Справа № 128/3699/20
Провадження № 22-ц/801/1818/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саєнко О. Б.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2021 рокуСправа № 128/3699/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22 червня 2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

Рішення ухвалила суддя Саєнко О. Б.

Рішення ухвалено в м. Вінниці

Повний текст рішення складено 22 червня 2021 року,

Встановив:

У грудні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач звернулась до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 01 вересня 2010 року.

При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.

На підставі договору про надання банківських послуг банком відкрито відповідачу картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, та відповідачу надано у користування кредитну картку. В подальшому розмір кредитного ліміту було збільшено до 13 000 грн.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 27 жовтня 2020 року склалася заборгованість в загальній сумі 16 185,64 грн., із яких: 13 023,98 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3161,66 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 22 червня 2021 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк», пославшись на порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що висновок суду про недоведеність позовних вимог є безпідставним, оскільки виписка про рух коштів клієнта є первинним документом та підтверджує отримання відповідачем кредитних коштів, а також є належним доказом заборгованості відповідача. Встановивши, що позивач надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості за тілом кредиту та відсотків.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 01 вересня 2010 року відповідач ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, у якій зазначено, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Також зазначено, що вона ознайомилась і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді (а. с. 13).

Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором станом на 27 жовтня 2020 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 16 185,64 грн., із яких: 13 023,98 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3161,66 грн. - заборгованість за простроченими відсотками (а. с. 9-10).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції послався, зокрема, на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 13 023,98 грн. та заборгованості за простроченими відсотками в сумі 3161,66 грн., яку він просив стягнути з відповідача.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.

Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «Приватбанк» зазначив, що відповідач ОСОБА_1 звернулась до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 01 вересня 2010 року, відповідно до якої їй було видано кредитну картку із встановленим на неї кредитним лімітом, розмір якого було збільшено банком до 13 000 грн. Підписавши анкету-заяву відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 01 вересня 2010 року в загальній сумі 16 185,64 грн., із яких: 13 023,98 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3161,66 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, позивач на підтвердження позовних вимог надав суду розрахунки заборгованості за договором № б/н від 01 вересня 2010 року, укладеним між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 30 червня 2019 року та на 27 жовтня 2020 року; довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н); довідку про видані ОСОБА_1 кредитні картки за договором № б/н; анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 01 вересня 2010 року; витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»; витяг із Умов та правил надання банківських послуг; виписку за картковими рахунками ОСОБА_1 за договором № б/н станом на 29 жовтня 2020 року; а також копії паспорта відповідача та документів, що підтверджують процесуальний статус банку і його представника.

Зазначивши у позові про те, що на підставі анкети-заяви № б/н від 01 вересня 2010 року відповідачу було видано кредитну картку із встановленим на неї кредитним лімітом, який в подальшому було збільшено до 13 000 грн., позивач не надав суду належних та допустимих доказів про фактичне виконання банком умов такого договору, зокрема, про відкриття карткового рахунку та про видачу кредитної картки відповідачу. Позивач не надав жодних доказів на підтвердження надання відповідачу кредитних коштів саме в такому розмірі та не обґрунтував такий розмір заборгованості у позовній заяві.

Крім того, зазначивши у позовній заяві про видачу відповідачеві кредиту шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитну картку, розмір якого було збільшено до 13 000 грн., позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту в більшому розмірі - в сумі 13 023,98 грн., не обґрунтувавши заявлену до стягнення суму та не надавши доказів видачі відповідачу кредитних коштів у зазначеному розмірі.

Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка підписана відповідачем 01 вересня 2010 року, містить особисті дані та підпис відповідача, і у ній зазначено про бажання відповідача отримати платіжну картку кредитка «Універсальна». При цьому анкета-заява не містить будь-яких даних про суму кредиту чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки та строку дії картки, тобто не містить відомостей про оформлення відповідачем кредитного договору у розмірі 13 000 грн. на умовах, про які зазначено в позові (а. с. 13).

Надані банком розрахунки заборгованості за договором № б/н від 01 вересня 2010 року, укладеним між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 30 червня 2019 року та на 27 жовтня 2020 року; довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н); довідка про видані ОСОБА_1 кредитні картки за договором № б/н; виписка за картковими рахунками ОСОБА_1 за договором № б/н станом на 29 жовтня 2020 року не є належними та допустимими доказами існування заборгованості в заявленому позивачем до стягнення розмірі, оскільки вони підписані представником банку без зазначення будь-яких даних, що його ідентифікують (посади, прізвища); довідки не містять обов`язкових реквізитів такого документу - вихідного номеру та дати документу. Крім того, у зазначених довідках відсутнє посилання на анкету-заяву, підписану відповідачем 01 вересня 2010 року, а зазначено лише, що вони стосуються укладеного із ОСОБА_1 договору № б/н (без зазначення дати договору), у зв`язку з чим у суду відсутні підстави вважати, що ці довідки стосуються саме даного кредитного договору, за яким позивач просить стягнути заборгованість з відповідача.

Із наданої позивачем до позовної заяви виписки по карткових рахунках ОСОБА_1 за договором № б/н станом на 29 жовтня 2020 року вбачається, що позивач періодично здійснював автоматичне списання нарахованих відсотків за користування кредитом, комісії за обслуговування, за рахунок чого збільшував заборгованість відповідача за тілом кредиту. Крім того, зазначена виписка по карткових рахунках містить інформацію по кількох картках: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 і з виписки не вбачається, яка саме картка є кредитною карткою, за якою позивач нарахував заявлену до стягнення заборгованість. До того ж ця виписка не містить посади та прізвища посадової особи банку, яка виготовила таку виписку (а. с. 49-53).

Зазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги в тому, що розмір заявленої банком до стягнення заборгованості підтверджується наданими позивачем розрахунком заборгованості та випискою по рахункам відповідача.

Враховуючи те, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 13 023,98 грн., яку він просив стягнути з відповідача, нарахування процентів за користування такими кредитними коштами також є недоведеним.

Крім того, статтею 1056-1 ЦК України визначено, що тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 01 вересня 2010 року, підписаній сторонами, процентна ставка не зазначена, а тому нарахування позивачем процентів за користування кредитним договором є безпідставним.

В постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Встановивши, що позивач надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості за тілом кредиту та відсотків.

Доводи апеляційної скарги про те, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості за тілом кредиту та відсотків, не заслуговують на увагу з огляду на те, що позивач не довів належними та достатніми доказами факт видачі відповідачу кредитної картки із встановленим на неї кредитним лімітом у зазначеному банком розмірі, не довів наявності у відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 13 023,98 грн., про що судом зазначено вище. А також позивач не надав суду належних і допустимих доказів того, що саме надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписавши 01 вересня 2010 року анкету-заяву, а у наданій позивачем анкеті-заяві позичальника процентна ставка не визначена.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
І. В. Міхасішин