Справа № 490/8441/19
н/п 2/490/1359/2020
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді - Черенкової Н.П.,

за участю - секретаря судового засідання Баришнікової І.М.,

розглянула у підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут ЛТД» про захист прав споживачів, примусове виконання обов`язку в натурі,-

ВСТАНОВИВ :

1. Короткий зміст заявлених вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Добробут ЛТД», в якому просив зобов`язати відповідача виконати умови пунктів 5.5 та 6.1 Договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно № 2/6-40 від 19.03.2010 року, а саме - повідомити про введення Об`єкту будівництва в експлуатацію та надати йому підписаний уповноваженою особою відповідача акт прийому-передачі Об`єкту інвестування на Новозбудоване майно.

При цьому позивач вказав, що 19.03.2010 року між ним та відповідачем укладено Договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно № 2/6-40, за умовами якого Товариство зобов`язалось передати йому у власність квартиру будівельний 40, розташовану на 6 поверсі жилого будинку АДРЕСА_1 , а позивач зобов`язався прийняти об`єкт та сплатити за нього інвестицію.

Позивач належним чином виконав взяті на себе зобов`язання та в повній мірі сплатив Товариству інвестицію в обумовлений Договором строк.

За приписами п.5.5 Договору, відповідач зобов`язався письмово сповістити його цінним листом або телеграмою, протягом 5 днів з дати одержання Свідоцтва про відповідальність збудованого об`єкта проектній документації.

У відповідності до п. 6.1 Договору, після введення Об`єкту в експлуатацію, підприємство зобов`язалось передати Інвестору Об`єкт на новозбудоване майно, а Інвестор прийняти його за актом передачі.

Однак, відповідач умов не виконав, у зв`язку з чим вимушений звернутись за захистом порушеного права до суду.

При цьому, позивач вказав, що дані правовідносини подібні до положень ст. 875 ЦК України, регулюються багатьма нормативно- правовими актами і споживачу важко розібратися у всіх тонкощах цих документів, тому на підставі ч.5 ст.28 ЦПК України, даний позов пов`язаний із захистом прав споживачів, і повинен розглядатися на його вибір за зареєстрованим місцем проживання.

2. Процесуальні дії суду. Позиція сторін.

Протоколом автоматизованого розподілу від 25.09.2019 року даний позов переданий судді Черенковій Н.П.

Після виконання приписів ст.ст. 27, 187 ЦПК України ухвалою від 24.10.2019 року відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання.

07.02.2020 року від відповідача надійшла заява про закриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 30.09.2020 року у задоволенні клопотання відмовлено, задоволено клопотання ОСОБА_1 та його адвоката Мотельчук Ю.І. про витребування доказів - оригіналу додаткової угоди від 31.03.2014 року, та оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні.

05.04.2021 року від відповідача надійшов відзив на позов, у якому представник відповідача просив про застосування наслідків спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

У підготовчому судовому засіданні 05.04.2021 року оголошена перерва для ознайомлення позивача та його представника з відзивом до 06.04.2021 року.

При цьому, судом поставлено питання щодо направлення справи за правилами виключної підсудності до м. Одеси.

До підготовчого судового засідання 06.04.2021 року сторони не з`явились.

Адвокат позивача Мотельчук Ю.І. просила вирішити питання щодо закриття підготовчого судового засідання та визначення підсудності у їх відсутність. При цьому, проти направлення справи до Приморського суду м. Одеси заперечувала.

Представник відповідача адвокат Бобровник Д.О. просив вирішити питання щодо передачі справи за підсудністю до Приморського суду м. Одеси у їх відсутність, інших процесуальних питань без їх участі не вирішувати.

Судом постановлено про продовження підготовчого судового засідання у відсутності сторін.

3. Позиція суду.

