорами вказана ОСОБА_2 , однак дійсним покупцем майна була позивач. При цьому зазначила, що побоюючись за свою власність, життя і здоров`я, через неналежну поведінку свого чоловіка, вона вимушена була оформити спірне майно на матір колишнього чоловіка, з якою була домовленість про укладення у подальшому договору дарування будинку на ім`я онуки відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте, відповідач ОСОБА_2 зазначену домовленість не виконала. Зазначає, що придбання вказаного майна відбулося за рахунок отриманої нею соціальної допомоги від держави (при втраті годувальника та народження дитини), які належали їй особисто, у той час як відповідач ОСОБА_2 була вже пенсіонером та отримувала мінімальну пенсію. Вказує, що спірне майно купувалося для її власних потреб та потреб сім`ї. Крім того, зазначає, що вона зробила ремонт та почала проживати у будинку разом з дітьми, сплачувати всі комунальні та інші платежі. Іншого житла у неї не має, а тому для захисту своїх прав змушена звернутися до суду із даним позовом.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 02 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Кобріна Н.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення - про задоволення позовних вимог. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що посилання суду першої інстанції на технічну помилку при складанні позовної заяви та незазначення у прохальній частині вимог про визнання правочину недійсним, як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог, є надмірним формалізмом у трактуванні процесуального законодавства. А тому суд, з урахуванням практики Верховного Суду, повинен був вийти за межі позовних вимог, самостійно визначити ефективний спосіб захисту порушеного права позивача та задовольнити вимоги позивача. Крім того, вважає, що суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору.

Відповідач ОСОБА_2 надіслала до суду відзив, в якому зазначила, що судом вірно встановлені всі обставини справи, рішення ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства із урахуванням належних та допустимих доказів. Зазначає, що позивач обрала невірний спосіб захисту свого порушеного права. При цьому остання під час розгляду справи не скористалась своїм процесуальним правом на уточнення позовних вимог або їх збільшення, тобто вимог про визнання частково недійсним договорів купівлі-продажу майна та визнання її покупцем за даними договорами позивач не заявляла.

В судовому засіданні позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Третя особа у справі ОСОБА_4 також просила суд задовольнити скаргу та прийняти у справі рішення на користь позивача та її дітей.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та третя особа - приватний нотаріус Лавренюк Т.Г. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від відповідача ОСОБА_2 та приватного нотаріуса до суду надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_7 перебувала з 2009 року по 2020 рік у зареєстрованому шлюбі із сином відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 .

Під час шлюбу у подружжя ОСОБА_6 народилися діти: ОСОБА_6 , 2005 року народження та ОСОБА_10 , 2013 року народження.

Із змісту довідки № 1293 від 17.08.2020, яка видана виконавчим комітетом Городницької селищної ради Новоград-Волинського району Житомирської області, слідує, що до складу сім`ї позивача ОСОБА_7 також входять троє дітей: ОСОБА_11 , 2001 року народження, ОСОБА_12 , 2003 року народження, та ОСОБА_13 , 2005 року народження (а.с.24).

22 грудня 2010 року між ОСОБА_3 , від імені якої за довіреністю діяла ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку в цілому з усіма надвірними будівлями АДРЕСА_1 . Продаж даного будинку було вчинено за домовленістю сторін в сумі 25000 грн. (а.с.8-9).

28 січня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_14 укладено договір найму спірного житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).

24.10.2011 року між ОСОБА_3 , від імені якої за довіреністю діяла ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 , було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,0600 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , який вчинений сторонами за 5600,00 грн. (а.с.10-11).

Відповідно до довідок Управління праці та соціального захисту населення Новоград-Волинської райдержадміністрації Житомирської області № 1623 та № 1624 від 02.06.2020 позивач ОСОБА_14 у 2010 - 2011 роках перебувала на обліку та отримувала допомогу при народженні дитини в розмірі 1250 грн. щомісячно та до досягнення нею трьохрічного віку в розмірі 130 грн. щомісячно (а.с.22,23).

Згідно відомостей Новоград-Волинського Пенсійного фонду України слідує, що позивач ОСОБА_14 у 2010 - 2011 роках перебувала на обліку та отримувала пенсію у зв`язку із втратою годувальника, померлого внаслідок загального захворювання (а.с.15).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з безпідставності заявлених вимог, оскільки позивач під час розгляду справи не довела тієї обставини, що спірний житловий будинок та земельна ділянка були придбані за особисті кошти. Крім того, позивачем був обранийневірний спосіб захисту свого порушеного права.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Згідно зі статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Положеннями статті 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до усталеної правозастосовчої практики, згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї, та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, такий договір може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що цей договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно (постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17 (провадження № 61-2308св19).

Суд першої інстанції під час розгляду справи проаналізувавши доводи позивача щодо проведення оплати за спірний житловий будинок і земельну ділянку саме нею, а не відповідачем ОСОБА_2 , і встановивши фінансову неспроможність позивача щодо набуття спірного майна у власність, врахувавши та дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

При цьому районний суд обґрунтовано виходив з того, що отримані позивачем соціальні виплати на утримання дітей, з урахуванням ст. 57 СК України, не є особистою власністю одного із подружжя та надаються державою, як допомога на утримання неповнолітніх (малолітніх) дітей. Інших доказів, які б свідчили, що спірне майно придбане саме за грошові кошти позивача, остання не надала, а судом не встановлено такої обставини, що спростовує доводи апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності.

Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на збільшення або зменшення розміру позовних вимог, зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_14 просила перевести на неї права та обов`язки покупця за договорами купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адерсою: АДРЕСА_1 . Разом з тим, вимог про визнання частково недійсним договорів купівлі-продажу в частині покупця, у порядку передбаченому ЦПК України, позивач не заявляла. При цьому вимога про визнання позивача покупцем за даним договором є похідною від вимог про визнання договору частково недійсним та її задоволення без визнання частково недійсним договорів, не відповідає характеру та змісту правовідносин, які скалися між сторонами, а також практики Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, вони були предметом дослідження в судовому засіданні, суд дав їм належну оцінку і вони не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 02 грудня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 квітня 2021 року.

Головуючий Судді