Дата документу 17.08.2021 Справа № 335/3518/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/3518/19 Головуючий у 1 інстанції:Воробйов А.В.
Провадження № 22-ц/807/2536/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради, Запорізької міської ради, виконавчого комітету Запорізької міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання ордеру на жиле приміщення недійсним, скасування рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради, зняття з реєстрації та виселення з житлового приміщення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи уточнювала.

Зазначала, що між сторонами з 2009 року існує спір про право користування кімнатоюАДРЕСА_2 , з приводу якого судами неодноразово розглядалися справи.

Так, ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.10.2011 допущено поворот виконання заочного рішення цього ж суду від 28.04.2009 у справі № 2-1088/2009 за позовом Комунального Підприємства «Ремонтно-експлуатаційне підприємство по обслуговуванню гуртожитків» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації. Ухвалено рішення, яким зобов`язано Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області відновити реєстрацію ОСОБА_1 , ОСОБА_5 в кімнаті № НОМЕР_3 блоку № НОМЕР_4 гуртожитку по АДРЕСА_1 , що була знята на підставі вищевказаного заочного рішення суду.

Рішенням цього ж суду від 19.04.2012 визнано незаконним рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради «Про надання житлової площі у гуртожитках» № 457/2 від 28.09.2010 в частині надання ОСОБА_2 кімнати АДРЕСА_2 , визнано недійсним ордер № 83 серії «Г» від 12.10.2010 та виселено ОСОБА_2 із вказаного приміщення.

Іншим судовим рішенням від 30.08.2013 ОСОБА_1 усунуті перешкоди у користуванні вказаною кімнатою шляхом виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та вселення ОСОБА_1 у кімнату, ОСОБА_2 зобов`язано привести житлове приміщення у первинний стан шляхом закладання цеглою дверного отвору в стіні, яка є суміжною між кімнатами № НОМЕР_5 і № НОМЕР_1 .

Незважаючи на вказані судові рішення, 28.08.2017 виконавчим комітетом Запорізької міської ради прийнято рішення № 460/3, на підставі якого ОСОБА_2 повторно був виданий ордер на спірну кімнату. Ордер було видано в той час. коли судом розглядалася її заява про повторне виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.08.2017 була задоволена.

Посилаючись на те, що міська рада видала ордер незаконно, оскільки з приводу кімнати існував судовий спір, просила суд:

визнати недійсним рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.08.2017 №460/3 «Про надання ОСОБА_2 кімнати житловою площею 9,5 кв.м. в комунальній квартирі АДРЕСА_2 »;

визнати недійсним ордер, виданий Департаментом з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради на виконання рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.08.2017 року №460/3 «Про надання ОСОБА_2 кімнати житловою площею 9,5 кв.м. в комунальній квартирі АДРЕСА_2 »;

зобов`язати виконавчий комітет Запорізької міської ради та Департамент з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради видати ордер на кімнату житловою площею 9,5 кв.м. в комунальній квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_1 ;

висилити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з кімнати житловою площею 9,5 кв.м. в комунальній квартирі АДРЕСА_2 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2021 року відмовлено у задоволені позову.

Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 пропущено строк на примусове виконання рішення суду про її вселення, отже на час видачі ордеру спірне житлове приміщення було вільне, а тому міська рада правомірно видала ордер на його заселення.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову, ОСОБА_1 зазначила, що судом першої інстанції порушені норми матеріального і процесуального права, дана неправильна оцінка зібраним у справі доказам. Суд не врахував, що ордер на спірне приміщення був виданий відповідачам в той час, коли на примусовому виконанні перебувало судове рішення про її вселення в спірну кімнату.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Доля Д.М. у відзиві на апеляційну скаргу вказав, що скарга ОСОБА_1 , задоволенню не підлягає, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Додатково вказав, що позовні вимоги ОСОБА_1 суперечать нормам житлового законодавства і не відповідають способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених статтею 16 ЦК України.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу представник виконавчого комітету Запорізької міської ради Худолій Н.В. вказала, що рішення суду першої інстанції ухвалено рішення на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників. Рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не надали.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване у справі рішення вказаним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив із того, що рішення суду від 30 серпня 2013 року про вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру у примусовому порядку не виконувалося, останній відмовлено у поновленні строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, а отже на час видачі ордеру на ім`я ОСОБА_2 кімната була вільною і остання правомірно набула право користування цією кімнатою.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому з ними не можна погодитися.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина друга статті 15 ЦК України).

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Складовими права на житло є забезпечення умов з приводу можливості кожного громадянина мати житло і гарантовану непорушність права користування житлом. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Аналогічне право на житло закріплене у статті 1 ЖК УPCP.

Згідно із ч. 2 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно з частиною другою статті 58 ЖК Української РСР ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Ордер на житлове приміщення може бути визнаний недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень (частина перша статті 59 ЖК Української РСР).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів є принцип пропорційності.

ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Предметом спору у цій справі є кімната, житловою площею 9,5 кв.м, розташована в комунальній квартирі АДРЕСА_4 . До червня 2014 року спірне житло мало статус кімнати у комунальній квартирі, яка використовувалася під гуртожиток для малих сімей. Рішенням Запорізької міської ради від 27 червня 2014 року №18 в житловому будинку АДРЕСА_1 без проведення реконструкції змінено статус комунальної квартири НОМЕР_4 зі статусу квартири, яка використовується під гуртожиток для малих сімей, на статус комунальної квартири даного житлового будинку.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 04.10.1993 зареєстрована у кімнаті АДРЕСА_6 , що підтверджується відмітками в її паспорті громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області 17 травня 2007 р. (т.1 а.с.53-54).

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28 квітня 2009 року у справі № 2-1088/2009р ОСОБА_1 та її син ОСОБА_5 були визнані такими, що втратили право користування вказаним житлом з підстав, передбачених ст.71 ЖК України.

Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради №4572 від 28 вересня 2010 року спірну кімнату у комунальній квартирі надано у користування ОСОБА_2 , про що було видано ордер №83 серії «Г». Остання вселилася до цієї кімнати і зареєструвалася в ній з 27 жовтня 2010 року.

До вселення в спірну кімнату відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 постійно проживали і були зареєстровані в квартирі НОМЕР_6, кімнати НОМЕР_7, НОМЕР_8 , житловими площами 11,6 та 12,3 кв.м.

Відповідно до ордеру від 23.11.2011 року №325 серії «М» відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було виділено житлове приміщення - кімнату, житловою площею 12,3 кв.м в квартирі АДРЕСА_8 у якій вказані особи проживали та були зареєстровані (т.1 а.с.105-107).

В подальшому рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 06 квітня 2011 року заочне рішення від 28 квітня 2009 року про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житлом, скасовано з ухваленням нового рішення - про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою суду першої інстанції від 28 жовтня 2011 року допущено поворот виконання заочного рішення, зобов`язано відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області відновити реєстрацію ОСОБА_1 , ОСОБА_5 в кімнаті АДРЕСА_9 , які були зняті з реєстрації на підставі заочного рішення від 28 квітня 2009 року по справі №2-1088/2009 (а.с.7-8).

Фактично реєстрація позивачки в спірній кімнаті була відновлена 25.05.2012, проте вселитися в неї вона не змогла, оскільки в спірне житло вселилася та проживала в ньому ОСОБА_2 на підставі ордеру №83 серії «Г» від 12 жовтня 2010 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 19 квітня 2012 року по справі №2-1515/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20 червня 2012 року, визнано незаконним рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради №457/2 від 28 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_2 кімнати АДРЕСА_2 . Визнано недійсним ордер №83 серії «Г» від 12 жовтня 2010 року на житлове приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , житловою площею 9,5 кв.м. Виселено ОСОБА_2 із спірної кімнати (а.с.9-17).

Вказане судове рішення було передано на примусове виконання до органів ВДВС.

Постановою державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ від 26 липня 2012 року, на підставі виконавчого листа № 2-1515/11 від 17 лютого 2012 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя, щодо виселення ОСОБА_2 із кімнати АДРЕСА_2 , було відкрито виконавче провадження № 33544531.

Відповідно до акта державного виконавця від 17 жовтня 2012 року № 972/6 головним державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ Святченко Є. В. в ході проведення виконавчих дій з виконання виконавчого листа № 2-1515/11, було встановлено, що ОСОБА_2 у кімнаті АДРЕСА_2 не проживає, у вказаній кімнаті мешкає її син.

Постановою головного державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ Святченко Є. В. від 23 жовтня 2012 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1515/11, на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з повним фактичним виконанням згідно з виконавчим документом.

Оскільки в спірній кімнаті без правових підстав проживав ОСОБА_3 , що було встановлено державною виконавчою службою в процесі примусового виконання рішення від 19 квітня 2012 року, ОСОБА_1 повторно звернулася до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 30 серпня 2013 року по справі №335/1394/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 05 грудня 2013 року, усунено ОСОБА_1 перешкоди у користуванні кімнатою АДРЕСА_2 та виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із цієї кімнати. Вселено ОСОБА_1 у житлове приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . Зобов`язано ОСОБА_2 привести житлове приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 у попередній стан шляхом закладення цеглою дверного отвору в стіні, яка є суміжною між кімнатами НОМЕР_9 та НОМЕР_1 в буд.АДРЕСА_1 (а.с.18-28).

Постановою державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ Приставка Р.О. від 01 березня 2014 на підставі виконавчого листа №335/1394-ц від 10 лютого 2014 року відкрито виконавче провадження №42163917 щодо виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 із кімн. АДРЕСА_2 (а.с.36).

Відповідно до акта державного виконавця від 4 липня 2014 року за адресою, вказаною у виконавчому листі, проживає ОСОБА_2 (а.с.37).

Постановою державного виконавця від 07 липня 2014 року виконавче провадження щодо виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 закрито (а.с.38).

06 серпня 2014 року державним виконавцем складено акт, в якому зазначено, що рішення суду в частині закладення дверного отвору між кімнатами виконано, того ж дня постановою державного виконавця закрито виконавче провадження (а.с.118).

Рішення суду в частині вселення ОСОБА_1 до спірної кімнати у примусовому порядку не виконувалося.

Оскільки державною службою в процесі виконання судового рішення від 30 серпня 2013 року було встановлено, що в спірну кімнати повторно вселилася ОСОБА_2 , позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про повторне виселення ОСОБА_2 і про поновленні строку пред`явлення виконавчого листа про її вселення.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду від 04 серпня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 02 листопада 2016 року, ОСОБА_1 відмовлено у поновленні строку пред`явлення виконавчого листа до виконання в частині її вселення у спірне приміщення (а.с.108-113).

З квітня 2016 в проваджені судів різних інстанції перебувала заява ОСОБА_1 про повторне виселення ОСОБА_2 із спірної кімнати. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду від 17 листопада 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року, ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні заяви про повторне виселення боржників із спірної кімнати

Постановою Верховного суду від 12 грудня 2018 року ухвалу Орджонікідзевського районного суду від 17 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року, якими ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні заяви про повторне виселення боржників із спірної кімнати, скасовано з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.41-46).

Незважаючи на вказані обставини, 22 травня 2017 року КП «Наше місто», на балансі якого перебувала спірна кімната, звернулося до міського голови із клопотанням про видачу ордерів мешканцям житлового будинку АДРЕСА_1 за фактом проживання, у тому числі і на ім`я ОСОБА_2 на спірну кімнату АДРЕСА_13 . Як зазначено у довідці, що додавалася до подання, ОСОБА_2 зареєстрована і проживає в цій кімнаті з 27 жовтня 2010 року

Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 460/3 від 28 серпня 2017 «Про оформлення ордерів мешканцям житлового будинку по АДРЕСА_1 », ухвалено про видачу ордерів мешканцям житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі поданих документів та за фактом проживання (т.1 а.с.160).

У додатку до рішення виконкому під №1 списку значиться ОСОБА_2 як така , що постійно проживає в кімнаті НОМЕР_10 комунальної квартири НОМЕР_4 , життловою площею 9,5 кв.м.

На підставі вказаного рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради відповідача ОСОБА_2 включено до списку мешканців вказаного будинку на оформлення державних ордерів за фактом проживання, що є Додатком до цього рішення (а.с. 6).

ОСОБА_2 на виконання рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.08.2017 № 460/3 оформив ордер на кімнату жилою площею 9,5 кв.м в комунальній квартирі АДРЕСА_4 .

