Справа № 728/1068/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2021 року Бахмацький районний суд Чернігівської області у складі:

головуючої судді - Лободи Н.В.

за участі секретаря судового засідання - Кулик Л.І.

представника позивача адвоката Мироненка С.В.

представників Чернігівської обласної прокуратури - прокурорів Москаленко С.М., Яська С.Ю.

представника Державної казначейської служби України Кот С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Бахмач у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Державної установи «Чернігівський слідчий ізолятор», Прокуратури Чернігівської області про стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

24.05.2021 до Бахмацького районного суду Чернігівської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - Позивач) до держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі Відповідач-1), Державної установи «Чернігівський слідчий ізолятор» (далі - Відповідач - 2), Прокуратури Чернігівської області (далі - Відповідач - 3) про стягнення моральної шкоди у сумі 1000000.00 грн., спричиненої Позивачу внаслідок незаконного утримання під вартою в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» з 19.06.2017 по 24.04.2018 за відсутності відповідного судового рішення, що набрало законної сили.

Позов мотивований тим, що згідно з вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08.06.2017 Позивача було засуджено за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі. Згідно з ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 24.04.2018 вказаний вирок був змінений і на підставі ч.5 ст.72 КК України Позивачу було зараховано строк попереднього ув`язнення з 12.09.2016 по 20.06.2017 включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Таким чином, вирок у відношенні Позивача набрав законної сили 24.04.2018. З 12.09.2016 Позивач, будучи затриманим у кримінальному провадженні перебував під вартою в СІЗО м.Чернігова, строк його тримання під вартою неодноразово продовжувався, зокрема до 19.06.2017 згідно з ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19.04.2017. Разом з тим, вирок від 08.06.2017 набрав законної сили 24.04.2018, тому у період з 19.06.2017 по 24.04.2018 Позивач утримувався під вартою за відсутності відповідного судового рішення, що набрало законної сили. Ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 22.09.2017 було встановлено факт утримання ОСОБА_1 в СІЗО м.Чернігова без ухвали про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та без вироку, що набрав законної сили. Незаконне позбавлення волі вирвало Позивача із звичного способу життя, позбавило роботи, спілкування з рідними та друзями, перебування у замкненому приміщенні СІЗО позначилось на психіці Позивача, внесло розлад у його поведінку, зумовило відчуття упередженості з боку односельців, викликало труднощі у створенні сім`ї, що у сукупності спричинило моральну шкоду, яку Позивач оцінює у 1000000.00 грн. та просить стягнути на свою користь.

Згідно з ухвалою судді Бахмацького районного суду Чернігівської області від 25.05.2021 вказана позовна заява була залишена без руху та Позивачу надано п`ятиденний строк для усунення недоліків.

Відповідно до ухвали Бахмацького районного суду Чернігівської області від 01.06.2021 вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 24.06.2021.

24.06.2021 підготовче провадження у справі було закрито і справу призначено до судового розгляду по суті на 03.08.2021.

03.08.2021 розгляд справи був відкладений до 19.08.2021 у зв`язку з відповідним клопотанням представника Відповідача-1.

У судовому засіданні представник Позивача заявлений позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити з викладених у ньому підстав.

Представник Відповідача-1 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала у повному обсязі, підтримала поданий на позов відзив та просила відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 повністю.

Виходячи з викладеної у відзиві позиції Відповідача-1, останнім не було порушено жодних прав Позивача, а нести відповідальність за дії інших осіб Відповідач-1 не повинен. Окрім того, у відношенні Позивача відсутній виправдувальний вирок, останнім не доведено факту його незаконного утримання під вартою та відсутнє рішення щодо визнання незаконними дій органів прокуратури та поліції, не обґрунтовано підтвердження факту заподіяння Позивачу моральних чи фізичних страждань, тому у нього відсутні правові підстави для стягнення моральної шкоди із вказаних ним у позові підстав.

Прокурор Ясько С.Ю., який у судовому засіданні 19.08.2021 представляв інтереси Відповідача - 3, позовні вимоги до Прокуратури Чернігівської області не визнав у повному обсязі, підтримав поданий на позов відзив, доводи якого зводяться до того, що дії Відповідача-3 у ході досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження у відношенні Позивача були правомірними. Позивачем не надано належних доказів незаконності рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури, не доведено факту заподіяння шкоди Позивачу та причинного зв`язку між ними, не обґрунтовано розміру моральної шкоди та підстав для її стягнення, а витрати на правничу допомогу належним чином не підтверджені, тому поданий ним позов не може бути задоволений. Окрім того, із аналогічними вимогами, зокрема щодо тримання у приміщенні СІЗО у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні Позивач уже звертався до суду і у задоволенні його позову було відмовлено повністю.

Окрім того, прокурор у судовому засіданні пояснив, що посилання Позивача на рішення ЄСПЛ «Луценко проти України» є безпідставним, оскільки обставини справи за вказаним рішенням відмінні від обставин у справі ОСОБА_1 .

Представник Відповідача-2 у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, у якій вказав, що проти задоволення вимог Позивача заперечує повністю. Також, представником Відповідача-2 був поданий відзив на позов, у якому вказано на хибність позиції Позивача щодо його незаконного тримання у ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор», оскільки Позивач утримувався у вказаній установі на підставі судових рішень, зокрема вироку Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08.06.2017, яким було ухвалено запобіжний захід засудженому ОСОБА_1 до вступу вироку у законну силу залишити попередній тримання під вартою. До того ж, відповідно до ухвали Новозаводського районного суду м.Чернігова від 22.09.2017, на яку посилається Позивач, йому було відмовлено у задоволенні його скарги, поданої у порядку ст.206 КПК України. Таким чином, Відповідачем-2 не було допущено жодних порушень у відношенні Позивача, котрий у вказаний ним у позові період перебував у ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» у якості засудженого за скоєння злочину до покарання у виді позбавлення волі, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Заслухавши пояснення учасників справи, повно та всебічно дослідивши матеріали позову, Суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що Позивач зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 (а.с.37).

Відповідно до ухвали Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19.04.2017 при розгляді кримінального провадження № 0000850 від 12.09.2016 було задоволено клопотання прокурора та продовжено обраний у відношенні ОСОБА_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 19.06.2017 (а.с.7).

З ухвали слідчого судді Новозаводського районного суду м.Чернігова від 22.09.2017 вбачається, що у задоволенні скарги адвоката Мироненка С.В. в інтересах ОСОБА_1 щодо незаконного утримання під вартою (в порядку ст.206 КПК України) було відмовлено. При цьому, вказана ухвала мотивована тим, що не маючи повноважень на надання оцінки і зміни суті судового рішення вироку Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08.06.2017 відносно ОСОБА_1 в частині запобіжного заходу - тримання під вартою, здійснення слідчим суддею судового контролю на стадії досудового розслідування і перебування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0000850 від 12.09.2016 на стадії апеляційного оскарження, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність повноважень визначених ч.3 ст.206 КПК України на зобов`язання звільнення позбавленої свободи особи, при відсутності судового рішення, яке набрало законної сили про застосування запобіжного заходу тримання під вартою (а.с.8).

Згідно з ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 24.05.2018 вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08.06.2017, згідно з яким ОСОБА_1 було засуджено за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України до 7 років позбавлення волі, був змінений та на підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_1 строк попереднього ув`язнення з 12.09.2016 по 20.06.2017 включно, із розрахунку один день ув`язнення за два дні позбавлення волі. В іншій частині вирок залишено без змін (а.с.9-11).

Відповідно до Постанови Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23.09.2019 вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08.06.2017 та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 24.05.2018 відносно ОСОБА_1 було змінено та перекваліфіковано дії ОСОБА_1 з ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України на ч.2 ст.125 КК України та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі і звільнено останнього з місць позбавлення волі у зв`язку з відбуттям покарання (а.с.32-36).

Згідно з рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області 24.02.2021, яке відповідно до постанови Чернігівського апеляційного суду від 11.05.2021 залишено без змін, ОСОБА_1 було відмолено у задоволенні його позову до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, ГУНП в Чернігівській області та Чернігівської обласної прокуратури про стягнення матеріальної та моральної шкоди в порядку ст.ст.12,13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (а.с.70-73, 74-79).

Отже, у даній справі Позивач вважає, що тримання його під вартою з 19.06.2017 (дата закінчення дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою у відношенні ОСОБА_1 , визначена в ухвалі Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19.04.2017) до 24.05.2018 (дата постановлення ухвали Апеляційного суду Чернігівської області про перегляд вироку Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08.06.2017 у відношенні ОСОБА_1 та, відповідно, дата набрання вказаним вироком законної сили) є незаконним, тобто він утримувався під вартою в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» за відсутності відповідного судового рішення, що набрало законної сили. При цьому Позивач зауважує, що факт його незаконного утримання під вартою встановлений ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 22.09.2017 та посилається на рішення ЄСПЛ у справі «Луценко проти України» від 05.04.2012 (заява №37645/10).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 56 Конституції України передбачає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органів державної влади або місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст.1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Відповідно до положень ст.2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з пунктами 1, 5 статті 3 ЗУ "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (частина перша статті 4 цього Закону).

Відповідно до положень п.4 ст.5 Європейської конвенції з прав людини, кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Руслан Яковенко проти України» від 04.06.2015, яке набуло статусу остаточного 04.09.2015, Суд зауважує, що, починаючи з дати постановлення вироку, навіть якщо лише судом першої інстанції, підсудний перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції. У такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно з пунктом 4 статті 5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання.

У пункті 46 вказаного рішення ЄСПЛ зазначає, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. У зв`язку з цим Суд доходить висновку, що словосполучення «після засудження» не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, яких за результатами судового розгляду було засуджено і які на такий судовий розгляд з`явилися, ще будучи вільними, незалежно від доступних їм засобів юридичного захисту (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany), від 27 червня 1968 року, С. 23, п. 9, Series А № 7). Більше того, особа, засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «c» пункту 1 статті 5 Конвенції (див., зокрема, рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), заява № 27561/02, п. 25, від 16 січня 2007 року).

У пункті 47 рішення ЄСПЛ вказано, що у своїй практиці Суд неодноразово зазначав, що він бере до уваги значні розбіжності серед держав - учасниць Конвенції стосовно питання про те, чи розпочинається відлік строку відбування покарання особою, засудженою судом першої інстанції, тоді як розгляд апеляційної скарги ще триває. Проте Суд повторно зазначає, що важливі гарантії статті 5 Конвенції не залежать від національного законодавства (див. рішення у справі «Б. проти Австрії» (В. v. Austria), від 28 березня 1990 року, п. 39, Series А № 175, та вищенаведене рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26). Отже, навіть якщо національне законодавство держави-члена передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції (див. вищенаведене рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п.26).

У даній справі, на думку Позивача, він незаконно утримувався під вартою після ухвалення у відношенні нього обвинувального вироку та до набрання вказаним вироком законної сили.

Виходячи із вищенаведених норм національного законодавства та практики ЄСПЛ, у даному випадку Суд не вбачає порушення законності, оскільки у термін, на який вказує Позивач, а саме з 19.06.2017 по 24.04.2018, він знаходився під вартою не у період досудового розслідування чи під час судового розгляду, а після ухвалення у відношенні нього обвинувального вироку, тобто після встановлення судом першої інстанції його винуватості та призначення йому покарання у виді позбавлення волі.

Що стосується посилання Позивача на рішення ЄСПЛ у справі «Луценко проти України» від 05.04.2012, то Суд вважає вказане посилання безпідставним, оскільки у вищенаведеній справі Європейським судом було констатовано порушення підпункту «с» пункту «1» статті 5 Конвенції у період тримання заявника під вартою після направлення справи до суду та під час розгляду справи в суді, тобто до встановлення вини заявника та до ухвалення у відношенні нього обвинувального вироку. У випадку ОСОБА_1 останній не перебував під вартою з метою допровадження його до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ним правопорушення згідно з підпунктом «c» пункту 1 статті 5 Конвенції, а був засудженим судом першої інстанції до покарання у виді позбавлення волі та перебував під вартою до закінчення строку оскарження вироку.

Окрім того, Суд вважає, що ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м.Чернігова від 22.09.2017 жодним чином не встановлено факту утримання ОСОБА_1 в СІЗО м.Чернігова без ухвали про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та без вироку, що набрав законної сили, оскільки, виходячи із мотивів ухвали, слідчий суддя, розглядаючи скаргу, подану йому в порядку ст.206 КПК України щодо незаконного утримання ОСОБА_1 під вартою, лише вказав на відсутність у нього повноважень, визначених ч.3 ст.206 КПК України на зобов`язання звільнення позбавленої свободи особи, при відсутності судового рішення, яке набрало законної сили про застосування запобіжного заходу тримання під вартою, тобто фактично виклавши зміст вищевказаної норми закону, згідно з якою слідчий суддя зобов`язаний звільнити певну особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи, а не констатувавши, що ОСОБА_1 перебуває під вартою без законних підстав і слідчий суддя позбавлений повноважень його звільнити.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, підстав для стягнення з держави Україна на користь Позивача моральної шкоди у сумі 1000000.00 грн. з підстав вказаних у позові, Суд не вбачає.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 83, 89, 265, 352, 354 ЦПК України, Суд, -

У Х В А Л И В :

У позові ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Державної установи «Чернігівський слідчий ізолятор», Прокуратури Чернігівської області про стягнення моральної шкоди відмовити повністю.

Позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач держава Україна в особі:

Державна казначейська служба України, 01601, м.Київ, вул.Бастіонна,6, ;

Державна установа «Чернігівський слідчий ізолятор», 14000, м.Чернігів, вул.Реміснича,2, ;

Прокуратура Чернігівської області, 14000, м.Чернігів, вул.Князя Чорного,9, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення складений 20.08.2021.

Суддя Бахмацького районного суду Н.В.Лобода