Справа №333/4125/20
Провадження №2/333/312/21
рішення

Іменем України

26 липня 2021 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Холода Р.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Бобко О.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 до Запорізької міської ради (69105, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд.206) про визнання права власності за набувальною давністю, -

встановив:

03.08.2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Запорізької міської ради із позовною заявою про визнання права власності за набувальною власністю.

06.08.2020 року ухвалою суду позов ОСОБА_3 був залишений без руху та позивачу надано час для усунення недоліків. Вказану ухвалу суду позивач отримала 29.08.2020 року.

03.09.2020 року від ОСОБА_3 надійшли матеріали на виконання ухвали суду про залишення позову без руху.

Ухвалою суду від 08.09.2020 року позовну заяву ОСОБА_3 було прийнято до розгляду та відкрито провадження, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

У своєму позові ОСОБА_3 вказала, що вона проживає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Цей будинок був самовільно збудований ОСОБА_4 у 1948 році.

У рішенні виконавчого комітету Сталінської районної ради депутатів трудящих від 04.10.1958 pоку №413 зазначається: «...2. Беручи до уваги, що гр. ОСОБА_4 вже затратив кошти на будівництво будинку, який збудований в районі індивідуальної забудови, наділити гр. ОСОБА_4 земельною ділянкою в розмірі 596 м? по АДРЕСА_1 під будівництво будинку».

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради трудящих від 23.08.1973 року оформлено земельну ділянку по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 у зв`язку зі смертю її чоловіка ОСОБА_4 .

17.12.1976 року ОСОБА_5 зробила заповітне розпорядження, згідно якого все її майно заповіла матері позивача - ОСОБА_7 . Цей заповіт, у зв`язку з хворобою ОСОБА_5 був посвідчений на дому ( АДРЕСА_1 ).

У подальшому, під час тривалої хвороби ОСОБА_5 за останньою доглядала та обслуговувала ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 .

З 05.09.1980 року позивач була зареєстрована у спірному будинку, де проживала разом із матір`ю ОСОБА_7 , яка ІНФОРМАЦІЯ_4 померла.

З моменту реєстрації і до цього часу за адресою: АДРЕСА_1 вона проживала постійно, а з часу смерті матері взагалі одна. Для належного обслуговування та проживання у спірному будинку нею були укладенi відповідні договори, в тому числі, договори на користування електричною енергію та на водопостачання, водовідведення, а також газопостачання.

Враховуючи відсутність будь-яких правовстанавлюючих документів на вказаний житловий будинок та зважаючи на викладені обставини, з метою подальшого розпорядження житлом, позивач вважає за можливим визнати за нею право власності на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

18.09.2020 року уповноважена особа Запорізької міської ради отримала позовну заяву ОСОБА_3 разом із матеріалами, долученими до позову.

24.09.2020 року до суду надійшов відзив представника Запорізької міської ради за довіреністю Білик Н.О. на позовну заяву ОСОБА_3 . У своєму відзиві представник відповідача просить суд відмовити останній у задоволенні позову, враховуюче таке.

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ст. 388 ЦК України набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння.

Виходячи зі змісту вказаних статей обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є: можливість майна бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність та безперервність володіння; відсутність інших осіб, які претендують на майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Відповідно до наданих документів, ОСОБА_5 набула у встановленому законом порядку права власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Остання за життя склала заповіт на ім`я ОСОБА_7 , яка проживала у вказаному будинку та померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , але так і не набула у встановленому законом порядку права власності на спірне житло.

Позивач вважає, що оскільки після смерті ОСОБА_7 пройшло більше 10 років, весь цей час вона користується спірним будинком, тому цей об`єкт нерухомості може бути визнаний за нею, як власність за набувальною давністю. Ураховуючи те, що ОСОБА_3 була обізнана відносно того, що власником спірного будинку фактично була її померла матір, тому позивача не можна вважати користування ОСОБА_3 будинком добросовісним.

