КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1644/2021
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Українця В.В. в м. Київ 16 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про зобов`язання вчинити дії,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду із позовом про зобов`язання вчинити дії. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 роз`єднано у самостійні провадження, в результаті чого справі за позовом ОСОБА_1 присвоєно унікальний номер 760/26169/19.

В позові ОСОБА_1 посилався на те, що упродовж 2011 - 2017 років між їх сім`ями як мешканцями колишнього військового містечка АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 та Київським квартирно-експлуатаційним управлінням (далі ККЕУ) тривав судовий спір про примусове виселення сімей військових пенсіонерів та діючих військовослужбовців із житла, а також судовий спір про відновлення їх порушених житлових прав. Рішеннями судів у інших справах встановлено обставини щодо: надання житлових приміщень в будинку АДРЕСА_3 ) для проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на підставі рішень командування військових частин; обставина щодо проживання зазначених осіб у житловому будинку АДРЕСА_4 ; обставина щодо віднесення будинку АДРЕСА_4 до категорії житлових; обставина щодо знаходження будинку АДРЕСА_4 на балансі ККЕУ Міністерства оборони України; обставина щодо відсутності житлових приміщень будинку АДРЕСА_4 у переліку службового житла або гуртожитків, облік яких здійснюється місцевими органами влади; обставина щодо втрати ордерів на заселення житлових приміщень будинку АДРЕСА_4 ; обставина щодо перебування ОСОБА_1 та членів його сім`ї на обліку осіб, потребуючих поліпшення житлових умов встановлена актом обстеження житлових будинків військового містечка № НОМЕР_1 (м. Київ) від 12 вересня 2009 року, що складений ККЕУ і не потребує доказування.

На даний час ККЕУ перешкоджає йому в реалізації своїх житлових прав щодо житлового приміщення площею 42,0 кв.м. в будинку АДРЕСА_5 шляхом ненадання документів, передбачених п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396.

На підставі вищевикладеного просив зобов`язати ККЕУ видати йому, а також ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 документи, необхідні для приватизації житлового приміщення площею 42,0 кв.м. в будинку АДРЕСА_6 , а саме довідку про склад сім`ї наймача (форма № 4), бланк заяви та завірену копію ордера про надання житлової площі або документ про його втрату, технічний паспорт.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року ОСОБА_1 відмовлено в позові.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 листопада 2020 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, не погоджувався з висновками суду першої інстанції, що питання стосовно видачі ордеру про надання житлової площі вже було предметом судового спору та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року відмовлено в задоволенні позову до ККЕУ про зобов`язання видати ордер на житлове приміщення, а відтак вимога про видачу ордеру про надання житлової площі задоволенню не підлягає. У даному рішенні суд залишив поза увагою, що позов стосується виключно зобов`язання видачі документів, необхідних для приватизації житлового приміщення, а саме довідки про склад сім`ї наймача, бланку заяви та завіреної копії ордера про надання житлової площі або документ про його втрату, а також технічного паспорту. Позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання видати ордер на приміщення не заявлялися у рамках цієї справи.

Зазначив, що судом проігноровано позовні вимоги щодо видачі документів, необхідних для приватизації житлового приміщення, і що відповідне конституційне право ОСОБА_1 та членів його сім`ї на приватизацію об`єктів державного житлового фонду визначене та обґрунтоване на підставі правових приписів Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Таким чином, суд здійснив розгляд справи поза межами позовних вимог та обмежив доступ позивача до правосуддя.

Вважав нікчемними будь-які посилання відповідача на відсутність у нього ордерів на заселення спірного будинку АДРЕСА_7 .

Вказував, що рішення підлягає скасування внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2016 року № 861 «Про внесення змін до постанов Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470 і Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 року № 117», що потягло неправильне вирішення спору.

Також рішення підлягає скасуванню внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, визначених Положенням, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року, згідно яких громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру, звертається в орган приватизації, що потягло неправильне вирішення спору.

Від відповідача Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що прийнято у відповідності до вимог законодавства України, з врахуванням фактичних обставини справи, з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права і повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Вважав, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки наданих доказів та власного тлумачення позивачем характеру спірних правовідносин. Аналіз апеляційних вимог ОСОБА_1 та їх обґрунтувань від 28 грудня 2020 року свідчить про вибіркове сприйняття мотивів та підстав відмови у задоволенні позову, поданого позивачем у 2011 році, предметом спору в якому було визнання права користування жилими приміщеннями, зобов`язання укласти договори житлового найму, а також поданого позивачем у 2015 році, предметом спору якого було зобов`язання ККЕУ видати ордер на житлове приміщення.

