Провадження № 2/522/3578/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

під головуванням судді Чернявської Л.М.,

за участі секретаря судового засідання Палун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

22 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 04 серпня 2011 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно з яким останній надано грошові кошти у розмірі 264 000 грн, що еквівалентно 33 000 доларів США. Відповідно до розписки повернення позики передбачалось після передачі ОСОБА_2 нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що 28 березня 2014 року він передав ОСОБА_2 нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 , однак ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики від 04 серпня 2011 року не повернула.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 2 371 227 грн, з яких: 730 620 грн - основний борг; 1 614 670 грн - пеня; 29 076,60 грн - три проценти річних.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси (суддя Бойчук А.Ю.) від 16 серпня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 04 серпня 2011 року у розмірі 2 658 259,20 грн, з яких: 819 060 грн - основний борг; 1 810 122,60 грн - пеня; 29 076,60 грн - три проценти річних.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (суддя Бойчук А.Ю.) від 17 листопада 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 26 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2016 року змінено. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 33 000 доларів США основного боргу, 800 000 грн пені та три проценти річних у сумі 1 202 доларів США, а всього 34 202 доларів США та 800 000 грн. В іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2016 року та постанова Апеляційного суду Одеської області від 26 грудня 2018 року скасовані, а справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 передано на новий розгляд до суду першої інстанції у зв`язку з ненаданням оцінки наявним у справі доказам та не встановленням фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 21 квітня 2020 року прийнято до провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, призначено справу до розгляду в загальному порядку у відкритому судовому засіданні.

24 червня 2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 на позовну заяву, у якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що жодного договору позики, а також договору позики, пов`язаного з договором купівлі-продажу 1/100 частини нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , Відповідач з позивачем ОСОБА_1 не укладала, грошових коштів від позивача не отримувала, розписку не писала та не підписувала. У відзиві відповідач посилається на те, що викладені у позовній заяві обставини спростовуються фактами, встановленими судовими рішеннями у цивільній справі, що набрало законної сили, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також відповідачем повторно подано заяву про застосування до позовних вимог строків позовної давності.

18 березня 2021 року позивач через канцелярію суду подав уточнену позовну заяву та заяву про поновлення строків для подання позову.

Згідно уточнених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача грошовий борг у розмірі 1 998 763,55 (один мільйон дев`ятсот дев`яносто вісім тисяч сімсот шістдесят три грн. 55 коп.) грн.; судовий збір за подання позову в сумі 3 654 грн., оплату витрат за проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи 14 157 грн.

08 червня 2021 року надійшли заперечення представника відповідача щодо поновлення строків позовної давності, а також додаткові пояснення у справі.

Також від представника відповідача надійшло клопотання про стягнення судових витрат з позивача у розмірі 35 763,01 грн.

Ухвалою суду від 18 червня 2021 року в задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про відвід судді було відмовлено та справу призначено до розгляду на 07 липня 2021 року.

В судове засідання сторони не з`явились, сповіщались належним чином. В матеріалах справи міститься заяви про розгляд справи за відсутності учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим сторонами доказам щодо їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з позовної заяви, 04 серпня 2011 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 безвідсотково строком на три місяці суму грошових коштів у розмірі 264 000 гривень, що є еквівалентом 33 000 доларів США, які позичальник зобов`язується повернути в термін до 04 жовтня 2011 року. Повернення зазначеної суми повинно бути здійснено у повному обсязі однією сумою або частками в термін строку не пізніше 04 жовтня 2011 року.

Пунктом 7 договору позики від 04 серпня 2011 року передбачено, що у разі неповернення позичальником позики за цим договором в термін до 04 грудня 2011 року позикодавець має право з 05 грудня 2011 року нараховувати пеню згідно статті 549 ЦК України у розмірі 0,5 % за кожний день прострочки проведення розрахунків.

Відповідно до пункту 11 зазначеного договору, у якості забезпечення повернення позики ОСОБА_2 виступає офісне приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить їй на праві приватної власності.

Також на підтвердження своїх позовних вимог позивачем було надано до суду розписку, згідно з якою ОСОБА_2 зобов`язалася повернути йому 33 000 доларів США після передачі ОСОБА_1 їй приміщення офісу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,2 кв. м. В розписці зазначено, що розписка написана ОСОБА_1 на прохання ОСОБА_2 після підписання нею договору займу.

Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, посилався на те, що 28 березня 2014 року вищевказане нежитлове приміщення передав ОСОБА_2 , однак остання до цих пір не повернула грошові кошти за договором позики.

Висновком експерта від 09 жовтня 2017 року підпис від імені ОСОБА_2 у наданій на експертизу розписці від 04 серпня 2011 року, виконаний не самою ОСОБА_2 , а іншою особою. Вирішити питання, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_2 у наданому на експертизу договорі позики від 04 серпня 2011 року не виявилося можливим у зв`язку з розбіжностями деяких окремих ознак результатів порівняльного дослідження.

Відповідно до висновку повторної судової почеркознавчої експертизи від 27 вересня 2018 року підпис від імені ОСОБА_2 в договорі позики від 04 серпня 2011 року виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів самою ОСОБА_2 . Ознаки, які б свідчили про виконання цього підпису ОСОБА_2 навмисно зміненим почерком, відсутні. Підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 04 серпня 2011 року, укладеній від імені ОСОБА_2 на зворотній стороні аркуша, під рукописним текстом розписки, ліворуч від рукописного запису « ОСОБА_2 » - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_2 .

Таким чином, надана позивачем розписка, як документ, що посвідчує передання позичальнику позикодавцем визначеної грошової суми не є належним та допустим доказом передачі коштів, що підтверджено висновками обох експертиз.

Окрім того, подаючи до суду уточнену позовну заяву, позивач підтвердив той факт, що розписка написана позивачем особисто, а не відповідачем.

Посилаючись на те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошових коштів позичальнику, просив стягнути з відповідача загальну суму грошових коштів у розмірі 1 998 763,55 грн., яка складається з:

915 420 грн., - еквівалент 33 000 доларів США, станом на час уточнення позову (10.03.2021р.) згідно встановленого НБУ валютного курсу одного долара США у розмірі 27,74 грн.;

891 105,35 грн. пені за термін часу з 30.03.2014 року по 30.09.2015 року з розрахунку 0,5% за кожний день прострочення проведення розрахунків за договором позики від 04.08.2011р.;

192 238,20 грн. розрахунок 3% річних за термін часу з 30.03.2014 року по теперішній час.

Розрахунок заборгованості позивачем не надавався.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 посилалась на те, що вона жодного договору позики із ОСОБА_1 не укладала, розписки не підписувала, грошових коштів у борг від нього не отримувала.

В обґрунтування заперечень проти підписання нею договору позики відповідач зазначає наступне.

У пункті 11 договору позики від 04.08.2011 року міститься положення про те, що у якості забезпечення повернення позики гр. ОСОБА_2 виступає офісне приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить їй на праві приватної власності. Офісне приміщення належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09.09.2011 року.

Тобто, в умовах договору позики від 04 серпня 2011 року міститься зафіксований факт, який на момент «підписання» ще не настав, а настав у майбутньому більш ніж через місяць 09 вересня 2011 року.

У пунктах 5 та 6 наданого Позивачем договору позики від 04.08.2011 року зазначено:

«5. Цей договір вважається укладеним з моменту підписання Позикодавцем та Позичальником зазначеного договору про наявність боргу по грошовим коштам у Позичальника, та підтверджується розпискою Позичальника.

6. Розписка Позичальника про наявність у нього боргу перед Позикодавцем є невід`ємною частиною договору позики та пишеться Позичальником власноручно.».

Позивачем закреслені остання частина речення у п. 5 та п. 6 наданого договору позики про те, що розписка за таким договором є невід`ємною частиною договору позики і має бути написана Позичальником особисто, що підтверджується його підписом, проставленим поряд.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Суд, враховуючи твердження позивача, приходить до висновку, що розписка, згідно з якою ОСОБА_2 зобов`язалася повернути йому 33 000 доларів США після передачі ОСОБА_1 їй приміщення офісу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,2 кв. м., відповідачем ОСОБА_2 не видавалася.

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 09.09.2011 року у справі №2-6201/11 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 були задоволені повністю, а саме:

- визнано договір купівлі-продажу 1/100 частин нежитлового приміщення магазину, загальною площею 48,2 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , таким, що відбувся;

- визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/100 частину вказаного нежитлового приміщення.

Також зазначеним судовим рішенням від 09.09.2011 року були встановлені наступні юридично значущі факти:

-15 грудня 2009 року між ОСОБА_1 , з одного боку та ОСОБА_2 , з іншого, у простій письмовій формі укладено попередній договір про намір купівлі-продажу 1/100 частин нежитлового приміщення магазину, загальною площею 48,2 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (визначено склад приміщень). Остаточна угода купівлі-продажу повинна була відбутись 15.12.2010 року;

-15.09.2009 року в якості забезпечення зобов`язань по виконанню зазначеного договору, ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 авансовий платіж в сумі 24 000, 00 грн. в подальшому в період з 15.12.2009 по 22.11.2010 року позивач передала відповідачу в рахунок вартості нежитлового приміщення його остаточну вартість та загалом 160 000, 00 гривень, що підтверджується відповідними розписками наявними в матеріалах справи;

-Після укладення попереднього договору про намір купівлі-продажу 1/100 частини нежитлового приміщення магазину, загальною площею 48,2 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 ключі від зазначеного приміщення для користування ним.

- ОСОБА_1 підтвердив факт отримання повного розрахунку за нерухоме майно.

ОСОБА_1 визнав позовні вимоги та надав заяву, в якій не заперечував проти їх задоволення. Вказане рішення ОСОБА_1 не оскаржувалось та набрало законної сили 20 вересня 2011 року, про що зазначено в самому рішенні.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що викладені у позовній заяві твердження спростовані обставинами встановленими судовим рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 09.09.2011 року у справі №2-6201/11.

Твердження позивача про те, що між ним та відповідачем існувала домовленість про визначення вартості приміщення у розмірі 53 000 (п`ятдесят три тисячі) доларів США, що є підставою для стягнення з відповідача 33 000 доларів США не приймається судом до уваги, оскільки не стосується предмета доказування та не підтверджено належними та допустимими доказами.

Умови договору позики не містять положень щодо отримання відповідачем від позивача грошових коштів.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів передачі відповідачу у борг грошових коштів.

Всебічно та повно вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що надані позивачем докази є недостовірними, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а відтак позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції розглянув цю справу та задовольнив позов ОСОБА_1 за відсутності відповідача та без належного повідомлення відповідача про час та місце судового засідання. Таким чином відповідач фактично була позбавлена можливості бути присутньою на засіданні суду першої інстанції, та позбавлена можливості належним чином захистити свої права.

Тому заяву про застосування строків позовної давності було подано безпосередньо до апеляційного суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц міститься висновок про наступне: «Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.».

Оскільки договір позики не передбачає іншого, то за загальним правилом строк, у межах якого ОСОБА_1 мав би звернутися до суду з вимогою про стягнення з відповідача боргу, за наданим договором позики становить три роки (ст. 257 ЦК України).

У пункті 2 наданого позивачем договору позики від 04.08.2011 року прописано, що повернення суми повинно бути здійснено не пізніше 04.10.2011 року. Тобто, перебіг позовної давності почався зі спливом строку виконання вказаного зобов`язання, а саме з 05 жовтня 2011 року. Саме з 05 жовтня 2011 року позивач міг і повинен був довідатися про порушення свого права на повернення боргу.

Проте, звернувшись до суду з позовом 22 червня 2015 року, жодних поважних причин пропущення позовної давності позивач не до суду не заявляв і доказів на підтвердження таких причин не надавав.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до норм частин 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Застосування строків позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підстав своїх позовних вимог, а також не доведено підстав для поновлення строків позовної давності.

Таким чином, суд вважає, що позивач звернувся до суду із пропуском строків позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК).

Між тим, із урахуванням викладеного, суд не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача, оскільки в позові відмовлено за його недоведенністю.

Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Представником відповідача заявлено про стягнення з позивача судових витрат у розмірі 39 763,01 грн.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Попередній розрахунок судових витрат відповідача становить:

1) судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення 275,61 грн.

2) судовий збір за подання апеляційної скарги 5481,00 грн.,

3) оплата вартості судово-почеркознавчі експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України 6398,40 грн.;

4) судовий збір за подання касаційної скарги 7308,00 грн.

5) витрати на професійну правничу допомогу за період з 16.06.2020 по 07.07.2021 становлять 20 300 грн.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 станом на час судового засідання 07.07.2021 року фактично отримала правничу допомогу адвоката Федорової С.В. загальним обсягом на 20 300 грн., що підтверджується актами виконаних робіт, що долучені до матеріалів справи, та понесла судові витрати (судові збори та оплата вартості судово-почеркознавчі експертизи) у загальному розмірі 19 463,01 грн., що підтверджено наявними в матеріалах справи квитанціями.

На підтвердження вартості правничої допомоги представником ОСОБА_2 адвокатом Федоровою С.В надано: договір про надання правової допомоги від 16.06.2020 року; додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги від 16.06.2020 року; додаток 1 до договору про надання правової допомоги від 16.06.2020 року; рахунки за надані послуги від 24.06.2020 року, 09.1 2.2020 року, 18.03.2021 року, 08.06.2021 року, 18.06.2021 року; акти виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 24.06.2020 року, 09.12.2020 року, 18.03.2021 року, 08.06.2021 року, 18.06.2021 року.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд приймаючи до уваги викладене, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, враховуючи неможливість проведення ряду судових засідань з причин відсутності позивача, приходить до висновку, що вимоги відповідача про стягнення судових витрат підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 25 463,01 грн. ( з яких понесені судові витрати при сплаті судових зборів та оплати вартості судово-почеркознавчої експертизи складають 19463,01 грн., витрат на правничу допомогу адвоката Федорової С.В. 6000 грн.).

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 25 463,01 (двадцять п`ять тисяч чотириста шістдесят три гривні, 01 копійку) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений та підписаний 16 липня 2021 року

Суддя Чернявська Л.М.