Дата документу 20.08.2021 Справа № 315/1619/20
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 315/1619/20 Головуючий у 1-й інстанції Романько О.О.
провадження № 22-ц/807/3120/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та трьох відсотків річних,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 08 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та трьох відсотків річних. Зазначав, що 22 лютого 2017 року ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в іноземній валюті доларах США в розмірі 1825 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 01 листопада 2017 року. Також, 12 травня 2017 року ОСОБА_2 додатково отримав в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в іноземній валюті - доларах США в розмірі 1100 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 01 листопада 2017 року, а всього 2925 доларів США. Грошові кошти ОСОБА_2 не повернув у встановлений строк, чим порушив взяті на себе зобов`язання. У зв`язку з викладеним ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача борг в розмірі 2925 доларів США та 3% річних.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 08 червня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок основного боргу 2925 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних у розмірі 308,20 доларів США. Судові витрати залишено за позивачем.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у задоволенні позову, ОСОБА_2 зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку зібраним у справі доказам, не врахував, що правова природна виниклих правовідносин між ним та позивачем не є договором позики і не створює зобов`язального характеру його сторін. Надані позивачем докази у вигляді розписок несуть сумнівний характер, вони не містять підпису ОСОБА_1 та не свідчать про передачу ним грошей ОСОБА_3 . Апелянт зазначив, що не брав у борг у ОСОБА_1 , грошових коштів в іноземній валюті, а суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Пацалюка Р.В. вказав, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а також не підтверджуються жодними доказами. Вважає апеляційну скаргу незаконною та необґрунтованою, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 374, 375 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 22.02.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, що підтверджується копією розписки від 22.02.2017 року (а.с.5).

Відповідно до розписки, складеної та підписаної ОСОБА_2 , останній 22.02.2017 взяв в борг у ОСОБА_1 гроші в сумі 1825 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 01.11.2017 (а.с.5).

Станом на 31.10.2020 (дата подачі позову) та на час розгляду справи судом відповідач борг не повернув.

12.05.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, що підтверджується копією розписки від 12.05.2017 (а.с.6).

Відповідно до розписки, складеної і підписаної ОСОБА_2 12.05.2017, останній взяв в борг у ОСОБА_1 гроші в сумі 1100 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 01.11.2017 (а.с.6).

Всього відповідач ОСОБА_2 отримав в борг у ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 2925 доларів США, що підтверджується розписками від 22.02.2017 та 12.05.2017 (а.с.5,6).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суді від 11.06.2021 року провадження №61-21701св19.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ст.530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції не правильна встановлена правова природа правовідносин, які склались між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі розписок є неспроможними.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Судом були досліджені розписки, зі змісту яких відомо, що сам відповідач зазначив природу правових відносин. ОСОБА_2 вказав, що взяв кошти у ОСОБА_1 саме в борг, зазначив їх розмір та зобов`язався їх повернути у визначені строки, до 01.11.2017 року. ОСОБА_2 не заперечував сам факт складення таких розписок та не спростовував справжність свого підпису в них.

Посилання ОСОБА_2 на те, що між сторонами склалися правовідносини з купівлі-продажу насіння соняшника і він розрахувався з позивачем за придбаний у нього товар суд першої інстанції обґрунтовано визнав безпідставними, оскільки належними і допустимими доказами такі доводи не підтверджені.

Відсутність на розписках підпису ОСОБА_1 як позикодавця не спростовує висновки суду першої інстанції про те, що між сторонами виникли правовідносини, врегульовані ст.ст.1046-1051 ЦК України.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При розрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3%, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Позивачем надано суду розрахунок 3% річних з урахуванням загального боргу у розмірі 2925 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорах для їх виконання, та станом на 07.05.2021 ( день ухвалення становлять: 2925 доларів США х 1282 (кількість днів прострочення) х 3% / 100 / 365 = 308,20 (316)доларів США.

Вказаний розрахунок є вірним та не підлягає під сумнів.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржуване рішення ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Гуляйпільського міськрайонного суду Запорізької області від 08 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська