Справа № 450/2586/17 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-з/811/149/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
УХВАЛА

08 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Мікуш Ю.Р.

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

розглянувши в м. Львові заяву представника ОСОБА_1 адвоката Івашківа Юрія Володимировича про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до Миколаївської сільської ради Пустомитівського району про визнання права власності на майно в порядку спадкування,-

встановила:

25.09.2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування.

В обґрунтування позову зазначала, що є спадкоємцем першої черги спадкування після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач прийняла спадщину, проте оформити спадкування в позасудовому порядку не має можливості, оскільки правовстановлюючі документи на спадкове майно були втрачені та не можуть бути відновлені.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 січня 2018 року позов задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) право власності на: А-1 житловий будинок (загальною площею 163, 8 кв.м., житловою площею 81,4 кв.м., 1983 року побудови), Ц/п цокольний поверх, Пг погріб, а сходи, а сходи, б- балкон, Б- літня кухня, К колодязь, що розташовані по АДРЕСА_2 , що значиться за ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

10 грудня 2019 року особа, що не брала участі у справі ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі стверджувала, що оскаржуваним рішенням суду порушуються її права. Зазначала, що фактично власником даного будинку та допоміжних приміщень на момент ухвалення рішення була вона, внучка спадкодавця ОСОБА_3 . Стверджувала, що на момент смерті її бабці ОСОБА_3 існував заповіт, відповідно до якого бабця все своє майно, включаючи житловий будинок, заповіла своїй дочці, а її матері ОСОБА_4 . Крім того, на момент смерті бабця проживала разом з ними у м. Львові у зв`язку з чим у відповідності до норм Цивільного кодексу України її мати прийняла спадщину за заповітом. ЇЇ мати ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та, оскільки вона є спадкоємцем після смерті матері у зв`язку з чим відкрита спадкова справа та зважаючи на те, що спадковим майном бабусі опікувалася її сім`я, таке належить їй. Таким чином, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не залучив її до участі у справі, тому просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Постановою Львівського апеляційного суду від 27 липня 2020 року апеляційну скаргу особи, що не брала участі у справі ОСОБА_1 задоволено. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 січня 2018 року скасовано.Ухвалено нове рішення. Відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні її позову до Миколаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про визнання за нею права власності в порядку спадкування на житловий будинок на АДРЕСА_2 , що належав спадкодавцю ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) в користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) 4 960 грн. судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що визнання права власності на спадщину в судовому порядку є винятковим способом захисту, який застосовується, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Проте, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 в нотаріальну контору за прийняттям спадщини по закону не зверталася, відмови нотаріуса у видачі Свідоцтва про право на спадщину по закону не отримала. Лише через сім років позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Крім цього, підставами для скасування рішення суду першої інстанції стали процесуальні порушення, а саме не залучення до участі у справі належних відповідачів(спадкоємців).

18 вересня 2020 на адресу апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про ухвалення у справі додаткового рішення. У заяві зазначає, що вона звернулась з заявою про прийняття спадщини - будинку, який є предметом спору у даній справі, однак нотаріусом їй було відмовлено у зв`язку з тим, що в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вищевказаний будинок зареєстрований за ОСОБА_2 . На виконання постанови Львівського апеляційного суду від 27 липня 2020 року та задля усунення перешкод в оформленні спадщини, ОСОБА_1 звернулась в Центр надання адміністративних послуг для виключення запису про право власності ОСОБА_2 на вищевказаний будинок , однак 31.08.2020 року отримала відмову у зв`язку з тим, що у постанові Львівського апеляційного суду відсутня вказівка про виключення запису про право власності з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Просить для належного захисту її прав щодо оформлення спадкового майна, яке було предметом даного позову, покликаючись на ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалити додаткове рішення, яким скасувати запис №25606817 від 02.04.2018 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок загальною площею 163,8 кв.м., житловою площею 81,4 кв.м., що розташований на АДРЕСА_2 .

Учасники справи в судове засідання не прибули, про день, час та місце розгляду заяви про ухвалення у справі додаткового рішення були повідомлені належним чином, не повідомили суд про причину неявки.

Колегія суддів вважає, що матеріалів справи достатньо для розгляду заяви по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 4 ст. 270, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення необхідно відмовити враховуючи таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК (ст. 270 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи); воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Додаткове рішення може ухвалити лише той склад суду, що ухвалив рішення в даній справі. В іншому разі особа має право звернутися до суду з тими ж вимогами на загальних підставах. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви

Тобто процесуальне законодавство визначає вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, які передбачені ст. 270 ЦПК України. Додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених зазначеною статтею, і не може змінювати по суті основне рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Статтею 13 ЦПК України визначений принцип диспозитивності цивільного судочинства, який полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції визначені статтею 367 ЦПК України, за змістом якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Наведене дає підстави для беззаперечного висновку, що апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості розглядати вимоги і наведені у їх обґрунтування доводи, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції при вирішенні справи по суті.

Предметом даного спору було визнання права власності на майно в порядку спадкування. За апеляційною скаргою, особи, що не брала участі у справі, яка вважала, що оскаржуваним рішенням порушені її спадкові права, рішення суду скасовано. Скасування запису про державну реєстрацію не було предметом розгляду суду першої інстанції, а тому така вимога не може розглядатися в суді апеляційної інстанції за заявою про ухвалення додаткового рішення поданою особою, яка не є стороною у справі.

Гарантії дотримання доступу до правосуддя особи, яка не брала участь у справі, але яка вважає, що судовим рішенням вирішено питання про її права та обов`язки, забезпечені статями 352, 389 ЦПК України правом такої особи оскаржувати у апеляційному і касаційному порядку судові рішення, у яких така особа не брала участі і у разі доведення цих обставин визначені правові наслідки для апеляційного чи касаційного перегляду - це скасування судового рішення.

ОСОБА_1 скористалась наданими їй процесуальними правами особи, яка не брала участі у справі, за її апеляційною скаргою рішення скасовано та позивачу відмовлено у задоволенні позову.

Іншими словами, порушене заявником питання не відповідає правовій природі та призначенню статті 270 ЦПК України.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що покликання заявника на положення ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»(далі Закон) висновків суду не спростовує, оскільки згідно принципу jura novit curia («суд знає закони») апеляційний суд, зокрема, має застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм, якщо сторонами здійснена неправильна кваліфікація спірних правовідносин, а не розглядати вимоги, які не були предметом розгляду при вирішенні справи по суті, про що фактично просить заявник.

Крім цього, відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ст.31-1 Закону реєстраційні дії на підставі судових рішень проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником.

Зважаючи на те, що постановою Львівського апеляційного суду від 27 липня 2020 року, яка набрала законної сили, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 січня 2018 року скасовано та відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні її позову про визнання за нею права власності в порядку спадкування на житловий будинок, що належав ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , речове право ОСОБА_2 на нерухоме майно припинилося, що і є підставою для внесення зазначених відомостей до Державного реєстру.

Крім цього, для захисту своїх прав ОСОБА_1 не позбавлена звернутися з позовом до суду про скасування державної реєстрації, яка була проведена на підставі рішення, яке скасовано.

Як захист права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Враховуючи наведене підстав для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення немає.

Згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 270 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 -адвоката Івашківа Юрія Володимировича про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Ухвала набирає законної сили з дня її підписання, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку визначеному ст.389-391 ЦПК України.

Повний текст ухвали складений 08 квітня 2021 року.

Головуючий: Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк