Постанова

Іменем України

20 серпня 2021 року

місто Київ

справа № 161/7471/20

провадження № 61-2321св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу Волинської області Пирога Сергій Степанович,

заінтересована особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2020 року у складі судді Присяжнюк Л. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю., Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції заявника

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою, у якій просила визнати неправомірним та скасувати пункт 3 постанови приватного виконавця від 03 березня 2020 року щодо стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 95 460, 47 грн; визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця від 03 березня 2020 року про стягнення з боржника основної винагороди; визнати неправомірними та скасувати постанови приватного виконавця від 03 квітня 2020 року та 27 квітня 2020 року про опис та арешт вантажних транспортних засобів.

Заявник вимоги скарги обґрунтовувала тим, що у провадженні приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги С. С. знаходиться на примусовому виконанні виконавчий лист Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2018 року № 161/16330/13-ц (ВП №61436841). У межах цього провадження виконавцем винесені постанови від 03 березня 2020 року про стягнення основної винагороди та від 03 квітня 2020 року і 27 квітня 2020 року про опис та накладення арешту на транспортні засоби. Боржник вважає, що постанова про стягнення основної винагороди ухвалена передчасно, оскільки рішення суду не виконано. Постанови про накладення арешту на транспортні засоби вважає протиправними, оскільки ці автомобілі їй не належать, а належать іншим особам.

Стислий виклад заперечень суб`єктів оскарження

Приватний виконавець надав відзив на скаргу, у якому просив відмовити у її задоволенні.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2020 року, залишеною без змін постановою Волинського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року, провадження в частині вимог скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування пункту 3 постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 03 березня 2020 року щодо стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 95 460, 47 грн та визнання неправомірною та скасування постанови приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди від 03 березня 2020 року закрито, оскільки наведені вимоги підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства. В іншій частині скарги відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо визнання протиправними та скасування постанов приватного виконавця Пирога С. С. про опис та арешт майна боржника від 03 квітня 2020 року та від 27 квітня 2020 року, суд виходив з того, що приватний виконавець обґрунтовано описав та наклав арешт на транспортні засоби, які за судовими рішеннями присуджені до повернення боржнику. Суд врахував, що власником транспортних засобів є ОСОБА_1 , оскільки судовими рішеннями скасовано перереєстрацію права власності на автомобілі за новими власниками, які придбали їх внаслідок укладення договорів купівлі-продажу, що визнані судом недійсними.

Також судом зазначено, що в такому випадку права ОСОБА_1 та її законні інтереси не порушуються оспорюваним нею арештом, адже особи, за якими залишаються зареєстрованими спірні транспортні засоби, мають право самостійно звернутися до суду за захистом своїх прав. Тобто суд вважав, що оскільки оскаржувані рішення та дії приватного виконавця були прийняті та вчинені відповідно до закону, в межах повноважень приватного виконавця і право заявника порушено не було, відсутні підстави для задоволення скарги.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 11 лютого 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявником як підстави касаційного оскарження зазначених судових рішень визначено, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно застосували положення статті 53 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки приватний виконавець не має права здійснювати звернення стягнення на майно, яке не належить боржнику, зокрема транспортні засоби, щодо яких здійснено опис і арешт, втім, які не належать ОСОБА_1 . Оскаржувані рішення ухвалено без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 683/2694/16-ц (провадження № 61-17988св18) щодо оцінки обставин, за яких відбувся перехід у власність боржника автомобіля, зняття з реєстрації та перереєстрація транспортного засобу.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваної постанови апеляційного суду визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права в межах доводів касаційної скарги, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2013 року у цивільній справі № 161/16330/13-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» заборгованість за кредитним договором від 27 листопада 2013 року № 2711/12-206 у розмірі 952 884, 22 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 листопада 2017 року замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк» на його правонаступника у спірних правовідносинах - Товариство з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.» (далі - ТОВ «А.В.Л.») у справі № 161/16330/13-ц.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2019 року у справі № 161/9789/18 визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 24 лютого 2018 року № 499-02/2018, за яким Приватне підприємство «ДЕЛІВЕРІ КАР» передало у власність ОСОБА_3 транспортний засіб - вантажний автомобіль марки MAN, моделі 18.463 FLT, сідловий тягач-Е, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2001, колір зелений, об`єм двигуна 12816 куб. см, шасі № НОМЕР_2 .

Скасовано перереєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірний автомобіль та визнано недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 24 лютого 2018 року, НОМЕР_3 , видане Територіальним сервісним центром 0741 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Волинській області, про реєстрацію транспортного засобу на ім`я ОСОБА_3 .

Зобов`язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 зазначений транспортний засіб.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2019 року у справі № 161/9790/18 визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 24 лютого 2018 року № 500-02/2018, за яким приватне підприємство «ДЕЛІВЕРІ КАР» передало у власність ОСОБА_4 транспортний засіб - автомобіль марки «VOLVO», моделі FH 12 вантажний сідловий тягач, рік випуску 1998, колір білий, об`єм двигуна 11 967, куб. см D, шасі № НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_5 .

Скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_4 на спірний автомобіль та визнано недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 24 лютого 2018 року НОМЕР_6 , видане Територіальним сервісним центром 0741 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Волинській області. Зобов`язано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_1 цей транспортний засіб.

Зазначені судові рішення, постановлені за позовами ОСОБА_1 , набрали законної сили.

На виконання рішення у цивільній справі № 161/16330/13-ц судом виданий виконавчий лист від 30 січня 2018 року, що перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги С. С., виконавче провадження №61436841.

У межах зазначеного провадження виконавцем винесені постанови: 1) від 03 березня 2020 року про стягнення основної винагороди, а також від 03 березня 2020 року про відкриття виконавчого провадження, у пункті 3 якої також вирішено про стягнення основної винагороди; 2) від 03 квітня 2020 року та 27 квітня 2020 року про накладення арешту на транспортні засоби.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Згідно зі статтею 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За правилом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Згідно із частиною першою статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб.

Відповідно до частин першої, другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Судами встановлено, що власником транспортних засобів є ОСОБА_1 , оскільки судовими рішеннями скасовано перереєстрацію права власності на автомобілі за новими власниками, які придбали їх внаслідок укладення договорів купівлі-продажу, що визнані судом недійсними.

Стосовно посилання заявника у касаційній скарзі на те, що оскаржувані рішення ухвалено без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 683/2694/16-ц (провадження

№ 61-17988св18), Верховний Суд визнає їх необґрунтованими, оскільки предметом розгляду у наведеній справі було визнання права власності на автомобіль та зняття арешту. У справі, що переглядається, досліджується правомірність дій виконавця з накладення арешту на транспортні засоби, що свідчить про відмінність правового регулювання поставлених на вирішення судам питань.

Крім того, судами обґрунтовано зазначено, що навіть за умови доведення факту, що спірне майно належить іншим особам, а не позивачу, то і в такому випадку накладений арешт не порушує прав та інтересів заявниці, а із відповідними вимогами про скасування арешту мали би звернутися до суду відповідні особи.

Додатково судами встановлено, що заявниця не довела неможливості виконання рішень судів, за якими спірне майно повернуто у її власність, що у сукупності із встановленими обставинами свідчить про недобросовісну поведінку боржника у виконавчому провадженні, спрямовану на унеможливлення виконання рішення про стягнення з неї грошових коштів.

Наведені висновки судів першої та апеляційної інстанцій є обґрунтованими, такими, що відповідають вимогам закону.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, на законність судових рішень не впливають, зводяться до переоцінки встановлених судами обставин щодо поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та наявних у справі доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням вимог процесуального права, доводи касаційної скарги є необґрунтованими. З врахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін, оскільки правильне застосовування норми права є беззаперечним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко