РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

"04" серпня 2021 р. 145/1293/20

2/145/180/2021

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Ратушняка І. О.

за участі секретаря Тихої О.Н.

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення,

встановив:

ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, в якому вказує, що їй на праві власності належить будинок, розташований в АДРЕСА_1 . За даною адресою зареєстровані та проживають вона, її дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідач ОСОБА_3 .

Відповідач зареєстрував місце свого проживання в даному будинку за її згодою, як її чоловік.

06.10.2014 року, згідно рішення Тиврівського районного суду, шлюб між нею та ОСОБА_3 розірвано. Рішення суду набрало законної сили 28.10.2014 року.

Протягом їх подружнього життя та на даний час, відповідач своєю протиправною поведінкою створює для неї та їх дочки нестерпні умови проживання, чим перешкоджає в користуванні належним їй на праві власності майном. Відповідач зловживає спиртними напоями, приводить до її будинку сторонніх осіб, з якими розпиває алкогольні напої. Коли вона вимагає від нього змінити свою поведінку, він погрожує їй фізичною розправою або застосовує силу. Вона неодноразово зверталася в поліцію, просила відповідача виселитися з її будинку та знятись з реєстрації, однак він її прохання ігнорує.

Вона набула права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 правомірно, на підставі договору дарування.

Відповідач не відноситься до членів її сім`ї з 2014 року. Спільного господарства вони з відповідачем не ведуть. У них окремі бюджети. Відповідач участі в утриманні будинку не приймає. Усі витрати на поточний ремонт, оплату комунальних послуг вона несе самостійно.

Оскільки відповідач після розірвання шлюбу між ними перестав бути членом її сім`ї, обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту - припинилася.

Просить усунути перешкоди в користуванні належним їй житлом шляхом виселення ОСОБА_3 , з житлового будинку АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримала, просить його задоволити з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку. Заяви про відкладення розгляду справи, про слухання справи у його відсутності до суду не надходило.

За таких обставин, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки представник позивача не заперечувала проти такого порядку вирішення спору.

Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

ОСОБА_2 на праві власності належить будинок, розташований в АДРЕСА_1 , що стверджується договором дарування від 11.03.2009 року, посвідченим державним нотаріусом Тиврівської державної нотаріальної контори Зданевич С.А. та зареєстрованим в реєстрі за № 746, (а.с. 5), реєстраційним посвідченням зареєстрованим в КП «ВООБТІ» 31.03.2009 року (а.с. 6).

За даною адресою зареєстровані та проживають позивачка, її дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідач ОСОБА_3 (а.с. 12).

Відповідно до рішення Тиврівського районного суду від 06.10.2014 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317, 383 ЦК України, власникові належить право володіння, користування, розпорядження своїм майном. Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 319, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Аналогічні норми містяться в ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Аналізуючи зміст зазначених вище норм матеріального права, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим житлом, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Власник житла має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї та не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним та ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідач не відноситься до членів сім`ї позивачки з 2014 року. Спільного господарства вони з відповідачем не ведуть. У них окремі бюджети. Відповідач участі в утриманні будинку не приймає. Усі витрати на поточний ремонт, оплату комунальних послуг позивачка несе самостійно.

Відповідно до ст. 406 ЦК України, право на користування чужим майном припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Оскільки відповідач після розірвання шлюбу між нами перестав бути членом сім`ї позивачки, обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту - припинилася.

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709 цс 16.

Згідно ч. 3 ст. 98 ЖК України, тимчасові жильці зобов`язані на вимогу власника будинку негайно звільнити приміщення, яке вони займають. У разі відмови в цьому, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 109 ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ЗУ « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ « Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 02.03.2016 року, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення, права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісти відсутньою або оголошення її померлою.

За таких обставин, зважаючи на те, що ОСОБА_3 з 2014 року перестав бути членом сім`ї ОСОБА_2 , він не оплачує комунальні послуги, не несе витрат по утриманню будинку та не бере участі у спільному побуті, створює для ОСОБА_2 та її дочки нестерпні умови проживання, що стверджується матеріалами справи про адміністративне правопорушення № 145/2057/18 та кримінальної справи № 145/848/18, позов підлягає до задоволення.

Доказів на спростування позову не надано.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 204, 316, 317, 319, 383, 391, 405, 406 ЦК України, ст. 98, 109, 116, 156 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд

ухвалив:

Позов задоволити.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні належним їй житлом, шляхом виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з житлового будинку АДРЕСА_1 .

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем до Тиврівського районного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Вінницького апеляційного суду через Тиврівський районний суд протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 09.08.2021.

Учасник справи, якому повне судове рішення не буде вручено в день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення буде подана протягом 30 днів з дня отримання повної копії судового рішення.

Суддя Ратушняк І. О.