Номер провадження: 22-ц/813/2760/21
Номер справи місцевого суду: 520/9714/17
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 подану через представника - адвоката Адабаш С.А. на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності на майно, вселення та визначення порядку користування,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 та, уточнивши позовні вимоги, просила ухвалити рішення, яким зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у здійсненні позивачем права власності та користування Ѕ частиною квартири за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом забезпечення вільного доступу в дану квартиру та вільного користування усіма приміщеннями загального користування, усіма побутовими приладами та рухомим майном, що перебуває в даному житловому приміщенні, вселити позивачку в спірну квартиру та визначити між співвласниками порядок користування житловими та допоміжними приміщеннями квартири за адресою: АДРЕСА_1 по варіанту першому, що визначений додатковою судовою експертизою, а саме: виділити у користування позивачки ОСОБА_2 кімнату, площею 13,4 кв.м. з балконом, а кімнату, площею 13,8 кв.м. виділити у користування відповідачці ОСОБА_1 , усі допоміжні приміщення квартири залишити у спільному користуванні сторін. При цьому позивачка посилається на те, що вона та відповідачка ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 в рівних частках, тобто по Ѕ частці за кожною. Позивачка зазначила, що вона не може користуватись та розпоряджатись своєю власністю, оскільки відповідачка створює їй перешкоди у користуванні її половиною квартири, не пускає її туди, влаштовує безпідставні сварки, вимагаючи, щоб вона купувала собі інше житло. Численні намагання вирішити спір мирним шляхом не мали позитивних наслідків, а тому вона вимушена звернутись до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, постановлено:

зобов`язати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: невідомий, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) усунути перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права власності та користування Ѕ частиною квартири за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом забезпечення вільного доступу в дану квартиру та вільного користування усіма приміщеннями загального користування, усіма побутовими приладами та рухомим майном, що перебуває в даному житловому приміщенні;

вселити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) в квартиру АДРЕСА_2 ;

Визначити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_2 :

виділити ОСОБА_2 з часткою Ѕ квартири АДРЕСА_2 в особисте користування:

-житлову кімнату площею 13,4 кв.м. та балкон, площею 0,9 кв.м., загальною площею 14,3 кв.м. (в т.ч. житлова - 13,4 кв.м.);

виділити ОСОБА_1 з часткою Ѕ квартири АДРЕСА_2 в особисте користування:

-житлову кімнату площею 13,8 кв.м..

У загальному (спільному) користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити наступні приміщення квартири АДРЕСА_2 : кухню, площею - 5,6 кв.м., ванну, площею - 2,0 кв.м., вбиральню, площею - 1,1 кв.м., кладову, площею - 1,3 кв.м., коридор, площею - 3,7 кв.м. та вітальню, площею - 1,7 кв.м., загальною площею 15,4 кв.м..

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаним рішенням 18 лютого 2020 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Адабаш С.А. було подано апеляційну скаргу на вказане рішення, де їз посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права ставиться питання про його скасування з подальшим ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу

Апелянт, посилається на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки на момент призначення додаткової судової будівельно-технічної експертизи позовні вимоги стосувалися лише усунення перешкод у здійсненні права власності на майно, шляхом зобовязання відповідача надати вільний доступ до квартири та вільне користування приміщеннями загального користування, побутовими приладами та рухомим майном, що перебуває в приміщенні, щодо вселення та виділу позивачці в натурі Ѕ частки спірної квартири.

З огляду на викладене, підстав для призначення додаткової експертизи у суду не було.

Апелянт також звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що в матеріалах вказаної цивільної справи відсутня ухвала про закриття підготовчого судового засідання, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Щодо порушень норм матеріального права, апелянт вказує, що судом першої інстанції було позбавлено апелянта права власності на частину належного їй нерухомого майна, що за своєю суттю є недотриманням принципів непорушності права власності, задекларованих і в Конституції України і в ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України.

За підсумком, згідно з рішенням суду позивачу вже належить не Ѕ частина квартири, а 51/100 частини квартири, тобто суд збільшив позивачу його частину житла, а відповідачу навпаки зменшив, надавши їй у користування 49/100 частин квартири, хоча з урахуванням, з одного боку, тривалого користування відповідачем квартирою, яка є її єдиним житлом, і, з іншого боку, непроживання позивача в квартирі та й до того ж наявність в останньої іншого житла, суду слід було дійти висновку про доречність встановлення іншого порядку користування квартирою.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

07 липня 2020 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

При цьому посилаючись на необгрунтованість та невмотивованість апеляційної скарги.

Вказує, що питання щодо визначення порядку користування квартирою позивачем було заявлено в уточненій позовній заяві.

Щодо нерівності розподілу квартири, у вигляді збільшення площі позивача на один відсоток, то відповідач мала право звернутись до суду із зустрічним позовом про відшкодування вартості.

Також позивач вказує, що не заперечує сплатити на користь відповідача вартість одного відсотку житлової площі в грошовій формі.

Щодо забезпечення процесуальних прав та інтересів відповідача, то вона багаторазово приймала участь у справі особисто, у присутності її адвоката, який є фахівцем у галузі права, відповідач та її адвокат неодноразово надавали пояснення та заперечення по справі. Разом з тим, жодних клопотань, зустрічних позовних вимог, власних питань для проведення судової експертизи відповідач не заявляла, доказів на заперечення позовних вимог не надала.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

13 березня 2020 року Ухвалою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2019 року залишено без руху у зв`язку з несплатою апелянтом судового збору.

10 квітня 2020 року до Одеського апеляційного суду представником ОСОБА_3 адвокатом Адабаш Світланою Аксентіївною подано заяву про відстрочення сплати судового збору. Представник зазначає, що ОСОБА_3 є непрацездатною людиною пенсійного віку, не отримує доходу, та отримує лише пенсію у розмірі, що не дозволяє сплатити судовий збір однією сумою. На підтвердження вище вказаного факту представником ОСОБА_3 адвокатом Адабаш С.А. додано копію відповіді на адвокатський запит Головного управління ДПС в Одеській області ДПСУ 6429/4/15-32-02-02-14 від 06.04.2020 року де вказано, що станом на 01.04.2020 року згідно з даними ЦБД ДРФО ДПС України інформація, щодо отримання доходів ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), відсутня. Також, представником апелянта додано копію відповіді на адвокатський запит Головного управління ПФУ в Одеській області №1500-0401-В/15698 від 09.04.2020 року в якому зазначено розмір пенсії з квітня 2019 року по березень 2020 року та всього становить 52663,76 грн.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.04.2020 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 адвоката Адабаш Світлани Аксентіївни про відстрочку сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності на майно, вселення та визначення порядку користування - відмовлено.

22 травня 2020 року на виконання ухвали Одеського апеляційного суду від 09.12.2019 року представником ОСОБА_3 адвокатом Адабаш С.А. подано заяву, якою усунуто недоліки апеляційної скарги.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.05.2020 року провадження по цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 подану через представника - адвоката Адабаш С.А. на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності на майно, вселення та визначення порядку користування було відкрито.

Ухвалою від 28.05.2020 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду.

Апелянт та її представник до судового засідання не зявились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись, причину неявки суду не повідомили, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи суду не подавали.

Позивач у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

На підставі Договору купівлі-продажу від 27 січня 2014р., посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегенюк С.Б., р.№67, позивачка ОСОБА_2 є власником Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 .

Згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого Одеським виробничо-торговельним швейним об`єднанням ім. В.В. Воровського 30 вересня 1994р. за №019, зареєстрованого 14 листопада 1994р. в КП «ОМБТІ та РОН» під №75 пр - стр. 184 р. №391, відповідачка ОСОБА_1 є власником Ѕ частки квартири АДРЕСА_4 і.

Таким чином позивачка та відповідачка є співвласниками квартири АДРЕСА_2 в рівних частках.

З технічного паспорту вбачається, що квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 43,5 кв.м., житловою -27,2 кв.м., складається з двох житлових кімнат площею: 13,4 кв.м. та 13,8 кв.м.; кухні площею - 5,6 кв.м., ванни площею - 2,0 кв.м., вбиральні площею - 1,1 кв.м., кладової площею - 1,3 кв.м., коридору площею - 3,7 кв.м., вітальні площею - 1,7 кв.м. та балкону площею (3,10х1,0х0,3)- 0,9 кв.м.

Згідно висновку експерта Одеської філії ТОВ «Судова незалежна експертиза України» Клівак О.В. за №СЕ-2501-1-1042.18, складеного 18.02.2019р. виділ в натурі належної на праві власності ОСОБА_2 Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 , з технічної точки зору неможливий.

За висновком експерта № СЕ-2501-1-1105.19, складеного 19.09.2019 р. відповідно до додаткової судової будівельно-технічної експертизи, приймаючи до уваги архітектурно-планувальне рішення досліджуваної квартири та взаємне розміщення приміщень у квартирі, експерт дійшов висновку про те, що технічної можливості відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва, встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 для співвласника ОСОБА_2 в точній відповідності до її ідеальної частки Ѕ не існує. У зв`язку з чим, експертом запропоновано два варіанти порядку користування вказаною квартирою із незначним відступом від ідеальної частки співвласника ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що права ОСОБА_2 , як законного співвласника, щодо володіння та користування належною їй частиною квартири відповідно до її частки у праві спільної часткової власності порушені та підлягають захисту у спосіб, визначений позивачем, а саме шляхом вселення до спірної квартири та зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у здійсненні такого права, встановлення порядок користування квартирою.

Колегія погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, співмірні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Виходячи з викладеного, колегія відхиляє доводи апеляційної скарги, що згідно з рішенням суду позивачу вже належить не Ѕ частина квартири, а 51/100 частини квартири, тобто суд збільшив позивачу його частину житла, а відповідачу навпаки зменшив, надавши їй у користування 49/100 частин квартири, як необгрунтовані.

Отже, суд першої інстанції встановивши, що між співвласниками квартири не досягнуто згоди щодо порядку користування належною їм на праві спільної часткової власності квартирою, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки позивач просила виділити їй у користування в квартирі житлову кімнату загальною площею 13,4 кв. м, що не перевищує її частки у праві власності на житло, а отже не порушує відповідних прав відповідача.

У зв`язку з викладеним суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що житлова кімната площею 13,8 кв. м підлягає передачі у користування відповідачу, а усі інші допоміжні приміщення квартири, крім балкону, - залишенню у спільному користуванні.

Колегія також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що визначення порядку користування квартирою у запропонований позивачем спосіб призведе до неможливості доступу відповідача до балкону, вихід на який є лише з кімнати, яка виділяється ОСОБА_2 , є необґрунтованими, оскільки балкон виконує допоміжну функцію, не є обов`язковим елементом житлового приміщення. Відсутність у частині квартири, яка виділяться відповідачу доступу до балкону не є підставою для відмови у визначенні порядку користування квартирою, запропонованого позивачем.

Щодо порушень норм процесуального права, слід зазначити наступне.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України процесуальні порушення, допущені при ухваленні судового рішення, можуть бути підставою для його скасування або зміни, однак лише у випадку, якщо такі процесуальні порушення призвели до неправильного вирішення питання по суті.

Апелянт, посилається на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки на момент призначення додаткової судової будівельно-технічної експертизи позовні вимоги стосувалися лише усунення перешкод у здійсненні права власності на майно, шляхом зобовязання відповідача надати вільний доступ до квартири та вільне користування приміщеннями загального користування, побутовими приладами та рухомим майном, що перебуває в приміщенні, щодо вселення та виділу позивачці в натурі Ѕ частки спірної квартири.

З огляду на викладене, підстав для призначення додаткової експертизи у суду не було.

Разом з тим, ухвала про призначення додаткової будівельно-технічної експертизи відповідачем не оскаржувалась, а питання щодо визначення порядку користування квартирою позивачем було заявлено в уточненій позовній заяві.

Апелянт також посилався на відсутність в матеріалах вказаної цивільної справи ухвали про закриття підготовчого судового засідання, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що судом першої інстанції не було дотримано усіх норм процесуального права при розгляді вказаної цивільної справи. В той же час вони не є такими, що призвели неправильного вирішення питання по суті, відтак не обумовлюють наявності підстав для скасування або зміни судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства, та на законність судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального права в зв`язку з чим, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану через представника - адвоката Адабаш С.А. - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності на майно, вселення та визначення порядку користування - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 квітня 2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О.М. Таварткіладзе

А. П. Заїкін