Справа № 462/1524/20 Головуючий у 1 інстанції: Пилип"юк Г.М.
Провадження № 22-ц/811/2403/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 червня 2020 року в складі судді Пилип`юк Г.М. у справі за позовомОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Сяйво» про визнання протиправною бездіяльність директора ЛКП «Сяйво» Масюк Уляни Львівни та зобов`язання до вчинення дій, -

встановив:

У березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ЛКП «Сяйво» про визнання протиправною бездіяльністю директора ЛКП «Сяйво» Масюк У.Л. щодо невиконання вимог закону та зобов`язання до вчинення дій.

Вимоги обґрунтовував тим, що 28.11.2019 надіслав поштовим рекомендованим відправленням заяву про вирішення питання щодо встановлення нової газової колонки за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачем отримано вказану заяву 29.11.2019, однак в порушення вимог ЗУ «Про звернення громадян» станом на 11.03.2020 позивач відповіді на вказаний запит не отримав. Просив визнати бездіяльність протиправною та зобов`язати директора ЛКП «Сяйво» Масюк У.Л. розглянути по суті його заяву від 28.11.2019, надати обгрунтовану відповідь на заяву за власним підписом.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Сяйво» про визнання протиправною бездіяльністю директора ЛКП «Сяйво» Масюк Уляни Львівни та зобов`язання до вчинення дій відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що відповідачем не долучено до матеріалів справи письмових доказів про отримання ним відповіді на його звернення, тобто не спростовано факту, що відповідь на звернення йому не була надіслана.

Вважає, що суд неправильно застосував ст. 19 ЗУ «Про звернення громадян», оскільки він має право одержати письмову відповідь про результат розгляду його заяви

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 червня 2020 рокута ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Учасники справи позивач ОСОБА_1 та представник відповідача ЛКП «Сяйво» будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання 20 липня 2021 року не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що відповідач ЛКП «Сяйво» скерував відповідь позивачу на його запит з дотримання строків, визначених законодавством, способом вказаним позивачем, цінним листом з описом і врученням, що підтверджується квитанцією та описом з пошти.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Таким чином, стверджуючи про неправомірну бездіяльність відповідача в контексті ненадання відповіді на заяву позивача у строки визначені законом, останній повинен належними та допустимими доказами довести суду факт звернення з відповідною заявою та відсутність реагування зі сторони відповідача у належний спосіб та строки.

Згідно із статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про звернення громадян" від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР), громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

В силу ст. 3 Закону № 393/96-ВР, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Статтею 15 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до ст. 19 Закону № 393/96-ВР, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень, зокрема, зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення.

Згідно із ст. 20 Закону України "Про звернення громадян" звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Звертаючись із позовними вимогами та не погоджуючись із оскаржуваним рішення, позивач ОСОБА_1 покликається на відповідні норми ЗУ «Про звернення громадян», зокрема і в частині строку розгляду відповідачем його заяви.

Судом встановлено, що 28.11.2019 позивач ОСОБА_1 звернувся із в заявою до ЛКП «Сяйво» про вирішення питання про встановлення нової газової колонки або виділення йому грошових коштів в сумі 450 грн на придбання самому нової газової колонки за адресою АДРЕСА_2 , оскільки наявна газова колонка вийшла з ладу та непридатна до експлуатації (а.с. 2).

Як встановлено з матеріалів справи, відповідач ЛКП «Сяйво» розглянув звернення ОСОБА_1 , про що останньому надано відповідь від 02.12.2019, яка 04.12.2019 надіслана позивачу засобами поштового зв`язку, що підтверджується копією відповіді та накладної з інформацією про відправлення (а.с. 14-15).

Зокрема, у відповіді повідомлено позивача про те, що у кошторисі угоди № 19 від 01.05.2019, яка укладена між ЛКП «Сяйво» та співвласниками будинку АДРЕСА_3 , не передбачено коштів на заміну поквартирних газових колонок, тому такі роботи не входять в комплекс робіт з управлінням будинку і не можуть бути профінансовані за кошти співвласників.

Отже, відповідь на звернення ОСОБА_1 відповідачем надано в межах строку, визначеного положеннями ст. 20 Закону України «Про звернення громадян».

Підтвердженням надсилання листа від 04.12.2019 є копія накладної та опис вкладення до цінного листа (а.с. 14).

Також, до матеріалів справи долучені і інші відповіді на заяви позивача ОСОБА_1 від 28.11.2019 (а.с. 16, 19, 22, 24).

При цьому, вимог щодо неправомірності розгляду інших заяв та надання на такі відповідей, позивач не пред`являв, позовні вимоги стосуються виключно заяви про заміну газової колонки.

Таким чином, твердження апеляційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні докази направлення відповіді на звернення ОСОБА_1 спростовуються долученими до відзиву на позовну заяву матеріалами.

Враховуючи зазначене, вимоги позивача є безпідставними, оскільки матеріалами справи доведено розгляд звернення ОСОБА_2 відповідачем у межах та з дотриманням строків, визначених вимогами згаданого Закону.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не є та висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 258, ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 20 липня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк