Провадження №22-ц/812/759/21
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 квітня 2021 року м. Миколаїв

справа № 470/17/21

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області, ухвалене 10 лютого 2021 року під головуванням судді Лященка В.Л., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 01 серпня 2015 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений договір б/н, за яким остання отримала кредит у розмірі 1200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який в подальшому був збільшений до 16000 грн.

Відповідно до умов цього договору ОСОБА_1 погодилася, що заява позичальника разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua, становлять між нею та Банком договір про надання банківських послуг.

Посилаючись на викладене та порушення відповідачем своїх зобов`язань, що призвело до заборгованості за кредитним договором, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, що станом на 12 листопада 2020 року складає: 15520грн. 93 коп., з яких: 14013 грн. 300 коп. - заборгованість за кредитом, в тому числі 20 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, 13993 грн. 30 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1507грн. 63 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Заочним рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 10 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Апелянт зазначав, що відповідач укладання кредитного договору не оспорювала та не визнавала його недійсним. Суд першої інстанції у рішенні помилково зазначив, що відповідачкою фактично витрачено 321066 грн. 44 коп., а сплачено 325699 грн. 73 коп. за період користування кредитними картками, оскільки це не відповідає дійсності, так згідно виписки по картці відповідачкою одержано 330523 грн., а погашено 325699грн., що свідчить про наявність заборгованості по тілу кредиту. Також вважають доведеним факт укладання договору у відповідності до ст. 634 ЦК України, оскільки позичальник отримав кредитний ліміт на кредитну картку, здійснював операції щодо зняття готівки з карткового рахунку та частково погашав заборгованість по кредиту, тобто погодився з умовами кредитування, в тому числі і нарахованою неустойкою, а тому рішення суду про відмову у задоволенні позову не відповідає вимогам закону. Крім того, у разі відхилення розрахунків банку суд мав самостійно здійснити власні розрахунки наявного боргу, що відповідає висновку Верховного Суду у справі №755/7704/15-ц та у справі № 159/2146/15-ц. Встановлення неправильності розрахунку заборгованості, неточності нарахування заборгованості розрахунку можливо лише за допомогою економічної експертизи, однак така не проводилася і клопотання про її проведення відповідач не подавала.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Згідно частини 1 статті 369 ЦПК справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 01 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 16).

В анкеті-заяві від 01 серпня 2015 року зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розміщеними у рекламному буклеті, становить між нею та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона згодна з цими умовами.

В подальшому відповідачкою на підставі укладеного договору про надання банківських послуг були отримані кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту, максимальний розмір якого станом на 01 серпня 2015 року становив 1 200 грн. на платіжну картку, про що свідчить виписка з особового рахунку ОСОБА_1 , яка відповідно до положень статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, є первинним документом, що підтверджує здійснені по банківському рахунку операції (а.с. 77-89).

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , з 28 жовтня 2016 року кредитний ліміт поступово збільшувався до 16 000 грн. (а.с. 14). Факт користування відповідачкою починаючи з 02 серпня 2015 року кредитними коштами підтверджується випискою з її особового рахунку.

Відповідно до Довідки, наданої позивачем, за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 надавалися кредитні картки: 01 серпня 2015 року - № НОМЕР_1 - з терміном дії - квітень 2018 року; 16 січня 2013 року - № НОМЕР_2 - з терміном дії - травень 2018 року; 22 травня 2018 року - № НОМЕР_3 - з терміном дії березень 2022 року (а.с. 15).

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідачки за кредитним договором станом на 12 листопада 2020 року складає: 15520грн. 93 коп., з яких: 14013 грн. 300 коп. - заборгованість за кредитом, в тому числі 20 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, 13993 грн. 30 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1507грн. 63 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції виходив з того, що у підписаній сторонами анкеті-заяві від 01 серпня 2015 року відсутні умови договору щодо розміру процентної ставки, а за відсутності підпису ОСОБА_1 на витязі з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умовах та правилах надання банківських послуг, що прикладені Банком до позовної заяви, то їх не можна розцінювати як частину укладеного сторонами договору. За такого, обов`язок відповідачки сплатити Банку нараховану заборгованість за процентами є недоведеним.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо недоведеності вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення процентів за користування кредитними коштами у зазначеному у позові розмірі.

Так, відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані Банком до суду Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил розуміла відповідач та ознайомилися і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тим більш враховуючи, що за змістом Анкети-заяви відповідачки вона була згодна з умовами обслуговування і кредитування, розміщеними у рекламному буклеті, зміст якого щодо умов кредитування (зокрема розміру процентної ставки, видів відповідальності за несвоєчасне повернення кредитних коштів та порядку її розрахунку) вказана анкета-заява не містить (а.с. 12).

За таких обставин надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши наведені обставини суд першої інстанції вірно вважав, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду, від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17).

З огляду на викладене, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог Банку про стягнення процентів, оскільки позивачем не доведено належними та достатніми доказами узгодження з відповідачкою саме того розміру процентів за користування кредитними коштами, з яких виходив АТ КБ «ПРИВАТБАНК», заявлячи такі позовні вимоги, хоча доведення таких обставин відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України є обов`язком саме позивача. Доказів погодження із ОСОБА_1 конкретних умов кредитування зокрема щодо розміру процентів матеріали справи не містять.

Аргументи апеляційної скарги щодо неправильності таких висновків суду суперечать встановленим обставинам справи, наведеним положенням закону та зазначеному висновку Великої Палати Верховного Суду, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Разом із тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог Банку про стягнення тілу кредиту у повному обсязі.

Так, відмовляючи у задоволенні таких вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з розрахунку заборгованості випливає, що відповідачкою за весь період користування картковим рахунком було використано 321 066 грн. 44 коп. кредитних коштів, проте поповнення рахунку було нею здійснено на загальну суму 325 699грн.73коп., що свідчить про відсутність заборгованості перед позивачем.

Проте не можна погодитися з висновком суду першої інстанції про відсутність у відповідачки вказаної заборгованості у зв`язку зі сплатою нею на погашення кредиту суми у більшому розмірі, ніж було отримано кредитних коштів, оскільки це не відповідає даним виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 . Так, відповідно до вказаної виписки, яка є належним та допустимим доказом на підтвердження виконаних клієнтом по картковому рахунку операцій, станом на 12 листопада 2020 року ОСОБА_1 було використано 330 523 грн. кредитних коштів (у розрахунку заборгованості помилково не був відображений переказ коштів з карткового рахунку в розмірі 9 456грн. 78коп.) (а.с. 77-89).

Між тим, як видно із розрахунку заборгованості, в рахунок погашення процентів за користування кредитними коштами та пені Банком було в загальному розмірі зараховано 2 652 грн. 99 коп. За такого, оскільки сторони у кредитному договорі не передбачили нарахування з позичальника відсотків та неустойки у розрахованому позивачем розмірі, то зарахування вказаних сум судом першої інстанції на погашення тілу кредиту є правомірним

З огляду на викладене, відповідно до ст.ст. 526, 530, 1054 ЦК України існують підстави для стягнення з відповідачки на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4 824 грн.

Відповідачкою існування заборгованості за тілом кредиту не спростовано.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у повному обсязі.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції були неповно з`ясовані обставини справи, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, що призвело до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову у повному обсязі, то відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, у зв`язку із частковим задоволенням позову та апеляційної скарги (31%) з відповідаки на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанціях пропорційно до задоволених вимог в загальному розмірі 1 629 грн. (651грн. 62коп. + 977грн. 43 коп.).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Заочне рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 10 лютого 2021 року в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 01 серпня 2015 року у розмірі 4 824 грн. 00 коп. (чотири тисячі вісімсот двадцять чотири гривні).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» відшкодування судового збору за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанції у розмірі 1 629 грн. 00 коп. (одна тисяча шістсот двадцять дев`ять гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 01 квітня 2021 року.