Провадження № 2/760/7474/21
В справі № 760/1480/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі головуючого - судді Шереметьєвої Л.А., за участю секретаря - Фареник А.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Голови Печерського районного суду м.Києва, Держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейськї служби України 300 000, 00 гр. в відшкодування моральної шкоди, завданої йому умисними дискримінаційними діяннями та психотравмуючою поведінкою голови Печерського районного суду м.Києва злісним невиконанням вимог Закону України « Про звернення громадян» щодо належного розгляду та вирішення його заяв від 22 жовтня 2019 року, 02 грудня 2019 року та 03 лютого 2020 року з ознаками умисного приховування інформації щодо стану розгляду його судової справи.

Посилається в позові на те, що 16 жовтня 2017 року він звернувся до Печерського районного суду м.Києва з позовом до Держави Україна, Генеральної прокуратури України та прокуратури Івано-Франківської обл. про відшкодування моральної шкоди.

22 жовтня 2019 року він направив на ім`я судді Цокол Л.І. заяву в порядку ст. 43 ЦПК України з вимогою негайно або повідомити про рух справи або направити повний текст судового рішення.

Суддя Цокол Л.І. на адресовану їй заяву відповісти не змогла в зв`язку з відстороненням від здійснення правосуддя та її подальшим звільненням.

Оскільки заяву було отримано судом, вважає, що саме голова суду повинен був повідомити його про все скоєне з суддею Цокол Л.І. і про долю його справи, але цього обов`язку він не виконав.

В подальшому, заявами від 02 грудня 2019 року та 03 лютого 2020 року він скеровував голові Печерського районного суду вимоги негайно повідомити його про рух справи, або ж, за наявності, надіслати рішення в справі.

Не отримавши відповіді на жодне з цих звернень, за відсутністі будь-якої інформації про прийняття будь-якого з процесуальних рішень по справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень, 14 травня 2020 року він звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до голови Печерського районного суду міста Києва.

Рішенням суду від 02 жовтня 2020 року позов був задоволений, визнано протиправним ненадання головою Печерського районного суду міста Києва до 31 липня 2020 року відповідей на отримані судом його звернення.

Тобто, рішенням суду встановлено, що якби він не звернувся до суду з цим адміністративним позовом, то не отримав би жодної відповіді на свої звернення, а відтак, інформації щодо стану розгляду своєї справи, що неприпустимо в правовій державі, яка керується принципом верховенства права.

Відповідач з цим рішенням погодився, в апеляційному порядку його не оскаржував.

Вважає ці діяння чинниками, що заподіяли йому моральну шкоду.

Протиправними діями та бездіяльністю, якими йому було заподіяно шкоду та їх характер, вважає посягання на встановлену Конституцією України обов`язковість об`єктивного розгляду та вирішення звернень при першому ж їх отриманні законним адресатом, своєчасне та вичерпне інформування учасників судового процесу про рух та результати розгляду його справи.

Невиконання цих вимог створює загрозу заподіяння шкоди його конвенційному та конституційному праву на повноту реалізації судового захисту; загрозу законній діяльності суду, який повинен розглянути і вирішити потерпілу справу.

Ці діяння є і шкідливими, і протиправними.

До того ж, кількаразове ігнорування його звернень в той час, коли відповідач продовжував в інших випадках належно виконувати свої посадові обов`язки, або ж принаймні імітувати їх виконання, свідчить про скоєння ним прямих дискримінаційних діянь саме проти нього.

Вважає, що це доводить неспростовний причинний зв`язок між протиправною бездіяльністю щодо невиконання обов`язків щодо розгляду і вирішення звернень компетентними особами і спричиненими йому моральними стражданнями внаслідок тривалого зневажливого ставлення, якого він зазнав.

Вина відповідача полягає як у злісному та умисному порушенні його права на ефективний засіб захисту та на інформацію щодо діяльності суду в його справі за відсутності інших відомих йому та доступних джерел інформації.

Ця повторність та однотипних діянь свідчить, що відповідач діяв умисно і дискримінаційно, щонайменше передбачаючи настання шкоди його законним інтересам, і, якщо не бажаючи безпосередньо, то свідомо допускаючи її настання всупереч всім об`єктивним і суб`єктивним нормам закону та загальноприйнятої поведінки.

Зазначає, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, заподіяної органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у його чисельній практиці, згідно якої попри фактичне надання відповіді на запит відповідачем, позивач має право на оскарження несвоєчасного надання інформації і звертатися до суду з таким позовом.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, вважає, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли за собою вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.

Відповідач належить до кола суб`єктів, які завдають шкоду, характер правовідносин свідчить про те, що його права, як фізичної особи,порушені протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.

З урахуванням цього розмір завданих йому моральних страждань оцінює в 300 000, 00 гр.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Ухвалою суду від 06 травня 2021 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачам копію позовної заяви з додатками.

З рекомендованого повідомлення вбачається, що відповідачі отримали копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви 01 червня 2021 року.

/ а.с. 30 - 31 /

Відповідачам був наданий строк для надання відзиву.

29 червня 2021 року на електронну адресу суду, а 02 липня 2021 року поштовим відправленням до суду наійшов відзив відповідача - голови Печерського районного суду м.Києва, у якому останній проти позову заперечує.

Посилається на те, що в провадженні Печерського районного суду м.Києва перебував позов ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Генеральної прокуратури України, прокуратури Івано- Франківської області про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою судді Москаленко К.О. від 23 жовтня 2017 року в справі було відкрито провадження та призначено судове засідання на 18 грудня 2017 року на 10-45 год.

У зв`язку із закінченням повноважень судді Москаленко К.О. в межах п`ятирічного строку призначення, відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого Рішенням ради суддів України №30 від 26.11.2010 року / із змінами і доповненнями /, розпорядженням керівника апарату суду справа 29 травня 2018 року була повторно розподілена та передана для розгляду судді Цокол Л.І.

Ухвалою судді Цокол Л.І. від 05 липня 2018 року справу прийнято до провадження.

У зв`язку з відстороненням судді Цокол Л.І. від здійснення правосуддя рішенням Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя 19 жовтня 2018 року, відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду справа 01 лютого 2019 року, справа була розподілена та передана для розгляду судді Новаку Р.В.

Ухвалою судді Новака Р.В. від 01 лютого 2019 року справу прийнято до провадження та визначено порядок розгляду останньої за правилами позовного (спрощеного) провадження без повідомлення сторін.

У вказаній справі на ім`я голови суду надійшли три звернення позивача з посиланням на норми ЦПК України, а саме: 24 жовтня 2019 року, 04 грудня 2019 року та 05 лютого 2020 року про надання інформації в справі та надіслання копії судового рішення.

Вказані звернення за резолюцією голови суду, з урахуванням вимог ст.24 Закону України « Про судоустрій і статус суддів», були передані головуючому у справі судді Новаку Р.В., оскільки на момент їх надходження справа знаходилась на стадії судового розгляду.

Надання відповідей на звернення сторін у справі здійснюється суддями по мірі поточного судового навантаження, яке в суді є надмірним з 2017 року з урахуванням того, що штатним розписом суду передбачено 36 посад суддів, в той час, коли на початок 2019 року фактично повноваження здійснювали 15 суддів, а на даний час 20 суддів.

Поточне навантаження суддів Печерського районного суду міста Києва з розгляду судових справ та матеріалів за 2019 рік становить 74 865 справ всіх категорій, що в середньому становить 3 940 судових справ на одного суддю за вказаний період.

Наразі загальновідомо, що судове навантаження на суддів Печерського районного суду міста Києва вже декілька років є безпрецедентним серед місцевих судів загальної юрисдикції і фактично в процентному співвідношенні до науково обгрунтованих показників становить майже 1000 % навантаження.

Рішенням Ради суддів України від 05 червня 2020 року №31 схвалено з застереженням результати дослідження проекту USAID «Справедливе правосуддя» від 03 березня 2020 року - «Звіт за результатами оцінювання середніх витрат часу на розгляд справ для визначення коефіцієнтів навантаження на суддів».

Враховуючи науково обгрунтовані в звіті та рекомендовані показники середньої витрати часу на розгляд справ судами першої інстанції загальної юрисдикції, середня кількість справ в місцевих судах загальної юрисдикції протягом року становить до 450 справ всіх категорій.

Враховуючи рекомендовані Радою суддів України показники середньої витрати часу на розгляд категорій справ, які надходять в провадження Печерського районного суду м. Києва, поточне навантаження на суддів Печерського районного суду міста Києва перевищує науково обґрунтований показник в 10 разів, що в процентному співвідношенні до 100 % навантаження становить 1000 % навантаження і є безпрецедентним серед інших загальних судів України.

Наслідком такого надмірного судового навантаження є значний документообіг суду за 2019 рік: в автоматизованій системі документообігу суду по вхідній кореспонденції зареєстровані 183 956 документів, які підлягають подальшому опрацюванню.

Очевидно, що за таких умов неможливо забезпечити розгляд судових справ та заяв громадян у визначені законом строки. Тим паче, що більшість категорій справ (за зверненнями сторін кримінального провадження на стадії досудового розслідування) становлять справи з невідкладними (день в день) та скороченими (до 5-ти днів) строками розгляду. Таким справам закон надає пріоритет, оскільки вони стосуються захисту прав та основоположних свобод людини.

За таких умов усі процесуальні дії та рішення суддями вчиняються об`єктивно по мірі можливості з дотриманням засад розумності строків та пропорційності їх вчинення і недопущення порушення прав та інтересів сторін і інших учасників кримінального провадження.

Листом суду від 03 червня 2020 вих.№757/62091/17-ц за підписом судді Новака Р.В.позивачу була надана відповідь, яка була ним отримана 26 липня 2020 року.

Крім того, листом суду від 31 липня 2020 року за вих.№2896/20 за підписом заступника голови суду також було надано відповідь на вказані звернення позивача.

Ці обставини встановлені рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року.

Зокрема, судом встановлено поновлення відповідачем порушеного права позивача на інформацію у судовій справі за його участю та надання судом відповідей на його звернення невідкладно після виявлення порушення.

Рішенням суду встановлено порушення прав позивача, гаранованих Законом України «Про звернення громадян», щодо своєчасного надання відповіді на звернення.

Згідно статті 24 даного Закону особи, винні у порушенні цього Закону, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України.

Порядок відшкодування збитків визначений ст. 25 Закону України «Про звернення громадян».

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та немайнову шкоду органів державної влади та їх посадових визначені ст.56 Конституції України, ст.ст. 1166, 1167, 1174 ЦК України.

Виходячи зі змісту ст.1174 ЦК України вважає, що голова суду, як посадова особа, не є належним відповідачем за вимогами позивача до Держави Україна в особі Деравної казначейської служби України.

Крім того, підстави для відшкодування моральної шкоди в порядку вимог ст.1167 ЦК України також відсутні.

З точки зору заної норми закону позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й факт заподіяння моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Встановлення адміністративним судом факту несвоєчасного надання відповідей на звернення позивача та визнання цих дій протиправними само по собі не вказує на спричинення позивачу моральної шкоди з вини відповідача.

Зміст звернень позивача,несвоєчасність надання відповідей на які відповідачем встановлена адміністративним судом, зводився до надання інформації у судовій справі за його участю.

Враховуючи встановлені адміністративним судом обставини розгляду Печерським районним судом міста Києва судової справи за участю позивача, тривалість перебування справи в провадженні суду, вважає, що позивач, як сторона у справі, міг реалізувати своє процесуальне право на отримання інформації у справі, крім направлення письмових звернень до суду, іншим шляхом: отримати інформацію про авторозподіл справи та стан її розгляду на сайті суду або ознайомитись зі справою безпосередньо в суді.

Це вказує на можливість реалізації позивачем свого права на інформацію про справу, а відтак про відсутність підстав стверджувати про наявність перешкод чи неможливість його реалізації внаслідок бездіяльності відповідача, тобто зменшення немайнового права.

Зазначає також, що порушене право позивача було поновлено відповідачем шляхом невідкладного надання відповідей до закінчення розгляду справи, а також захищено судом шляхом визнання бездіяльності протиправною.

Зазначені обставини вказують на одержання позивачем справедливої сатисфакції внаслідок визнання рішенням суду бездіяльності протиправною, яка була самостійно припинена відповідачем до закінчення розгляду справи.

Вважає також безпідставними та необгрунтованими і доводи позивача в частині визначеного розміру моральної шкоди.

Просить також поновити строк на подання відзиву на позов, посилаючись на те, що документообіг суду станом на 25 червня 2021 року складає 100 977 документів, що зареєстровані в автоматизованій системі документообігу суду по вхідній кореспонденції, який також є безпрецедентним за кількістю і відповідно підлягають подальшому опрацюванню працівниками апарату.

Вочевидь, що за таких умов неможливо забезпечити своєчасне опрацювання відповідальними особами всіх звернень у визначені законом строки.

Зокрема, кількість звернень громадян за перше півріччя 2021 року становить 3100 документів, не рахуючи звернення у судових справах, які передаються для вирішення суддям.

За таких умов, опрацювання вхідної кореспонденції здійснюється об`єктивно по мірі можливості з дотриманням засад розумності строків та пропорційності їх вчинення і недопущення порушення прав та інтересів сторін і інших учасників судових проваджень.

Просить вважати ці причини поважними причинами пропуску строку подання відзиву, який сплинув 18 червня 2021 року, а також врахувати обсяг самого відзиву, підготовка якого, з огляду на плутаність доводів позивача, вимагала достатнього часу.

Виходячи з цього, просить відмовити у задоволенні вимог позивача.

14 липня 2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, у якій останній зазначає, що у позві ним приведені всі чинники заподіяння йому моральної шкоди з вини голови Печерського районного суду м.Києва, а його вина в завданні такої шкоди підтверджується рішенням суду, а тому з точки зору ст.82 ЦПК України не має доказуватися повторно.

Крім того, привів ряд рішень Верховного Суду з приводу існуючої практики щодо преюдиційних фактів та звернув увагу на ту обставину, що відповідач не скористався правом оскарження рішення суду, яким визнано його бездіяльність протиправною.

Вважає, що відповідач таким чином визнав свою вину і втратив можливість подавати інші пояснення щодо вже встановлени фактів.

Вважає також, що відповідач пропустив строк для подання відзиву, оскільки не довів отримання ухвали суду від 06 травня 2021 року лише 04 червня 2021 року.

Крім того, вважає, що приведені в відзиві підстави для поновлення цього строку не є такими, окільки навантаження на суд та суддів суду не доведено і цьому не надано будь-яких доказів, відповідачем не зазначено та не надано доказів, скільки конкретно надійшло та зареєстровано позовів у суді та яким чином визначаася їх пріоритетність.

Вважає, що підстави для поновлення строку на подання відзиву відсутні.

20 липня до суду надійшли заперечення відповідача - голови Печерського районного суду м.Києва на відповідь на відзив.

За змістом заперечень належним відповідачем у судовій справі про відшкодування шкоди, завданої фізичній незаконними діями чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень,тобто ст.1174 ЦК Ураїни, є Держава, а не посадова особа.

Крім того, позивач не заявляє вимог до голови суду, як відповідача, а Державна казначейська служба України не несе матеріальної відповідальності за дії голови суду.

Отже голова суду не є належним відповідачем у даній справі за вимогами позивача до Держави Україна в особі Деравної казначейської служби України.

Зазначає також, що відповідно до ст.12 ЦПК України позивач має довести факт заподіяння моральної шкоди за обставин, про які він стверджує, зокрема, неможливості одержати інформацію у судовій справі за його участю та наявність негативних наслідків у вигляді моральної шкоди від цього.

В цьому контексті вважає необґрунтованими посилання на висновки КАС ВС у постанові від 22 травня 2020 року в справі №825/2328/16 щодо того, що протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків, оскільки протиправність дій не зумовлює настання наслідків у вигляді шкоди, а відтак позивач має довести наявність протиправних наслідків, про які він стверджує.

З урахуванням цього вважає, що позивач не обгрунтував та не довів факту настання негативних наслідків у вигляді моральної шкоди внаслідок несвоєчасного одержання відповідей на запити.

Зазначене вказує на безпідставність та необґрунтованість визначеного позивачем значного розміру моральної шкоди у сумі 300 000 гривень, співмірність якого також має бути доведена позивачем.

Вважає також безпідставними твердження позивача про можливість застосування за правилами дії закону в часі норм ЦК УРСР про мінімальний розмір моральної шкоди, оскільки ці норми втратили чинність задовго до виникнення спірних правовідносин за участю сторін.

Спірні правовідносини виникли за регламентації чинним ЦК України, а тому його норми не є такими, що звужують зміст прав позивача у спірних правовідносинах, і відсутні підстави для порівняння їх змісту з нормами ЦК УРСР, якими регламентовано правовідносини, що виникали і мали місце за часів його дії.

Дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно зі ст. 3 Закону під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

За змістом ст. 15 Закону органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви, і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Згідно ст. 18 Закону України «Про звернення громадян» громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги та вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року був задоволений позов ОСОБА_2 , визнано протиправним ненадання головою Печерського районного суду м.Києва відповідей на звернення позивача від 22 жовтня 2019 року, 02 грудня 2019 року та 03 лютого 2020 року.

Судовим рішенням встановлено, що в провадженні Печерського районного суду м.Києва з жовтня 2017 року перебував позов ОСОБА_2 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Генеральної прокуратури України, Прокуратури І вано-Франківської області про відшкодування моральної шкоди.

Позивач тричі, а саме 22 жовтня 2019 року, 02 грудня 2019 року та 03 лютого 2020 року звертався до Печерського районного суду з запитами, в тому числі двічі до голови суду, про надання інформації про рух його справи в суді.

Відповідь на звернення була надана лише 31 липня 2020 року після його звернення до суду.

/ а.с. 8 - 13 /

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, приведені позивачем обставини є доведеними і повторному доказуванню не підлягають.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про звернення громадян» особи, винні у порушенні цього Закону, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України.

Згідно з ч. 2 ст. 25 Закону громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги.

Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

В п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Протиправна поведінка особи, яка завдала моральної шкоди, може полягати у: завданні каліцтва або іншого ушкодження здоров`я; протиправної поведінки щодо членів сім`ї чи близьких родичів потерпілого; знищенні чи пошкодженні майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Обов`язковою підставою для деліктної відповідальності за завдання моральної шкоди є встановлення причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою особи.

Моральна шкода відшкодовується лише за наявності вини особи, яка завдала шкоди.

Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку та вини заподіювача.

При цьому необхідно враховувати, чим підтверджується факт завдання особі моральної шкоди, за яких обставин та якими діями (бездіяльності) вона завдана, в якій грошовій формі чи в якій матеріальній формі особа оцінює завдану їй шкоду та з чого вона при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з п.5 даної постанови Пленуму обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювана шкоди.

Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, їх посадовими та службовими особами визначені статтею 1173 та 1174 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, на підставі статті 1173 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою на підставі статті 1174 ПК України. Цивільна відповідальність за завдану шкоду покладається на державу.

Відповідно до зазначених норм обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається на державу.

При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Звертаючись до суду, аналізуючи законодавство про відшкодування моральної шкоди, позивач дає аналіз протиправності дій та бездіяльності, якими йому завдано моральної шкоди, а також причинний зв`язок та вину голови суду в заподіянні моральної шкоди.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно до ст.ст.76, 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом даних норм закону доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів.

Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності.

Звертаючись до суду на аналізуючи законодавство, яке регулює порядок та підстави відшкодування моральної шкоди, чисельну судову практику, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що діями відповідача, як голови суду, йому завдано моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру.

Суд вважає, що сам по собі факт визнання його дій протиправними при ненаданні відповіді на звернення позивача таким доказом за відсутності інших, бути не може.

Звертаючись до суду, позивачем не надано будь-яких доказів заподіяння йому моральних страждань поведінкою відповідача в справі, як голови суду, несвоєчасним наданням відповіді на звернення, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок бездіяльності відповідача.

Зокрема, відсутні будь-які докази, які б підтверджували пережитий позивачем психологічний стрес, порушення нормального ходу його життя, дискомфорту, посилення душевних страждань, погіршення психологічного стану здоров`я.

Крім того, будь-яким чином позивач не довів розумності та співмірності зазначеного в позові розміру моральної шкоди з урахуванням приведених ним обґрунтувань та обставин її завдання.

Суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, характеризуючи свій стан внаслідок понесених моральних страждань, є загальними абстрактними твердженнями, а не конкретними фактами, що мають відношення до спору сторін.

Що стосується посилання позивача на дискримінаційні діяння відповідача щодо нього, суд виходить з наступного.

Відповідно до Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, термін дискримінація включає: будь-яку відмінність, виключення, обмеження або перевагу, за ознакою раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних або інших поглядів, національного або соціального походження, майнового положення, народження або іншої обставини, і яка має на меті або як наслідок, знищення або применшення визнання, використання або здійснення всіма особами, на рівних можливостях, всіх прав і свобод».

Поняття дискримінації визначено в п.2 ч.1 Закону України « Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», згідно з яким дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Які саме дії відовідача є дискримінаційними щодо нього, які, як наслідок, призвели до моральних страждань, позивач не зазначає, обмежившись лише самим фактом посилання на це.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

У справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік) Європейський суд з прав людини використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

З урахуванням викладеного та приведеного вище суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 19, 56 Конституції України, ст.ст. 15,16, 23, 1167, 1173, 1174, ЦК України,, ст. ст. 10, 12, 13,76-82, 229, 258, 259, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до голови Печерського районного суду м.Києва, Держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л .А. Шереметьєва