Вказував, що форма довідки про склад сім`ї, яку позивач зобов`язує видати ККЕУ, була виключена на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 861 від 23 листопада 2016 року, натомість документом, який підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи, відтепер є довідка про реєстрацію місця проживання, форму якої затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02 березня 2016 року. Відповідач є державною установою, яка створена Міністерством оборони України з метою здійснення квартирно-експлуатаційного забезпечення військовий частин та не є органом реєстрації, уповноваженим видавати довідки про реєстрацію місця проживання.

Також заперечував у нього наявність інших документів, зокрема ордеру на проживання ОСОБА_1 , відсутність якого встановлено рішеннями судів, що набрали законної сили, а стосовно технічного паспорту позивача було поінформовано листом від 29 березня 2019 року, що технічні паспорти до ККЕУ від Васильківської КЕЧ не передавалися.

Зазначив, що наведені в апеляційній скарзі доводи щодо встановлених рішеннями судів у інших справах обставин, які мають преюдиційне значення у цій справі, на які, як вважає позивач, слід звернути увагу, були предметом дослідження і оцінки судами за участю позивача та ККЕУ.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 14 - 17 знаходиться копія рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2012 року у справі № 22-ц/2690/1998/2012 за апеляційною скаргою позивачів та за апеляційною скаргою відповідача Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2011 року в справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , що також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , та інших до Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, третя особа орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права, зобов`язання вчинення дій та відшкодування моральної шкоди, та за зустрічним позовом Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та інших про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Апеляційним судом встановлено, що позивачі за основним позовом проживають в спірних житлових приміщеннях на підставі рішення командування військової частини, згідно прибуткових касових ордерів сплачували комунальні послуги, командуванням перевірялись їх житлові умови в спірних жилих приміщеннях. Наведене свідчить про те, що позивачі самовільно у спірні житлові приміщення не заселялися, оскільки бухгалтерія військової частини, приймаючи комунальні платежі від позивачів, погоджувалась з їх проживанням, будь-яких заперечень щодо їх проживання у спірних житлових приміщеннях на той час не висувалось, про що не заперечувала в судовому засіданні апеляційного суду представник Київського КЕУ, на балансі якого знаходяться спірні житлові приміщення.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не можуть бути виселені із будинку АДРЕСА_8 з передбачених ч.3 ст. 116 ЖК України підстав, як такі, що самовільно вселилися в зазначені жилі приміщення.

Апеляційну скаргу позивачів відхилено, апеляційну скаргу відповідача частково задоволено, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2011 року змінено в частині правового обґрунтування висновків суд про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ККЕУ про виселення.

На а. с. 18 - 20 знаходиться копія рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 березня 2013 року в справі № 2609/21705/12 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , який також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , та інших до Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про визнання права користування жилими приміщенням, зобов`язання укласти договори оренди, стягнення моральної шкоди, третя особа Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, яким в позові відмовлено.

Рішенням встановлено, що у відповідності до Акту прийому-передачі будівель, споруд і території військового містечка № НОМЕР_1 від 29 листопада 2006 року Київське квартирно-експлуатаційне управління отримало на баланс зазначене майно, включаючи розташовані на території містечка будівлі, які обліковуються, як житлові, за АДРЕСА_9 проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (займають приміщення площею 42,0 кв.м). З матеріалів справи вбачається, що зазначені особи були заселені у зазначені будинки в період проходження ними служби у військових частинах в період з 1991 по 2005 роки.

На а. с. 26 міститься акт обстеження житлових будинків військового містечка № НОМЕР_1 (м. Київ), затвердженого начальником Київського КЕУ в 2009 року, згідно якого на території військового містечка № НОМЕР_1 , який розташований в міській межі м. Києва, знаходиться 3 житлових будинки, які не відповідають встановленим санітарним нормам та не благоустроєні для проживання у відповідності до вимог ДБН, зокрема будинок АДРЕСА_10 фактично виявлено під час обстеження 2 сім`ї, в тому числі полковник запасу ОСОБА_1 зі складом сім`ї 4 особи, який перебуває на квартирному обліку з 11 вересня 1999 року; вказані сім`ї безпідставно користуються житловими приміщеннями, рішення керівництва військових частин та профсоюзного комітету про вселення мешканців у відомчій житловий фонд відсутні, ордерів, які дають право на законне проживання, немає, житлові будинки не знаходяться на балансі експлуатуючих організацій м. Києва та Міністерства оборони України, тому договори найму житлового приміщення не складались та кошти за спожиті комунальні послуги не сплачуються.

Згідно листа ККЕУ від 05 лютого 2019 року № 303/25-714 на ім`я ОСОБА_1 , за результатами розгляду його листа від 18 січня 2019 року ККЕУ надає бланк заяви на приватизацію; технічні паспорти на будівлі військового містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_11 у ККЕУ відсутні (а. с. 27).