На думку представника відповідача якщо ОСОБА_3 була донькою спадкодавця ОСОБА_7 , тобто саме вона є спадкоємцем першої черги спадкоємців після смерті ОСОБА_7 , тому позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх майнових прав.

У судовому засіданні позивач повністю підтримали свої позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позові, а представник позивача ОСОБА_1 вказав про наявність усіх підстав для задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позову, зазначивши, що Запорізька міська рада не претендує на спірну власність, але відсутні усі підстави для визнання права власності за набувальною власністю. Позивач добре знала кому належить спірне майно і була фактично титульним його користувачем. Вважає, що ОСОБА_3 обрала неправильний спосіб захисту.

Допитана у судовому засіданні свідком ОСОБА_8 пояснила, що з 2002 року вона проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Саме з цього часу знає і позивача, яка постійно проживала по її вулиці у будинку АДРЕСА_3 проживала матір позивача - ОСОБА_7 . Крім позивача ніхто не проживав та не користувався спірним майном.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що за адресою: АДРЕСА_2 вона мешкає з дня народження, тобто з 1957 року. З ОСОБА_3 вона познайомилася у 1990 році. Позивач проживала та користувалася спірним будинком весь цей час одна. Колись до ОСОБА_3 цей будинком належав якійсь родичці позивача, але кому точно, вона не знає.

Суд, заслухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов до такого.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Згідно з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Вимогами ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відсутні відомості щодо власника будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 25).

Згідно рішення Сталінської районної ради депутатів трудящих від 04.10.1958 pоку №413 ОСОБА_4 наділяється земельна ділянка в розмірі 596 м? по АДРЕСА_1 під будівництво будинку, враховуючи, що ОСОБА_4 вже затратив кошти на будівництво будинку (а.с. 12).

24.10.1958 року між завідуючим відділу комунального господарства виконкому міської ради депутатів трудящих та ОСОБА_4 був укладений договір про надання останньому у безстрокове користування земельної ділянки ( АДРЕСА_1 ) для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності (а.с. 10-11).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 04.09.1972 року (а.с. 13).

У подальшому, у спірному будинку проживала дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_5 . Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради трудящих від 23.08.1973 року земельну ділянку по АДРЕСА_1 оформлено на ім`я ОСОБА_5 у зв`язку зі смертю її чоловіка ОСОБА_4 .

17.12.1976 року ОСОБА_5 зробила заповітне розпорядження, згідно якого все її майно заповіла матері позивача - ОСОБА_7 - матері позивача (а.с. 15). Цей заповіт, у зв`язку з хворобою ОСОБА_5 був посвідчений на дому ( АДРЕСА_1 ).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 07.01.1977 року (а.с. 14).

Відповідно до відомостей, наданих ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» після смерті ОСОБА_5 користувачем спірного будинку стає ОСОБА_7 , так як остання неодноразово у вказаному товаристві замовляла послуги щодо оформлення технічної документації на спірний будинок (востаннє 15.07.1987 року).

ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 05.09.1980 року, де і проживає на цей час. За відомостями департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 10.11.2020 року за вказаною адресою інформація щодо інших осіб, відсутня. Факт реєстрації позивача за вказаною адресою підтверджується і даними домової книги.

Після смерті матері позивач одноосібно користується будинком і для належного обслуговування та проживання у житлі ОСОБА_3 були укладенi відповідні договори, в тому числі, договори на користування електричною енергію, водопостачання та водовідведення, а також газопостачання (а.с. 17-23).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 вселилася та була зареєстрована у спірному будинку на законних підставах, що свідчить про наявність у неї права користування такою нерухомістю, тобто фактично позивач має певний юридичний титул (користувач), що унеможливлює відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України визнати за ОСОБА_3 права власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду по справі №640/13780/18 від 28.10.2020 року.

Враховуючи викладене, на думку суду, сторона позивача не довела, що у даному випадку існують підстави для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 141, 265 ЦПК України,ст.ст. 328, 344, 388 ЦК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 до Запорізької міської ради (69105, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд.206) про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05.08.2021 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Р.С. Холод