Справа № 415/442/16-ц
Провадження № 2/415/10/21
РІШЕННЯ

Іменем України

15 липня 2021 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Луньової Д.Ю.,

за участі секретаря Жукової Д.Д.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Лисичанську цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя та вселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому було уточнено, до ОСОБА_3 в якому просив суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 мотивував тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 05.12.2001 р., з відповідачкою шлюб розірвано 26.11.2015 р. рішенням Лисичанського міського суду Луганської області. Добровільно знятися з реєстрації в його житлі позивачка не бажає, не проживає в будинку з 2014 р., домовленість про збереження за нею права на користування житловим приміщенням відсутня, а тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Відповідач ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву, в якій просила суд визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя, визнати за нею право власності на Ѕ частину спірного житлового будинку, визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину спірного житлового будинку, вселити її у спірний житловий будинок.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що вона проживала з позивачем у зареєстрованому шлюбі з 24.02.1996 р., однак з 1993 року проживали з ОСОБА_1 у цивільному шлюбі. У 1991 році ОСОБА_1 почав будувати будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на момент, коли вони стали проживати разом, тобто з 1993 року, були вигнані стіни та зроблено дах. Так як ОСОБА_3 працювала в будівельно-монтажному управлінні майстром, заробітну плату виписувала будівельними матеріалами і зі своїми працівниками добудовувала будинок. В грудні 1994 року вони з ОСОБА_1 переїхали до спірного будинку та добудовували його за спільні кошти, після введення будинку в експлуатацію зареєструвалися там. В 2014 році відносини з ОСОБА_1 у неї розладилися, він вигнав її з будинку, змінив замки. З того часу у спірному будинку вона не проживала, а про те, що він зареєстрований тільки на колишнього чоловіка дізналася під час розлучення. Тому й звернулася до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Ковтун Л.Я. наполягали на задоволенні свого позову, а зустрічний позов визнали частково, а саме визнали право ОСОБА_3 на Ѕ частину від відсоткового значення вартості робіт з оздоблення будинку, тобто від 15,19%.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник адвокат Костєв Ю.Ф. первісний позов не визнали, наполягали на задоволені зустрічного позову з підстав, викладених в ньому.

Дослідивши письмові докази, суд встановив.

З свідоцтва про права власності на житловий будинок від 05.12.2001 р., реєстраційний номер 1640 (а.с.5-6), що цілий житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі рішення Лисичанської міської ради від 20.11.2001 р. № 767 та в цілому складається з одноповерхового шлакоблочного обкладеного цеглою житлового будинку з мансардою загальною площею 122,90 кв.м, житлова площа 67,9 кв.м, з дворовими побудовами.

З довідки від 27.11.2015 р. № 34076 (а.с.7), домової книги (а.с.а.с.8-9), що на час її видачі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

З будівельного паспорту на забудівлю земельної ділянки відведеної ОСОБА_1 (а.с.а.с. 10-16), що 29.03.1991 р. на підставі рішення виконкому Лисичанської міської ради народних депутатів від 22.03.1991 р. ОСОБА_1 в натурі відведено земельну ділянку загальною площею 600 кв. метрів, розташовану в АДРЕСА_1 та складено проект забудівлі земельної ділянки. 27.04.2001 р. згідно акта приймання в експлуатацію завершеного будівництвом житлового будинку та господарчих споруд індивідуальної забудівлі, забудівля земельної ділянки за вищезазначеною адресою розпочата у 1991 році, завершена у 2000 році; збудовано одноповерховий з мансардою житловий будинок, загальною площею 122,9 кв.м, житловою площею 67,9 кв.м; матеріали фундаменту, стін шлакоблок, обліцювальна цегла, перекриття дерево, покрівля шифер, опалення газ, є електропостачання, водопостачання мережа, каналізація зливна яма, господарчі споруди навіс, вбиральня.

З витягу з рішення № 76 від 22.03.1991 р. про індивідуальне будування (а.с.16), що ОСОБА_1 відведено земельну ділянку під індивідуальне будівництво житлового будинку в безстрокове користування по АДРЕСА_1 , площею 600 кв.м.

З технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.а.с.17-20), що він виданий на ім`я власника ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , загальна площа будинку 122,9 кв.м, житлова 67,9 кв.м; роком будівлі житлового будинку зазначено 1991 р.

З копії рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 26.11.2015 р. (а.с.42), що розірвано шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лисичанскього міського управління юстиції у Луганській області 24.02.1996 р., між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

З довідки від 11.02.2016 р. № 156, виданою КП ЛЖЕК № 1 (а.с.51), що ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_1 , дійсно в період з 1993 по 1994 рік проживали за адресою: АДРЕСА_2 .

З копії трудової книжки на ім`я ОСОБА_3 (а.с.52-53), що з 09.12.1991 р. по 04.02.1994 р. остання працювала майстром в БМУ «Лисичанськенергобуд».

З копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.60), що 02.03.1994 р. розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

З довідок (а.с.а.с.61-64) що протягом 1990-1991 років ОСОБА_1 придбав певні будівельні матеріали.

Ухвалою Лисичанського міського суду від 19.11.2018 р. було призначено судово-будівельну експертизу.

Згідно висновку за результатами судової будівельно-технічної експертизи № 1887-1895 від 23.10.2019 р. (а.с.а.с.203-217), що побудова коробки будинку АДРЕСА_1 з дерев`яними вікнами та кровлею шифером без робіт з поліпшення складають 631288 грн., вказана вартість враховує весь комплекс робіт з улаштування певного конструктивного елементу та враховує вартість будівельного матеріалу та основних робіт лише основної частини конструктивних елементів без упорядження. Відновлювальна вартість будинку при умові виконання будівельно-монтажних робіт господарським способом становить 1242693 (або 100%), 631288 грн. (або 49,2 %) вартість побудови основних конструктивних елементів (фундамент, зовнішні несучі стіни, покрівля з азбестоцементних листів, заповнення віконних прорізів); 611405 грн. (або 50,8 %) - відновлювальна вартість (будівельно-монтажних робіт) проведених у період з 1996 по 2001 роки, враховуючи свідчення сторін по справі. Загальна вартість будівельно-монтажних робіт проведених в межах домоволодіння АДРЕСА_1 з будівництва господарчих будівель та прибудов в період з 1996 по 2001 роки з урахуванням наданих на дослідження матеріалів цивільної справи та свідчень сторін по справі склала 112760 грн. Враховуючи дослідження вартості будівельно-монтажних робіт, проведених в будинку за період з 1996 по 2001 рік, вартість покращення будинку при проведенні реконструкції та добудови будинку, виконання внутрішніх та зовнішніх робіт, а також господарських будівель, розташованих по АДРЕСА_1 в період з 1996 по 2001 р. склала 809107 грн. Вартість робіт з поліпшення будинку станом на 2001 р. склала 69731 грн., що становить 15,19 % від загальної відновлювальної вартості будинку.

З квитанції № 8 від 11.05.2019 р. (а.с.190), що ОСОБА_3 оплатила проведення експертизи у сумі 15072 грн.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно ( житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання, тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок прийнято в експлуатацію 27.04.2001 р., зареєстровано 05.12.2001 р., шлюб між сторонами укладено 24.02.1996 р., а розірвано 26.11.2015 р., тобто право власності на спірний житловий будинок відповідачем за зустрічним позовом в розумінні положень ст. 331 ЦК України набуте під час перебування в шлюбі з позивачкою за зустрічним позовом.

Згідно ст. 22 КпШС України ( яка діяла на час набуття права власності на спірний житловий будинок) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 70 СК України розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя у разі його поділу визнаються рівними.

Враховуючи вище викладене суд вважає за можливе визнати житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та поділити спільну сумісну власність подружжя, а саме визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 та залишити у власності ОСОБА_1 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 .

Суд не приймає до уваги твердження відповідача за зустрічним позовом, щодо будівництва спірного будинку за його особисті кошти з наступних підстав. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Проте, відповідачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів того, що будинок був набутий ним за особисті кошти. При цьому суд враховує, що спірний будинок ОСОБА_1 набутий у шлюбі з ОСОБА_3 .

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Що стосується, позовної вимоги зустрічного позову про вселення, то вони, на думку суду, є передчасними, оскільки суд дійшов переконання про визнання спірного житлового будинку спільною власністю подружжя та визнання за позивачкою за зустрічним позовом права власності на 1/2 частину спірного будинку. Підстави ж, якими позивачка за зустрічним позовом обґрунтовувала позовну вимогу про вселення, стосувались її вселення у спірне житло, як не власника спірного майна.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення зустрічного позову, то підстав для задоволення первісного позову суд не вбачає, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 318 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаного приміщення, а тому не може бути визнана такою, що втратила право користування указаним житлом.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом судові витрати, які складаються з витрат на проведення експертизи в сумі 15072 грн. та судового збору в розмірі 1102,40 грн., оскільки суд дійшов переконання про задоволення зустрічного позову та про відмову у задоволенні первісного позову. Разом з тим, суд не стягує з відповідача за зустрічним позовом витрат на професійну правову допомогу, оскільки позивачкою за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру цих витрат.

Керуючись ст.ст. 60, 69-71 СК України, ст. 12,13, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя та вселення - задовольнити частково.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Поділити спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а саме визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 122,9 кв.м., житловою площею 67,9 кв.м.

Залишити у власності ОСОБА_1 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 122,9 кв.м., житловою площею 67,9 кв.м.

В іншій частині зустрічного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі, що складаються з витрат на проведення експертизи в сумі 15072 (п`ятнадцять тисяч сімдесят дві) гривні та судового збору в розмірі 1102(одна тисяча сто дві) гривні 40 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Луганського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Д.Ю. Луньова