Листом від 23 березня 2019 року № 517/2136 ККЕУ повідомило ОСОБА_1 , що згідно з Актом приймання-передачі будівель, споруд і територій військового містечка № НОМЕР_1 , затвердженим начальником Головного КЕУ Збройних Сил України 29 листопада 2006 року, на підставі директиви Міністра оборони України від 25 липня 2006 року відбулася передача казармено-житлового фонду військової частини НОМЕР_2 від Васильківської КЕЧ до ККЕУ. Технічні паспорти на будівлі військового містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_11 до ККЕУ не передавалися; також у ККЕУ не передбачено видачу довідок про надання фізичним особам дозволу на право оформлення технічних паспортів на нерухоме військове майно (а. с. 28).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії, суд першої інстанції виходив із того, що частина даних вимог була предметом розгляду судів у іншому спору, зокрема про видачу ордеру про надання житлової площі; із того, що форма № 4 довідки про склад сім`ї була виключена на підставі постанови Кабінету Міністрів України в 2016 році і на даний час документом, що підтверджує реєстрацію місця проживання, є довідка про реєстрацію місця проживання, уповноваженою особою на видачу якої відповідач не є; у задоволенні вимог про видачу технічного паспорту судом першої інстанції відмовлено, оскільки технічний паспорт на будівлі військового містечка № НОМЕР_1 по вул. Народного ополчення у м. Києві до ККЕУ не передавалися.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із даними висновками, виходячи із наступного.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України, установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Частиною четвертою статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Частиною четвертою статті 19 КАС України установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги, що ОСОБА_1 обґрунтовував позовні вимоги про поновлення його порушених прав у сфері житлових відносин шляхом зобов`язання Київського квартирно-експлуатаційного управління надати йому документи, необхідні для приватизації житлового приміщення, в яке він вселився в зв`язку з проходженням військової служби, тривалим судовим спором про примусове виселення сімей військових пенсіонерів та діючих військовослужбовців з житла, відновлення порушених житлових прав, перешкоджанням відповідачем у реалізації ним своїх житлових прав, гарантованих ст. 17,47, 48 Конституції України, ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 4, 5, 9, 47 ЖК України, ст. 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п.п. 13, 17, 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396.
Також ОСОБА_1 в обґрунтування позову зазначав, що надання спірного житлового приміщення у будинках колишнього військового містечка відбулося на підставі рішень командування відповідних військових частин, оформлених з урахуванням Постанови Ради Міністрів СРСР від 06 травня 1983 року № 405 «Про порядок надання житлових приміщень у військових містечках та видачу ордерів на ці приміщення».

Відповідно до частин першої та четвертої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Наведені норми права прямо передбачають, що військова служба належить до служби публічної.

У постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (провадження № 14-62цс20) Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію відступила від висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16 за позовом особи, звільненої з військової служби, до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Житомира, житлової комісії військової частини НОМЕР_3 про визнання протиправними дій відповідачів з відмови у забезпеченні жилим приміщенням або грошовою компенсацією за належне для отримання жиле приміщення та про зобов`язання відповідачів надати позивачеві житлове приміщення або виплатити належну грошову компенсацію, щодо необхідності розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства, вказавши, що зазначені спори належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).

Дотримуючись єдності судової практики, із аналогічної правової позиції в подальшому виходив Верховний Суд в постанові від 25 листопада 2020 року, справа № 755/6184/19, закриваючи провадження в справі за позовом ОСОБА_6 до Міністерства оборони України про визнання права на додаткову жилу площу та стягнення вартості неотриманої жилої площі; в постанові від 23 грудня 2020 року, справа № 712/5476/19, закриваючи провадження в справі за позовом ОСОБА_7 до Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, 4 Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України про захист права на житло; в постанові від 09 грудня 2020 року, справа № № 323/2244/20, закриваючи провадження в справі за позовом ОСОБА_8 до Оріхівської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання незаконним та скасування рішення районної державної адміністрації.

Зважаючи на наведене, оскільки спір у даній справі стосується публічної (військової) служби, в зв`язку з проходженням якої позивач вселився у спірне житлове приміщення, правовідносини, що виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, а тому спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до частин першої, другої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною четвертою статті 377 ЦПК України передбачено, що у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України та частини першої статті 377 цього Кодексу, із роз`ясненням позивачу на виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України права протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст. ст. 255, 256, 367, 374, 377, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про зобов`язання вчинити дії закрити.
Роз`яснити позивачу, що розгляд зазначеної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду та що протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови він може звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.