Справа №443/1835/20
Провадження №2/443/16/21
РІШЕННЯ

іменем України

13 липня 2021 рокуЖидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Яременка І.О.,

відповідача ОСОБА_2 ,

третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 , про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом в якому, з урахування уточнених позовних вимог, просить: встановити факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 був онуком ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ; встановити факт постійного проживання ОСОБА_5 разом із ОСОБА_6 на час відкриття спадщини в с.Іванівнці Жидачівського району Львівської області, тобто на момент смерті останньої, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , право власності на земельну ділянку загальною площею 1,4296 га, згідно Державного акту на право приватної власності на землю III-ЛВ №015093 від 09.12.2002 року, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської районної державної адміністрації №672 від 09.12.2002 року та зареєстрованого за №1010.

Позовні вимоги мотивує тим, що 15.10.1996 року ОСОБА_7 та прабабуся позивача ОСОБА_6 подарували своєму онукові і відповідно батьку позивача - ОСОБА_5 житловий будинок із приналежними будівлями і спорудами та ділянку для обслуговування житлового будинку у АДРЕСА_1 . Право власності на зазначений будинок було зареєстровано у Стрийському МБТІ за реєстровим № 61 від 15.10.1996 року. Таким чином ОСОБА_5 став юридичним власником будинку в АДРЕСА_1 , однак проживав у с. Пчани Жидачівського району. Після смерті ОСОБА_7 , ОСОБА_5 перебрався проживати до бабусі - ОСОБА_6 у зазначений будинок, щоб допомагати їй по господарству та доглядати за нею.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу Серія НОМЕР_1 , 11.02.1967 року укладено шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла прабабуся позивача - ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилася спадщина до складу якої входила земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Вільховецької сільської ради, загальною площею 1,4296 га, належна покійній на підставі Державного акту на право приватної власності на землю III-ЛВ №015093 від 09.12.2002 року, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської районної державної адміністрації №672 від 09.12.2002 року та зареєстрованого за №1010. Згідно довідки Вільховецької сільської ради №1326 від 16.11.2020 року, ОСОБА_6 дійсно проживала і була зареєстрована у АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт у виконкомі Вільховецької сільської ради не складався та не посвідчувався. До дня смерті та на момент смерті ОСОБА_6 разом з нею постійно проживав її онук ОСОБА_5 . Позивач зазначає, що оскільки заповіту ОСОБА_6 не залишала, то спадкування відбулося за законом. Серед спадкоємців першої черги за законом була дочка покійної і відповідно матір ОСОБА_5 - ОСОБА_9 , однак вона спадщину не прийняла. Позивач стверджує, що оскільки ОСОБА_5 постійно проживав із ОСОБА_6 на час відкриття спадщини, не заявляв про відмову від спадщини, то він фактично прийняв спадкове майно. Юридично свої спадкові права ОСОБА_5 не оформив, оскільки не мав правовстановлюючих документів на земельну ділянку, що належала померлій і була спадковим майном.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина до складу якої входила земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Вільховецької сільської ради, загальною площею 1,4296 га, яку він фактично успадкував після смерті своєї бабусі ОСОБА_6 , однак юридично не оформив. Згідно довідки Вільховецької сільської ради №1327 від 16.11.2020 року, ОСОБА_5 дійсно проживав і був зареєстрована у АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . До дня смерті і на момент смерті ОСОБА_5 його син ОСОБА_2 за місцем своєї постійної реєстрації, а саме в господарстві в АДРЕСА_1 , не проживав. На момент смерті ОСОБА_5 , позивач був неповнолітнім, отже він спадщину прийняв. Натомість, інший син - ОСОБА_2 спадщину не прийняв, оскільки фактично не проживав із батьком на час його смерті, не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Також не прийняла спадщину і дочка померлого - ОСОБА_4 , також колишня дружина покійного ОСОБА_5 - ОСОБА_10 , не була його спадкоємцем, оскільки на той час шлюб було розірвано.

03.12.2020 року позивач звернувся в Жидачівську державну нотаріальну контору, однак нотаріус своєю постановою відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька - ОСОБА_5 , оскільки відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходяться на території Вільховецької сільської ради, що належала померлому і є спадковим майном. Відтак, ОСОБА_1 змушений був звертатися до суду із вказаним позовом з метою захисту своїх майнових прав.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 18.01.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

02.04.2021 року представник позивача подав заяву про уточнення (зменшення) позовних вимог.

Ухвалою від 28.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позов з мотивів наведених у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні позов визнав, просив такий задоволити.

Третя особа в судовому засіданні позов визнала, просила такий задоволити.

Заслухавши вступне слово сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини і вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 15.10.1996 року ОСОБА_7 та прабабуся позивача ОСОБА_6 подарували - ОСОБА_5 житловий будинок із приналежними будівлями і спорудами та ділянку для обслуговування житлового будинку у АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором дарування від 15.10.1996 року, посвідченим приватним нотаріусом Жидачівського районного нотаріального округу, Г.М. Гивель. (а.с.17).

Як вбачається із копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 11.02.1967 року (а.с.16), ОСОБА_7 та ОСОБА_11 зареєстрували шлюб 11.02.1967 року, після реєстрації шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_12 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 , виданим Вільховецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області від 27.07.1998 року (а.с.18).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла прабабуся позивача - ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 , виданим Вільховецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області від 06.02.2006 року (а.с.19).

Після смерті ОСОБА_6 , відкрилася спадщина до складу якої входила земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Вільховецької сільської ради, загальною площею 1,4296 га, належна покійній на підставі Державного акту на право приватної власності на землю III-ЛВ №015093 від 09.12.2002 року, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської районної державної адміністрації №672 від 09.12.2002 року та зареєстрованого за №1010 (а.с.32).

Згідно довідки Вільховецької сільської ради №1326 від 16.11.2020 року, ОСОБА_6 дійсно проживала і була зареєстрована у АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт у виконкомі Вільховецької сільської ради не складався та не посвідчувався. До дня смерті та на момент смерті ОСОБА_6 разом з нею постійно проживав її онук ОСОБА_5 (а.с.20).

Оскільки ОСОБА_5 постійно проживав із ОСОБА_6 на час відкриття спадщини, не заявляв про відмову від спадщини, то він фактично прийняв спадкове майно.

Відповідно до витягів зі спадкових реєстрів №62594786 та №62594763 від 24.11.2020 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , не заводилася (а.с.24-25).

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження №1 від 12.11.2020 року, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , його батьками були ОСОБА_13 та ОСОБА_9 (а.с.22).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, 27.04.2006 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 розірвано (а.с.23).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_4 , виданим Вільховецькою сільською радою 27.06.2016 року (а.с.26).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина до складу якої входила земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Вільховецької сільської ради, загальною площею 1,4296 га, яку він фактично успадкував після смерті своєї бабусі ОСОБА_6 , однак юридично не оформив.

Згідно довідки Вільховецької сільської ради №1327 від 16.11.2020 року, ОСОБА_5 дійсно проживав і був зареєстрована у АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . До дня смерті і на момент смерті ОСОБА_5 його син ОСОБА_2 за місцем своєї постійної реєстрації, а саме в господарстві в АДРЕСА_1 , не проживав (а.с.27).

Відповідно до свідоцтва про народження Серіїї НОМЕР_5 , ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , його батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_10 (а.с.9).

Відповідно до ч.4 ст.1268 ЦК України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

На момент смерті ОСОБА_5 , його син ОСОБА_1 був неповнолітнім, отже він спадщину прийняв.

Натомість, інший син - ОСОБА_2 спадщину не прийняв, оскільки фактично не проживав із батьком на час його смерті, не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, також не прийняла спадщину і дочка померлого - ОСОБА_4 , що підтверджується витягами зі спадкових реєстрів №62594847 та №62594822 від 24.11.2020 року, де відсутня інформація про заведені спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.28-29).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 Серія НОМЕР_6 , його батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_10 (а.с.12).

Як вбачається із свідоцтва про народження ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_8 Серія НОМЕР_7 , її батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_10 (а.с.14).

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу Серія НОМЕР_8 , 11.01.2018 року у Стрийському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області зареєстровано шлюб між ОСОБА_15 та ОСОБА_16 (а.с.15).

Постановою завідувача Жидачівською ДНК Матусека В.В. від 03.12.2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька - ОСОБА_5 , у зв`язку із відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на земельну частку (пай), що знаходиться на території Вільховецької сільської ради Жидачівського району Львівської області, що належала померлому і є спадковим майном (а.с.33).

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_17 , кожен окремо, в судовому засіданні показали, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 був онуком ОСОБА_6 , яка померла, ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав разом з нею в селі Іванівці Жидачівського району Львівської області та здійснював догляд за ОСОБА_6 до дня її смерті та займався похоронами.

Крім того, факт родинних відносин між ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 підтверджується довідкою Вільховецької сільської ради №1326 від 16.11.2020 року, із змісту якої вбачається, що ОСОБА_5 приходиться внуком ОСОБА_6 (а.с. 13).

Відповідно до положень ст. ст.1216-1218ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У п.п. 2,21 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008 року роз`яснено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом.

Згідно з вимогами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 3ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно із ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Метою встановлення факту родинних відносин та факту постійного проживання зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки. Чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.

Суд зауважує, що метою встановлення факту родинних відносин та факту постійного проживання зі спадкодавцем до часу відкриття спадщини є необхідність реалізації позивачем права на оформлення спадкового майна, отже, такий факт породжує юридичні наслідки.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що здобутими в судовому засіданні доказами, достатньо стверджується той факт, що що ОСОБА_5 постійно проживав разом із ОСОБА_6 на час відкриття спадщини в с.Іванівнці Жидачівського району Львівської області.

Таким чином, суд приходить до переконання, що матеріалами справи, достатньо стверджується той факт, що що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 був онуком ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 та те, що ОСОБА_5 постійно проживав разом із ОСОБА_6 на час відкриття спадщини в с.Іванівнці Жидачівського району Львівської області, тобто на момент смерті останньої, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому позов у цих частинах є підставним та підлягає до задоволення.

Крім того, згідно із ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Водночас, згідно з роз`ясненнями, викладеними Міністерством юстиції України у своєму листі № 19-32/319 «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна», зазначено, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності, на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Крім того, п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права на спадкове майно.

Враховуючи зазначені норми ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 та листа ВССУ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою.

Оскільки оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку втрачено, то доказом того, що ОСОБА_6 отримали право на середню земельну частку є довідка від 30.11.2020 №13-0.22-156/104-20 надана Відділом у Жидачівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, згідно якої у книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю на території Вільховецької сільської ради на ОСОБА_6 зареєстрований Державний акт на право приватної власності на землю серії III-ЛВ №015093 від 09.12.2002 року. Реєстраційний номер 1010. Цільове призначення : для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Площа земельної ділянки - 1,4296 га. Станом на час видачі довідки, відомості про реєстрацію вищезгаданої ділянки в Державному земельному кадастрі за юридичними чи фізичними особами відсутні. Архівний примірник Державного акту у місцевому фонді документації - відсутній (а.с.32).

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом положень ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та в інший спосіб такі перешкоди не можуть бути усунуті.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Отже, відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача. При цьому, в даному випадку, нотаріусом було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину, в тому числі через відсутність у нього правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Відсутність у позивача правовстановлюючого документу на вказане вище нерухоме майно, а також відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 , перешкоджає йому в реалізації спадкових прав.

Відтак, враховуючи вищевикладене, вимога про визнання за позивачем права на земельну ділянку площею 1,4296 гектари, розташовані на території Вільховецької сільської ради Жидачівського району Львівської області, також підлягає до задоволення.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідач позов визнав, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 315, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Встановити факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 був онуком ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_5 разом із ОСОБА_6 на час відкриття спадщини в с.Іванівнці Жидачівського району Львівської області, тобто на момент смерті останньої, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , право власності на земельну ділянку загальною площею 1,4296 га, згідно Державного акту на право приватної власності на землю III-ЛВ №015093 від 09.12.2002 року, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської районної державної адміністрації №672 від 09.12.2002 року та зареєстрованого за №1010.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19 липня 2021 року.

Головуючий суддя С.І Сливка