За висновками у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 11 липня 2019 року у справі № 462/7217/18 та від 25 лютого 2018 року у справі № 201/12876/17, колегія суддів у подібних правовідносинах, на підставі частини першої статті 30 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), дійшла висновку про застосування правил виключної підсудності щодо позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто на спори, які виникають з приводу нерухомого майна.

Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі № 201/12876/17, установлено, що спір у справі стосується визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури щодо будівництва нерухомого майна та дійшов висновку про те, що правила виключної підсудності поширюються також на спори щодо майнових прав на незавершені будівництвом об`єкти нерухомості, об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення.

У справі № 462/7217/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 11 липня 2019 року, установив що позов, предметом спору якого, серед іншого, є договір, об`єктом якого є нерухоме майно, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відкриття провадження у справі та віднесення за критеріями територіальної юрисдикції справи до компетенції суду за місцем знаходження нерухомого майна.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що правила статті 30 ЦПК України про виключну підсудність застосовуються до позовів, що виникають із приводу нерухомого майна до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини восьмої статті 30 ЦПК України, вимоги, щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій розглядаються судом. Визначеним за правилами підсудності щодо розгляду спору. Похідними від якого вони є.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

ЦК України при класифікації речей як об`єктів цивільних прав поділяє речі на рухомі і нерухомі.

Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Отже, основним критерієм віднесення речей до нерухомих є фізична прив`язка об`єктів, розташованих на земельній ділянці, переміщення яких неможливо без їх знецінення. Вказані ознаки є основними і їх розглядати необхідно у сукупності.

За змістом частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У розумінні частини другої вказаної статті ЦК України житлові будинки, будівлі, споруди тощо охоплюються поняттям «нерухоме майно». Однак вказаний перелік об`єктів нерухомого майна не є вичерпним.

Так, зокрема, відповідно до статті 5 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» об`єктами нерухомого майна є житлові будинки; квартири; будівлі, споруди, житлові та нежитлові приміщення.

Таким чином, нерухоме майно є особливим об`єктом права власності, оскільки наділене специфічними рисами - сталий зв`язок із землею, особлива цінність, неможливість переміщення без знецінення та зміни її призначення.

Особливістю правового режиму нерухомого майна є те, що у процесі створення воно може набувати статусу як незавершеного будівництвом нерухомого майна, так і завершеного нерухомого майна.

Виходячи з аналізу чинного законодавства, вбачається, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - нерухома річ особливого роду: фізичне її створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

У відповідності до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною другою статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

За статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Майнове право, що є предметом договору купівлі-продажу, - це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно, яке виникає тоді, коли виконані певні правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.

Таким чином, майнове право на об`єкт нерухомості є складовою частиною такого майна, як об`єкта цивільних прав.

Отже, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Предметом договору у цій справі є майнове право на створений об`єкт (багатоповерховий жилий комплекс із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_2 ,тобто якому присвоєно поштову адресу. переміщення цього об`єкта є неможливим без знецінення та зміни його призначення, тобто, якому притаманні усі ознаки нерухомого майна.

Оскільки спір у цій справі виник з приводу об`єкта нерухомого майна, що знаходиться за вказаною адресою, то спір щодо майнових прав на вказане майно у відповідності до вимог статті 30 ЦПК України має розглядатись Приморським судом м. Одеси.

Тому, суд, проаналізувавши правові позиції, викладені Касаційним цивільним судом, приписи ст.30 ЦПК України, вважає, що даний спір за правилами виключної підсудності не може розглядатись Центральним судом м. Миколаєва.

У відповідності до приписів ст. 31 ч.1 п.1 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції ( підсудності) іншого суду.

Вищевикладене спростовує заперечення представника позивача щодо виключної підсудності. Окрім того, у відповідності до ч.16 ст.28 ЦПК України, позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст. 30 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 28,30, 31 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут ЛТД» про захист прав споживачів, примусове виконання обов`язку в натурі - направити за правилами виключної підсудності до Приморського районного суду м. Одеси.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду та з інших поважних причин.

Суддя : Черенкова Н.П.