Справа № 226/192/21

Провадження №2/226/228/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

12 квітня 2021 року м. Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючої судді Клепка Л.І.

за участю секретаря Григор О.І.,

позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши в заочному судовому засіданні в залі суду в м.Мирноград Донецької області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування вимог зазначила, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Мирноградського міського нотаріального округу після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона є власником 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , де вона значиться зареєстрованою і проживає з 26 липня 2017 року. З 28.01.2011 року у вказаній квартирі зареєстрований племінник її чоловіка відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який без поважних на те причин в квартирі не проживає з 2013 року. Зазначаючи на те, що, залишаючись зареєстрованим у її квартирі, відповідач створює їй перешкоди як в оформленні субсидії, так і у розпорядженні правом власності та змушує її нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, позивачка просить суд визнати його таким, що втратив право користування цією квартирою.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала і, обґрунтовуючи їх викладеними в заяві обставинами, просила суд її позов задовольнити.

Відповідач, судовий виклик якого здійснювався відповідно до вимог процесуального закону, в судове засідання двічі не з`явився, що дає суду підстави зі згоди позивача розглянути справу у заочному судовому засіданні відповідно до наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право власності на спадщину за законом, посвідченого 01.10.2020 року приватним нотаріусом Мирноградського міського нотаріального округу Донецької області, є власником квартири, що складає 1/2 (одну другу) частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що залишилась після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (арк.спр.10).

Право власності позивачки на вказане майно підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.13).

Згідно домової книги та довідки з місця проживання, у вказаній квартирі з 28.01.2011 року значиться зареєстрованим відповідач ОСОБА_2 (арк.спр.15-16).

Згідно акту координаційного комітету органів самоорганізації населення м.Мирноград № 2 від 14.01.2021 року, відповідач в квартирі АДРЕСА_2 не проживає з 2013 року (арк.спр.17).

Вказана обставина також знайшла своє достатнє підтвердження в показаннях допитаних судом свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .

Так, свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що відповідач є її рідним братом, який в м.Мирноград не проживає приблизно з 2013року. Деякий час брат мешкав в м.Сніжне Донецької області, де придбав собі будинок, а потім поїхав в Російську Федерацію. З 2013року вона з братом не бачилася. Хоча брат і був зареєстрованим в квартирі позивачки, де раніше жив брат батька, в цій квартирі він ніколи не проживав і будь-яких претензій з приводу квартири не мав. Більше семи років брат в м.Мирноград не приїжджав і де він проживає зараз їй невідомо.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він проживає по-сусідству з позивачкою. Після смерті чоловіка, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивачка в квартирі за адресою АДРЕСА_1 проживає сама. Відповідач ОСОБА_2 за вказаною адресою ніколи не проживав, а жив з сім`єю у сусідньому будинку АДРЕСА_3 , де жили його батьки, які вже також померли. Протягом останніх семи років відповідач за своїм попереднім місцем проживання не живе і де він знаходиться у теперішній час не знає.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 цього Кодексу передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст.16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема, нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Звертаючись до суду, позивач визначила правовими підставами заявленого позову норми ч. 2 ст. 405 ЦК України, за змістом якої член сім`ї власника майна втрачає право користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла за законом.

Порівняльний аналіз ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР дозволяють дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Власник також має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Воно повинно здійснюватися згідно із законом, повинно мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Як встановлено судом, відповідач спірну квартиру, як житло, без поважних причин понад строки, встановлені ч.2 ст.405 ЦК України, не використовує, спільно з позивачкою у жилому приміщенні не проживав, спільного з нею господарства не вів, обов`язків щодо утримання квартири не ніс. Домовленостей щодо порядку користування жилим приміщенням між сторонами не встановлено, тому правові підстави для збереженння за відповідачем житла відсутні.

З огляду на це вимоги позивачки, як власника майна, щодо усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання відповідача втратившим право на житло узгоджуються з вимогами закону є і обгрунтованими.

Вирішення спору на користь позивачки не порушить справедливого балансу між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи і буде сумісним з з принципами Конвенції та гарантіями статті 1 Першого протоколу.

Керуючись ст.ст.4, 5, 89, 259, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального Кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , податковий номер НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , втратившим право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільно-процесуальним Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Вступна і резолютивна частини рішення проголошено 12.04.2021 року. Повний текст судового рішення виготовлено і підписано в нарадчій кімнаті 15.04.2021 року.

Суддя Л.І.Клепка