Номер провадження: 22-ц/813/7077/21
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 26 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову,

встановив:

29.10.2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову у цивільній справі № 947/29816/19 в розмірі 84 000 (вісімдесят чотири тисячі) гривень, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати (а.с. 1-4).

В обґрунтування своїх вимог, позивач посилався на те, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси знаходилась цивільна справа № 947/29816/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Буракової О.І., ТОВ «Щастіє» про визнання правочинів недійсними, визнання дій нотаріуса неправомірними та скасування реєстрації прав на об`єкт нерухомого майна.

03 лютого 2020 року в рамках вказаної справи судом винесено ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову, якою накладено арешт на домоволодіння АДРЕСА_1 , що належить на праві власності позивачу ОСОБА_1

28 лютого 2020 року позивач звернувся до суду із заявою про вжиття заходів зустрічного забезпечення, в якій просив суд застосувати заходи зустрічного забезпечення у вигляді грошової застави в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень.

05 березня 2020 року судом було постановлено ухвалу, якою застосовано заходи зустрічного забезпечення позову у вигляді грошової застави 30 000 (тридцять тисяч) гривень.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.09.2020 року у справі № 947/29816/19 позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Позивач вважав, що накладення арешту завдало йому шкоди, що полягає у безпідставному обмеженні його конституційних майнових прав як власника нерухомого майна, у тому числі в частині, що стосується неможливістю його продажу та іншого розпорядження.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову було відмовлено в повному обсязі (а.с. 43-46).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 січня 2021 року, та постановлення нового, яким задовольнити позов в повному обсязі.

При цьому апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного її вирішення (а.с. 49-53).

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 30.07.2021 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 30.07.2021 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.04.2021 року, після усунення недоліків апеляційної скарги (а.с.68-69), згідно якої розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи, копію ухвали останні отримали належним чином, що передбачено ст. 130 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Після проведення підготовчих дій, розгляд справи призначено ухвалою суду від 30.04.2021 року (а.с. 79) та відбувся 30.07.2021 року.

Слід також зазначити, що у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 належним чином не отримувала копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та додані до неї документи, до адресного бюро було направлено запит про місце її проживання, реєстрованого належним чино і було отримано відповідь, що ОСОБА_2 по м. Одесі і в Одеській області не значиться зареєстрованою (а.с.82).

У зв`язку з чим, та через те що дана справа перебуває не розгляді суду більше строку для її розгляду, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних у ній доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, районний суд виходив із того, що на підтвердження існування спричинених йому збитків, позивач надав попередній договір про намір купівлі-продажу об`єкта нерухомості від 27.01.2020 року, однак, будь-яких доказів наявності збитків, реальної упущеної вигоди, неможливості продати будинок за більш вигідною ціною, отримання штрафних санкцій тощо суду надано не було, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1-3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно вимог ст.159 ЦПК України, у випадку закриття провадження або залишення позовної заяви без розгляду з інших, ніж зазначені у частині першій статті 155 цього Кодексу підстав або у випадку ухвалення рішення суду (третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу) щодо повної або часткової відмови у задоволенні позову відповідач або інша особа, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, має право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися.

Крім того, у разі подання відповідного позову про відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили судовим рішенням, зазначеним у частині першій цієї статті, відшкодування збитків, заподіяних вжиттям заходів забезпечення позову, здійснюється в першу чергу за рахунок коштів зустрічного забезпечення.

Як вбачається з матеріалів справи, 9 серпня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки в забезпечення договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., який в подальшому був зареєстрований в реєстрі за № 876, та відповідно до якого позичальник - передала в іпотеку, а позикодавець прийняв в іпотеку наступне майно: житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,999га , що розташована в АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Буракової О.І., ТОВ «Щастіє» про визнання правочинів недійсними, визнання дій нотаріуса неправомірними та скасування реєстрації прав на об`єкт нерухомого майна.

03 лютого 2020 року ухвалою суду були вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту на домоволодіння АДРЕСА_1 .

05.03.2020 року ухвалою суду визначено ОСОБА_2 розмір зустрічного забезпечення 30 000 гривень та зобов`язано ОСОБА_2 внести вказану суму на депозитний рахунок суду.

Рішенням суду від 14.09.2020 року позов ОСОБА_2 було залишено без задоволення.

Суд першої інстанції вірно зазначив що з наданих ОСОБА_1 доказів не можливо встановити причини виникнення збитків, причинний зв`язок між виникненням збитків та вжиттям заходів забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що ОСОБА_1 мав можливість продати нерухоме майно, маючи потенційного покупця, однак не міг цього роботи з моменту вжиття заходів забезпечення позову у справі до набрання законної сили рішення суду, є безпідставними, виходячи з наступних підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається, шо позивач на підтвердження існування спричинених йому збитків, надав до суду першої інстанції лише попередній договір про намір купівлі-продажу об`єкта нерухомості від 27.01.2020 року, однак, будь-яких доказів наявності збитків, реальної упущеної вигоди, неможливості продати будинок за більш вигідною ціною, отримання штрафних санкцій тощо суду надано не було.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За змістом частини ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що з 03.02.2020 року (з моменту вжиття заходів забезпечення позову) до 14.10.2020 року (набрання законної сили рішення суду від 14.09.2020 року) конституційні права власності ОСОБА_1 було обмежено необґрунтовано, так як в позові було відмовлено, не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч. ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Сама по собі відмова в позові не є підставою для відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що судове рішення має бути справедливим, рівно як те, що суд має дотримуватись принципу справедливості розгляду справи, з посиланням на практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), то колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не допустив порушень зазначених принципів при розгляді даної справи і надав її учасникам право вільно і без всякого примусу надати свої пояснення по справі, в обгрунтування позовних вимог і заперечень проти них.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду, не виявлено і сторонами не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Крім того, оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 26 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева