Справа № 219/9081/20
Провадження № 2/219/481/2021
14 квітня 2021 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:
судді Лапченко О.М.,
за участі секретаря Єлісеєвої С.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
представник позивача ОСОБА_3 , який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням, а саме квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що згідно рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 липня 2020 року, яке набрало законної сили 07.08.2020 року, визнано дійсним біржовий контракт, укладений 21 серпня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , який було зареєстровано в товарній біржі «Недвижимость», щодо купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 . Право власності на вище зазначену квартиру було зареєстровано за позивачем, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 24.09.2020 року. Разом з позивачем в зазначеній квартирі зареєстрована відповідач (його колишня співмешканка) - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою, яка видана Виконавчим комітетом Світлодарської міської ради. Відповідач в березні 2019 року зібрала всі свої речі та добровільно покинула місце свого проживання. Реєстрація відповідача в квартирі створює позивачу перешкоди вільного користування та розпорядження належним йому майном, створює перешкоди в оформленні субсидії та змушує нести додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг. У зв`язку із цим позивач змушений звернутися з вказаним позовом до суду для захисту своїх порушених прав.
Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 листопада 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. До суду від них надійшла заява, згідно якої просили розглянути справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.
Оскільки відповідач були належним чином повідомленою про судове засідання, але причин неявки суду не повідомила, суд вважає можливим у відповідності до пункту 1 частини 3 статті 223 ЦПК України провести судове засідання без її участі.
При цьому, за наявності умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі.
У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 21 серпня 2001 року товарною біржою «Недвижимость» між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено в письмовій формі біржовий контракт - договір купівлі - продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.6).
Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 липня 2020 року визнано дійсним біржовий контракт (договор купівлі - продажу), укладений 21 серпня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , зареєстрований на товарній біржі « Недвижимость», щодо купівлі - продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,40 кв.м, житловою площею 26,70 кв.м. Рішення набрало законної сили 07.08.2020 року (а.с.8).
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформований 24.09.2020 року за № 225355871, ОСОБА_1 є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.11).
Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої начальником реєстрації місця проживання Світлодарської міської ради ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - власник; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - співмешканка; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - син (а.с.9).
На запит суду щодо реєстрації відповідача начальником реєстрації місця проживання Світлодарської міської ради Бичковською В.М. повідомлено, що місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 з 23.08.2006 року (а.с.15).
Згідно акту про встановлення факту фактичного проживання, складеного 10.08.2020 року депутатом Світлодарської міської ради Гусак Н.В. в присутності сусідів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2 , проживають ОСОБА_1 , 1965 року народження, та його син ОСОБА_9 , 2007 року народження. Зі слів сусідів ОСОБА_2 (мати ОСОБА_10 ) за вказаною адресою не проживає з березня 2019 року (а.с.10).
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.
Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Як зазначено в ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , не проживає.
Як вбачається з листа головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м. Бахмут» Мельникової С.Л. від 09.12.2020 року № 8063, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 30.09.2019 року по 30.09.2020 року у списках санпропускників та травмпункту не значиться, за даними пункту централізованої видачі лікарняних листків КНП «БЛІЛ м.Бахмут» (як по поліклініці, так і по стаціонару) не числиться, медична документація в реєстратурі відсутня, на психоневрологічному обліку не перебуває, в архіві документація не перебуває (а.с.35).
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог.
Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі, нею не користуються, витрати, пов`язані з оплатою квартири та комунальних послуг не сплачують, а тому суд визнає відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 78, 81, 82, 89, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 334, 346, 383, 386 ЦК України суд, -
позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.М.Лапченко