Номер провадження: 22-ц/813/4711/21
Номер справи місцевого суду: 509/1220/19
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 січня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних збитків та 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних збитків та 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 січня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних збитків та 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 , код НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , 3% річних за порушення строків виконання зобов`язання у розмірі 6585 грн. 36 коп. та інфляційні збитки за порушення строків виконання зобов`язання у розмірі 27992 грн. 15 коп., а усього 34577 грн. 51 коп. (тридцять чотири тисячі п`ятсот сімдесят сім гривень 51 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 січня 2020 року та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В судове засідання, призначене на 25.03.2021 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 15 червня 2004 р. між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (код НОМЕР_2 ), зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (код НОМЕР_1 ), зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 ) укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким позивач надав відповідачу гроші в сумі 87804 грн. 75 коп, що на той час було еквівалентно 16500 доларів США, строком до 15.02.2005 р. (а.с10).

Оскільки ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором позики належним чином не виконав рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2009 р., яке набрало законної сили 17.03.2010 р., з нього на користь позивача стягнено борг за договором позики 87804 грн 75 коп., з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення та 3% річних від простроченої суми в загальній сумі 158752 грн., а також судові витрати 70 грн. (а.с.11-14)

Рішення суду було звернено до примусового виконання. 17.09.2018 р. заступником начальника Овідіопольського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження №54693249 з примусовго виконання виконавчого листа №2-876/09, виданого 17.05.2010 року Київським районним судом м. Одеси, оскільки сума боргу, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження стягнено та перераховано у повному обсязі. (а.с. 15.)

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, районний суд виходив з того, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних 6585 грн. 36 коп. за порушення строків виконання зобов`язання та інфляційні збитки 27992 грн.15 коп., а усього 34577 грн. 51 коп. При цьому, судом також зауважено, що при визначенні розміру нарахування 3% річних та інфляційних витрат позивачем безпідставно до складу основної суми заборгованості (158 752 грн), стягнутої рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2009 р., було включено 70947 грн. 25 коп.- 3% річних та інфляційних витрат і на цю суму здійснено нарахування 3% річних та інфляційних витрат, оскільки 3% річних та інфляційні витрати на загальну суму 70947 грн. 25 коп., стягнені зазначеним вище рішенням суду на користь позивача, не є простроченням виконання грошового зобов`язання за договором позики між сторонами, на які відповідно до ст. 625 ЦК України можуть нараховуватися 3% річних та інфляційні витрати, а тому позовні вимоги в цій частині безпідставні.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні витрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Судовим розглядом справи встановлено, що у зв`язку із ухваленням 12.11.2009 р. судом рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором позики не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 17.09.2018 р., а тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до 17.09.2018 р.

При цьому, судом також встановлено, що згідно з наявним у матеріалах справи розрахунком, позивач при визначенні розміру нарахування 3% річних та інфляційних витрат безпідставно до складу основної суми заборгованості (158 752 грн), стягнутої рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2009 р., включив 70947 грн. 25 коп. - 3% річних та інфляційних витрат і на цю суму здійснив нарахування 3% річних та інфляційних витрат.

Тобто перевіривши правильність здійсненого позивачем нарахування інфляційних втрат, суд цілком обґрунтовано зауважив, що нарахування 3% річних та інфляційних витрат необхідно здійснювати лише на суму основної заборгованості відповідача за договором позики 87804 грн.75 коп.

Основним та фактично єдиним доводом апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 є те, що він не погоджується саме із вищевказаним висновком суду та стверджує, що ухваленням рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2009 року було змінено умови зобов`язання ОСОБА_3 та встановлено його новий розмір 158752 грн. При цьому, апелянт зазначив, що вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17.01.2019 року по справі №191/1068/13ц.

Проте вказані доводи апелянта є необґрунтованими та спростовуються наступним, з огляду на таке.

Так, відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Отже, системний аналіз положень статей 11, 509, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати інфляційні втрати за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням у розумінні статті 509 цього Кодексу.

Враховуючи положення статей 3, 509, 625 ЦК України, за змістом яких передбачається правомірне нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, нараховані за попередній період, касаційна інстанція відхиляє безпідставне твердження скаржника про те, що під час нарахування інфляційних втрат урахуванню (обчисленню) підлягає не тільки основний борг, а й сума, на яку збільшився цей борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів.

Наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі №916/2889/13, від якої колегія суддів не вбачає підстав відступати.

Саме такий правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 14 січня 2020 року у справі № 924/532/19, зазначивши, що з урахуванням положень статей 3, 509, 625 ЦК України, за змістом яких передбачається правомірне нарахування інфляційних втрат і 3 % річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3 % річних, нараховані за попередній період (п.29 постанови).

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

З огляду на вищевикладене, посилання апелянта на правову позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17.01.2019 року по справі №191/1068/13ц є помилковим.

Таким чином, з врахуванням вищенаведеного рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і підстав для його скасування чи зміни не має.

При цьому, також слід зазначити, що відповідачем ОСОБА_3 06.02.2020 року добровільно була сплачена визначена оскаржуваним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 січня 2020 року сума в розмірі 34578 грн. на рахунок ОСОБА_1 , що підтверджується доданою представником ОСОБА_1 ОСОБА_2 до апеляційної скарги Випискою по картковому рахунку (а.с. 90-90 зворот).

Інших доводів на спростування оскаржуваного рішення суду, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 січня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних збитків та 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02.04.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда