Дата документу 09.08.2021 Справа № 937/5990/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 937/5990/20 Головуючий у 1-й інстанції: Міщенко Т. М.
провадження № 22-ц/807/1902/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 лютого 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25.03.2014 між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н у вигляді підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. При отриманні кредитної картки відповідач надав згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Відповідач був ознайомлений в письмовому вигляді та зобов`язався регулярно ознайомлюватися із зміненими «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.ргіvаtbаnk.uа, що підтверджується його особистим підписом у заяві. З урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 25.03.2014 в сумі 10 153,82 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2 498,36 грн., заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 3 907,47 грн., заборгованості за пенею в розмірі 3 747,99 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» у особі представника Крилової О.Л. подало апеляційну скаргу, в якій,посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду матеріалам справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити

повністю.

У відзиві на скаргу відповідач наголошує на її необґрунтованості, тому просить рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України слідує, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, до яких згідно статті 19 ЦПК України належать справи з ціною позову, що не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних громадян.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 25.03.2014 між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н у вигляді підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. При отриманні кредитної картки відповідач надав згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Відповідач був ознайомлений в письмовому вигляді та зобов`язався регулярно ознайомлюватися із зміненими «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.ргіvаtbаnk.uа, що підтверджується його особистим підписом у заяві (а.с.13)

Судом встановлено, що відповідач обов`язок по сплаті кредиту належним чином не виконував, в результаті чого виникла заборгованість, яка з урахуванням поданої представником позивача заяви про зменшення розміру позовних вимог складає по тілу кредиту - 2 498,36 грн., за простроченими відсотками - 3 907,47 грн., за пенею - 3 747,99 грн.

За змістом оскаржуваного рішення, судом встановлено, що кредитний договір укладено між сторонами у справі на положеннях Умов і правил надання банківських послуг, які судом були ретельно проаналізовані із посиланням на різні пункти.

Також суд прийняв як доказ виписку про рух коштів по картрахунку відповідача, відкритого на підставі заяви про надання банківських послуг у Приватбанку від 25.03.2014р., аналізував характер платежів і списання банком коштів з рахунків відповідача на погашення заборгованості. Крім того, суд визнав доведеним отримання кредитних коштів відповідачем, користування ними, їх неповернення банку, розмір визначеної банком заборгованості, але відмовив в задоволенні позову з підстав пропуску банком строку позовної давності, яку застосував за заявою відповідача, відлік якої розпочав з останнього самостійно зробленого відповідачем платежу - 20.06.2015р.

Між тим, банк не погоджується з цим висновком суду, вказуючи, що судом не правильно обраховано строк позовної давності, оскільки погашення кредиту мало відбуватись щомісячними платежами, а строк повернення кредиту в цілому прив`язано до закінчення строку дії картки - 02/2018р., тому строк позовної давності банком не було пропущено. Також в скарзі зазначаєься, що суд не визнав Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи такими, що є складовою кредитного договору, в той час як відповідач уклав договір приєднання, на що дав згоду у заяві.

Перевіривши доводи скарги. колегія наголошує, що суд в дійсності встановив, що Умови та правила надання банківських послуг є складовою договору, аналізував положення цього документу, пропри те, що відповідач у заяві по суті справи не визнав, що був обізнаним та підписував цей документ.

З цього приводу суд лише послався на правову позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р.у справі № 342/180/17, але щодо спірних правовідносин будь-яких висновків з цього приводу після цитування її положення не здійснив, оскільки в наступному абзаці лише відмовив в позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності банком, тобто фактично визнав позов обгрунтованим. На це вказує і мотивувальна частина рішення до цитування витягу з вказаної постанови Великої Палати, у якій, навпаки, суд аналізував пункти Умов та правил надання банківських послуг, обговорюючи договірні відносини між сторонами, що вказує на те, що суд погодився з тим, що вони містять умови кредитного договору.

Та відповідач рішення суду в цій частині, що Умови та правила надання банківських послуг суд визнав частиною договору, не оскаржив, а тому ці встановлені судом обставини колегія не може переоцінювати, переглядаючи рішення лише за доводами банку.

Визнавши наявність між сторонами кредитного договору та визнавши Умови та правила надання банківських послуг його складовою частиною, а тому і Тарифи з огляду на посилання на їх вимоги в Умовах та правилах надання банківських послуг, суд, між тим, не визначився зі строком дії договору, з порядком нарахування заборгованості та порядком виконанням позичальником умов з її погашення.

Колегія встановила, що відповідно до п. 2.1.1.12.3 Умов та правил надання банківських послуг, відповідач зобов`язується повернути витрачену частину кредитного ліміту. При цьому, відповідач зобов`язався здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням на картковий рахунок коштів щомісячно не менше мінімального обов`язкового платежу до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому була здійснена трата кредитних коштів.

Згідно з п. 1.1.1.56 договору, мінімальний обов`язковий платіж - розмір боргових зобов`язань, який розраховується в процентному співвідношенні від загальної заборгованості клієнта. Згідно з Тарифами банку цей відсоток складає 7 % від заборгованості.

У разі прострочення цих зобов`язань клієнт згідно з вимогами п. 2.1.1.12.6 договору сплачує банку пеню уі розмірі, зазначеному в Тарифах.

Отже, апеляційним судом встановлено, що строк дії картки визначено до 28.02.2018р., тобто саме до цього часу у банка малось право нараховувати позивачеві проценти та пеню, визначені умовами договору.

Про ці обставини мається постанова Великої Палати ВС від 28 березня 2018 року усправі № 444/9519/12, у якій заначено, що після спливу визначеного договором строку по-

зики, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється .Що ж стосується нарахуванням процентів після закінчення строку дії кредитного договору, то Велика Палата ВС роз`яснила, що після закінчення строку кредитування, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, позичальник ОСОБА_1 згідно з підписаною ним заявою від 25.03.2014р. отримав картку № НОМЕР_1 , на яку був встановлений кредитний ліміт в сумі 2500 грн., та до 28.02.2018р. мав повернути банку позичену суму із нарахованими процентами, та іншими нарахуваннями відповідно до умов договору, передбаченими у випадку порушення умов договору.

Розмір визнаної судом заборгованості у сумі, зазначеній банком в уточненій позовній заяві, відповідач не оспорив, не подавши апеляційної скарги на рішення суду в частині цих встановлених обставин. Тому вона не підлягає перевірці в межах доводів апеляційної скарги банку, який рішення суду в цій частині не оскаржує.

Але з урахуванням вище вказаної правової позиції, колегія вважає за необхідне вирахувати із заборгованості по відсоткам та пені їх частину, нараховану після 28.02.2018р. - настання дати припинення кредитування, та сума відсотків на цю дату становить 16469,40 грн., а сума пені - 100 грн. Все подальше їх нарахування є необґрунтованим.

Крім того, слушними колегія визнає доводи банку, що за договором, яким визначено погашення кредиту щомісячними платежами, та мається кінцева дата погашення всього кредиту, перебіг позовної давності (ст.. 257 ЦК) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього місяця строку дії картки (ст. 261 ЦК), що відповідає правовій позиції, висловленій у постанові ВС від 27.02.2019р. у справі № 743/150/17 (провадження № 8135св18).

Суд правильно визнав, що проведені списання банком не переривають сплив строку позовної давності, оскільки не свідчать про визнання боргу відповідачем, а є діями банку з виконання умов договору.

Колегія аналізує, що з позовом банк звернувся 25.08.2020р., тому в межі строку позовної давності входить за відсотками період з 25.08.2017р. по 25.08.2020р., за пенею - з 25.08.2019р. по 25.08.2020р. Строк дії картки сплив 28.02.2018р., заборгованість нараховано станом на 07.05.2020р., тобто по відсоткам в межі строку позовної давності входить заборгованість за період 25.08.2017р. по 07.05.2020р., а по пені - заборгованість за період з 25.08.2019р. по 07.05.2020р. До 25.08.2017р. відповідачу нараховано відсотків на суму 10370,40 грн., яку слід вирахувати із суми відсотків, нарахованих станом на 28.02.2018р. (дата закінчення кредитування), тому обгрунованим розміром відсотків є сума: 16 469,40 - 10370,40 = 6099 грн. Поскільки банк просить стягнути суму відсотків, яка є меншою від цього значення, то ця вимога банку підлягає задоволенню, а заявлена сума відсотків у розмірі 3907,47 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Що стосується пені, то строк позовної давності для її стягнення визначено з 25.08.2019р. по 07.05.2020р., але цей строк виходить за межі строку кредитування, і тому нарахована в цей період пеня є неправомірною, що виключає можливість її стягнення.

Сума тіла кредиту підлягає стягненню у заявленому розмірів - 2 498,36 грн., оскільки строк її сплати настав 28.02.2018р., тобто зі строком спливу дії картки, а отже і строку кредитування, а з позовом банк звернувся 25.08.2020р., тобто в межах трьох років.

Доводи банку про збільшення строку позовної давності до 50 років, що узгоджено між сторонами, колегія визнає неспроможними.

Суд в цій частині правильно виходив із того, що згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідноі з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Банк не наддав доказів, що між сторонами існує підписана угода про збільшення строку позовної давності, тому застосуванню підлягають встановлені законом строки загальної і спеціальної позовної давності.

З огляду на все вище наведене, колегія визнає апеляційну скаргу частково обґрунтованою, а тому у відповідності до вимог п.п. 1, 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України скасовує рішення суду та ухвалює постанову про часткове задоволення позову щодо тіла кредиту та відсотків, які підлягають стягненню в заявленому банком розмірі, щодо пені слід відмовити в задоволенні позову з мотивів, викладених у цій постанові.

Частково задовольняючи позовні вимог банку, колегія у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Так, банком сплачено судовий збір за подання позовної заяви з ціною позову 10 153,82 грн. в розмірі 2102 грн., за подання апеляційної скарги - 3153 грн., а всього - 5255 грн. Позов задоволено на суму 6 405,83 грн., тому до компенсації банку належить за рахунок відповідача сума судового збору: 5255 х 6 405,83 : 10153,82 = 3 315,27 грн.

Що стосується стягнутої з банку на користь відповідача суми витрат на правову допомогу, то колегія погоджується з мотивуванням суду при частковому задоволенні заяви відповідача, що визначений розмір 10 000 грн. не відповідає складності справи та проведеній правовій допомозі, тому судом було визначено до компенсації відповідачеві 6000 грн.

Але і цей розмір, визначений судом, слід ще зменшити пропорційно до вимог, у яких відмовлено банку, тобто пропорційно до суми 3 747,99 грн. Судом стягнуто витрати на правову допомогу відповідача в сумі 6000 грн., тому до компенсації відповідачу за рахунок банку з урахуванням частини вказаних вимог, у яких відмовлено банку, слід визначити: 6000 х 3747,99 : 10153,82 = 2 214,73 грн.

У заперечення на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 просить також стягнути з банку на його користь витрати на правову допомогу, які понесені ним на стадії апеляційного провадження у сумі 6000 грн., надавши акт виконаних послуг і їх вартості.

Але колегія вважає, що визначені в ньому витрати є необґрунтованими. Так, попереднє опрацювання первісних документів (не зазначено яких на стадії апеляції), опрацювання законодавчої бази (вже опрацьована у І інстанції), аналіз практики протягом 6 годин (також опрацьовано у І інстанції), консультація клієнта з приводу спірних правовідносин ( аналогічно) - 4 години, підготовка процесуальних документів (відповідь на відзив) - 2 години (вже фактично були вчинені під час розгляду справи в першій інстанції), та з огляду на типовість таких справ не потребувалось таких дій повторно на стадії апеляційного провадження, зокрема, 2 години на відповідь на відзив, що відбулось в суді першої інстанції, тож ці витрати вже враховані судом при стягненні компенсації правової допомоги. Також з огляду на те, що судові засіданні на стадії апеляційного провадження не проводились, то 4 години представництва інтересів в суді адвокат не вчиняв. Відтак, зазначені в акті від 26.05.2021р. витрати на правову допомогу стягненню не підлягають як необґрунтовані.

Взаємозарахуванням стягнутих на користь сторін судових витрат остаточно визначено, що до стягнення на користь банку підлягає сума судового збору у розмірі: 3315,27 грн. - 2214,73 грн. = 1100,54 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуАкціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 лютого 2021 року в цій справі скасувати.

Позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за договором, оформленим заявою б/н від 25.03.2014р., яка утворилась станом на 07.05.2020р. в загальному розмірі 6 405 (шість тисяч чотириста п`ят) гривень 83 копійки, в тому числі заборгованість за кредитом в сумі 2498,36 грн., заборгованість за відсотками в сумі 3907,47 грн.

В задоволенні позовних вимог щодо пені відмовити за мотивуванням, викладеним в цій постанові.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в сумі 1100 (одна тисяча сто) гривень 54 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 09 серпня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.