Справа № 463/4226/18 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/494/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Юзефович Ю.І.,

з участю представника позивача адвоката Колісника А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Мармаша В.Я. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третіх осіб: Львівське комунальне підприємство «Управитель», Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради про визнання права користування спільним приміщенням, приведення його до попереднього стану, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачка звернулася в суду із позовом до відповідача, в якому просила зобов`язати останнього як власника квартири АДРЕСА_1 за свій рахунок переобладнати та повернути спільне приміщення під літерою VI площею 25,10 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , до попереднього стану, в тому числі демонтувати самочинно влаштовану перегородку, та надати їй доступ до спільного приміщення під літерою VI площею 25, 10 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши за позивачем право користування зазначеним спільним приміщенням.

Вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14657058 від 23.05.2007 року та договором купівлі-продажу № 3-4984 від 16.10.1995 року. Її квартира знаходиться на цокольному поверсі будинку. Тривалий час вона користувалася підвальним приміщенням, що межує з її квартирою, яке на поверховому плані позначено під літерою VI площею 25,10 кв.м. Відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 у вказаному будинку. Його квартира має загальну площу 277,5 кв.м., житлову площу 223,6 кв.м., складається з семи житлових кімнат, кухні та комори в підвалі площею 4,0 кв.м. В порушення вимог чинного законодавства України відповідач здійснив ремонт та перепланування підвального приміщення будинку, яке на поверховому плані позначене літерою VI площею 25, 10 кв.м., замурувавши вхід до приміщення стіною, та приєднав зазначене приміщення до свого підвалу площею 4 кв.м. Факт порушення відповідачем правил користування жилими будинками і житловими приміщеннями, а саме самовільного зайняття приміщення підвалу та горища у будинку АДРЕСА_1 , підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення № 15 від 08 липня 2015 року, складеним ЛКП № 500. Факт замурування входу в дане приміщення підтверджується також актом від 17.08.2018 року № 213, складеним ЛКП «Управитель».

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. За загальним правилом розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Вона жодної згоди на замурування входу у приміщення під літерою VI площею 25,10 кв.м. відповідачу та передачу такого йому у власність чи користування не надавала. Такі дії відповідача порушують її права та інтереси, як власника іншої квартир у цьому будинку.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2020 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 привести приміщення під літерою VI площею 25, 10 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 до попереднього стану шляхом демонтажу самочинно влаштованої перегородки, якою замуровано дверний проріз у вказане приміщення згідно акту Львівського коммунального підприємства «Управитель» від 11.04.2018 року, та надати ОСОБА_2 вільний доступ до цього приміщення.

В решті вимог позову - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням таке в апеляційному порядку оскаржив відповідач - ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з неповним та неправильним встановленням обставин справи, які мають значення для справи, висновки суду, викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування вимог покликається на те, що ним не здійснювалось жодного переобладнання чи перепланування вказаного приміщення (підвалу), доступ мешканцям будинку до вказаного приміщення ніким не обмежувався та не заборонявся. Його, ОСОБА_1 , жодного разу не було притягнуто до адміністративної чи іншої відповідальності за порушення правил користування будинками і житловими приміщеннями.

Зазначає, що 19.02.2014 року придбав квартиру АДРЕСА_1 разом з підвальним приміщенням. Після купівлі вказаного майна ним було за власні кошти здійснено ремонтні роботи квартири та підвального приміщення. Такий стан дверних прорізів приміщення залишився від попереднього власника та відповідачем не змінювалось, планування підвалу не зазнало жодних змін.

На думку апелянта, суд безпідставно та необґрунтовано вказує, що факт порушення правил користування будинками і житловими приміщеннями підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 08.07.2015 року №15 та неіснуючим актом ЛКП «Управитель» №213 від 17.08.2018 року. Вказаний протокол не містить жодної інформації відносно нього та не має жодного до відповідача відношення. Більше того, як вбачається із листа Личаківської районної адміністрації від 31.07.2015 року №33-вих-1421, було наголошено, що особу-порушника ідентифікувати неможливо і протокол підлягає поверненню на доопрацювання.

Суд безпідставно зробив висновок про те, що відповідачем було приєднано спірне приміщення №IV, площею 25,1 м.кв. до своєї квартири, хоча це технічно не можливо, оскільки квартира знаходиться на другому поверсі, а спірне приміщення №IV у підвалі, що чітко вбачається із матеріалів інвентаризаційної справи.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2020 року в частині часткового задоволення позову з постановленням нового про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки адвокат Колісник А.С. зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такого не спростовують. Підстави для скасування рішення відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 є багатоквартирним (триквартирним).

Позивач є власником квартири АДРЕСА_3 у вказаному будинку, а відповідач власником квартири

АДРЕСА_1 приміщення, позначене в матеріалах інвентаризаційної справи на будинок, на поверховому плані підвалу за 1969 рік під літерою VI площею 25,10 кв.м. є приміщенням загального користування вказаного будинку, що підтверджується даними акту комісії ЛКП «Управитель» від 11.04.2018 року, матеріалами інвентаризаційної справи на будинок та визнається сторонами.

Також судом встановлено, що спільний вільний вхід у таке приміщення, який наявний у матеріалах інвентаризаційної справи на будинок, в дійсності є замурованим, а саме спірне приміщення під літерою VI, як вбачається із матеріалів позову, й зазначена обставина не заперечувалась стороною відповідача протягом усього судового розгляду справи, приєднане до комори в підвалі площею 4,0 кв.м., що відноситься до належної відповідачу квартири. Наведена обставина підтверджується даними акту комісії ЛКП «Управитель» від 11.04.2018 року із доданими до нього фотознімками.

Також відповідачем визнається факт здійснення ним ремонтних (будівельних) робіт у спірному приміщення, після придбання квартири АДРЕСА_1 у зазначеному будинку.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтями 317 і 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до частини другої статті 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

У частині другій статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 зазначено, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.)передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 у справі № 1-22/2011 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в аспекті конституційного звернення положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-XII (2482-12) зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19) зазначено: «При вирішенні спору Велика Палата Верховного Суду керується вимогами частини другої статті 10 Закону № 2482-XII, за якою власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості. Згідно зі статтею 1 Закону № 2482-XII допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення)».

Таким чином, право спільної власності здійснюється співвласниками багатоквартирного будинку за їхньою згодою.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що спірне приміщення є допоміжним приміщенням і призначене для забезпечення експлуатації будинку, нікому під час приватизації квартир, у приватну власність не передано, а здійснене відповідачем приєднання спірного приміщення до свого підвалу, із замурування до нього входу, здійснено без згоди позивача та без відповідного дозволу органу місцевого самоврядування, що створює перешкоди у користуванні цим приміщення іншому співвласнику багатоквартирного будинку (позивачу), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном та зобов`язання вчинити дії. Такі висновки ґрунтуються на повному та всебічному з`ясуванні обставин справи місцевим судом, які підтвердженні зібраними по справі доказами.

Доводи апеляційної скарги, які є ідентичними запереченням висловленими відповідачем в суді першої інстанції про те, що відповідачем не здійснювалося приєднання спірного приміщення, а також замурування входу до нього, оскільки це було зроблено попереднім власником квартири, яка ним придбана у 2014 році, повністю спростовано судом першої інстанції, з посилання на наявні у справі докази, а саме: матеріалами інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 , реєстраційної справи на квартиру АДРЕСА_1 , яка була заведена у 1994 році), з яких убачається відсутність відомостей (помітки) про будь-які самочинні переобладнання чи приєднання будь-яких підвальних приміщень до зазначеної квартири, окрім комори у підвалі площею 4,0 кв.м., що відноситься до вказаної квартири. Аналогічно відсутні відповідні відомості у матеріалах, які стали підставою для посвідчення приватним нотаріусом Кулиняк І.Я. договору купівлі-продажу від 19.02.2014 року (в реєстрі за № 411) квартири АДРЕСА_1 між попереднім власником ОСОБА_3 та відповідачем. У технічному паспорті на цю квартиру також відсутні відомості (помітки) про будь-які самочинні переобладнання чи приєднання будь-яких підвальних приміщень до зазначеної квартири, окрім комори у підвалі площею 4,0 кв.м., що відноситься до вказаної квартири.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 серпня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.