У порядку, передбаченому ст.72 ЖК України ОСОБА_1 є не було визнано такою, що втратила право користування житлом.

Спірна кімната є її єдиним постійним місцем проживання, іншого житла відповідачка не має.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що після поновлення своїх житлових прав на спірну кімнату у порядку, передбаченому ст.72 ЖК України, ОСОБА_1 не була визнана такою, що втратила право користування спірним житлом.

Натомість, відомості, викладені у поданні КП «Наше місто» від 22 травня 2017 року про видачу ОСОБА_2 ордеру на спірну кімнату як такій, що постійно зареєстрована і проживає в ній з жовтня 2010 року на законних підставах, не відповідали дійсності.

При вирішенні питання про видачу ОСОБА_2 ордеру на спірне житло міська рада і департамент з управління житлово-комунальним господарством не врахували, що право користування цією кімнатою зберіться за ОСОБА_1 і що судовими рішеннями від 12 жовтня 2010 року і від 30 серпня 2013 року ОСОБА_2 разом із членами своєї сім`ї виселені із цієї кімнати, а ОСОБА_1 усунуті перешкоди у користуванні житлом та ухвалено про її вселення в цю ж кімнату.

Пропуск ОСОБА_1 строку для примусового виконання судового рішення про її вселення не припинило її право користування спірною кімнатою і не тягне за собою виникнення у ОСОБА_2 і членів її сім`ї права користування спірним житлом.

Ордер №83 серії «Г» від 12 жовтня 2010 року про надання ОСОБА_2 спірної кімнати, на підставі якого вона вселилася в неї з жовтня 2010 року, судовим рішенням визнаний недійсним.

Рішення про повторне надання ОСОБА_2 спірної кімнати міською радою не приймалося.

Викладене свідчить про те, що при видачі ордеру на ім`я ОСОБА_2 , міськвиконкомом порушені права ОСОБА_1 на зазначене в ордері жиле приміщення, що за ст.58 ЖК України є підставою для визнання ордеру недійсним.

За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про те, що ордер на спірну кімнату був виданий ОСОБА_2 у відповідності із вимогами житлового законодавства не ґрунтується на вимогах закону і суперечить фактичним обставинам справи.

Згідно зі ст. 117 ЖК України у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з інших підстав, крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали.

Зважаючи на те, що ордер на спірну кімнату підлягає визнанню недійсним внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 , яка приховала від виконкому і департаменту управління житлово-комунального господарства факт втрати нею права користування спірним житлом на підставі судових рішень від 19 квітня 2012 року і від 30 серпня 2013 року, остання підлягає виселенню разом із членами її сім`ї без надання іншого житла в кімнату, яку вони займали раніше, а саме: в кімнату НОМЕР_7, житловою площею 11,6 кв.м, в квартирі НОМЕР_6 в цьому ж будинку.

За таких обставин оскаржуване рішення не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону і матеріалам справи, а тому на підставі ст.376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення позову: визнання недійсними рішення виконкому і ордеру та виселення ОСОБА_2 і членів її сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із спірної кімнати в в приміщення, яке вони займали раніше.

Вимоги ОСОБА_1 про покладання на виконком обов`язку видати їй ордер на спірну кімнату задоволенню не підлягають як такі, що заявлені передчасно. У передбаченому законом порядку до органів місцевого самоврядування із відповідним клопотанням остання не зверталася, відмову у видачі їй ордеру не отримувала.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2021 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.08.2017 №460/3 «Про оформлення ордеру ОСОБА_2 на кімнату НОМЕР_10 житловою площею 9,5 кв.м. в комунальній квартирі АДРЕСА_4 ».

Визнати недійсним ордер, виданий Департаментом з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради на виконання рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.08.2017 року №460/3 «Про оформлення ОСОБА_2 кімнати житловою площею 9,5 кв.м. в комунальній квартирі АДРЕСА_2 »;

Висилити ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із кімнати, житловою площею 9,5 кв.м. в комунальній квартирі АДРЕСА_4 в кімнату НОМЕР_7 , житловою площею 11,6 кв.м, в квартирі АДРЕСА_8 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 18 серпня 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Суді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська