Справа № 504/2043/17
провадження №2/504/190/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2021смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області в складі :

головуючого судді Доброва П.В.,

при секретарі Данько Т.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в приміщенні Комінтернівського районного суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення 1/2 частки вартості майна, та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , яку згодом уточнив, в який просив розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках земельну ділянку площею 0, 0997 га, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0:01:002:1917, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 24, 7 кв.м., житловою площею 12, 0 кв.м.

В уточненій позовній заяві позивач зазначив, що 06.06.2014 року між ним, ОСОБА_1 , та відповідачем ОСОБА_4 був укладений шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції зроблений актовий запис № 666. Від шлюбу дітей не має. Шлюб не склався, сторони тривалий час не проживають разом. Збереження шлюбу вважає неможливим. Під час щлюбу за спільні грошові кошти сторонами 25.03.2015 року придбана земельна ділянка площею 0, 0997 га, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0:01:002:1917, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Крім того, під час шлюбу, ним за домовленістю із сестрою ОСОБА_3 та її цивільним чоловіком ОСОБА_5 , у останнього 25.03.2015 року була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 24, 7 кв.м., житловою площею 12, 0 кв.м. При купівлі-продажу квартири мною грошові кошти продавцю не були сплачені, а тому, враховуючи наполегливі вимоги сестри та її цивільного чоловіка ОСОБА_5 , він був вимушений 21.03.2017 року переоформити за договором купівлі-продажу на ім`я моєї сестри ОСОБА_3 автомобіль "КІА-VENGA", реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , колір сірий, в рахунок оплати мною придбання квартири квартира АДРЕСА_2 . Автомобіль "КІА-VENGA", реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , не має відношення до спільного майна подружжя, тому що придбаний за грошові кошти, які виручені ним від продажу автомобіля "Хюндай" реєстраційний номер НОМЕР_3 , який був придбаний задовго до шлюбу з відповідачем. Ніяких грошових коштів при придбанні ним автомобіля "КІА-VENGA", реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , та придбанні квартири АДРЕСА_2 відповідач йому не надавала, а тому зазначені квартира та автомобіль не мають відношення до спільного майна подружжя.

Заявою від 31.08.2018 року позивач ОСОБА_1 збільшив свої позовні вимоги та додатково просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь 1/2 частки отриманого відповідачем доходу від підприємницької діяльності за 2015-2016 роки в розмірі 769 599, 00 грн., оскільки відповідно до відповіді ДПІ у Суворовському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 31.01.2018 року, яку надала відповідач, нею отриманий прибуток від підприємницької діяльності в розмірі 1 241 000 грн. (за 2015 рік) і 298 199 грн. (за 2016 рік).

Відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , який неодноразово уточняла (остання редакція від 17.07.2018 року), в якому просила в порядку поділу спільно набутого майна виділити у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0, 0997 га, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0:01:002:1917, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), в порядку поділу спільно набутого майна виділити у власність ОСОБА_1 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 24, 7 кв.м., житловою площею 12, 0 кв.м., в порядку поділу спільно набутого майна стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля "КІА-VENGA", реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , в розмірі 113 761, 84 грн.

В уточненій зустрічній позовній заяві відповідач ОСОБА_2 зазначила, що дійсно 06.06.2014 року між сторонами укладений шлюб. Під час шлюбу позивачем та відповідачем придбано наступне майно, яке підлягає поділу між сторонами: земельна ділянка площею 0, 0997 га, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0:01:002:1917, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 24, 7 кв.м., житловою площею 12, 0 кв.м., автомобіль "КІА-VENGA", реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , проти задоволення первісного позову ОСОБА_1 заперечує.

Третя особа ОСОБА_3 звернулась до суду із власним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який також згодом уточнила, в якому просила стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на її користь заборгованості за договором позики від 28.03.2017 року в загальному розмірі 11 000 доларів США та 3% річних в розмірі 11 230, 36 грн., та стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

В позовній заяві третя особа ОСОБА_3 зазначила, що 28.03.2017 року між нею та ОСОБА_1 був укладений договір позики, що підтверджується розпискою, за умовами якого, останній взяв у неї в борг 11 000 доларів США на строк дванадцять місяців, без сплати відсотків за користування грошима. Строк дії договору позики сплинув 28.03.2018 року, але по теперішній час борг не погашений, позика не повернута. ОСОБА_1 зазначив при отриманні позики, що позика йому потрібна для погашення його сімейного, спільного з ОСОБА_2 , боргу перед батьком дружини ОСОБА_6 . Вирішити спір миром не вдається, оскільки між відповідачами в судовому порядку розглядається спір про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, що вимушує її звернутись за судовим захистом порушених прав. Станом на 02.08.2019 року за курсом НБУ розмір шкоди, яка спричинена їй невиконанням відповідачами своїх зобов`язань за договором позики, буде складати : основний борг :11 000 Х 25, 349919 = 278 849, 10 грн. 3% річних : 278 849, 10 Х (3+30+31+30+31+31+30+31+ 30+31 +31+28+31+ 30+31+30+ 31)/ 365 / 100 Х 3 = 11 230, 36 грн.

ОСОБА_1 подав до суду відзив на позовну заяву третьої особи, в якому в якому позов визнав та зазначив, що 06.06.2014 року між ним та ОСОБА_4 був укладений шлюб. Під час шлюбу за спільні грошові кошти, які були ними позичені у батька дружини ОСОБА_6 , ними 25.03.2015 року була придбана земельна ділянка площею 0, 0997 га, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0:01:002:1917, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). У ОСОБА_6 в березні 2015 року (десь за тиждень до укладення договору) ними (ним та дружиною) були позичені грошові кошти у сумі 7000 дол. США. Крім того, приблизно у вересні 2015 року, під час йго знаходження у рейсі (в морі), за його згодою, дружиною ОСОБА_2 у батьків були позичені гроші в сумі 3000 дол. США для проведення косметичної (пластичної) операції, як подарунок їй на День Народження. На весні 2017 року він зрозумів, що його спільне життя з ОСОБА_2 не склалось та прийняв для себе рішення про припинення шлюбу. На той час вони разом з дружиною проживали в житловому будинку її батька ОСОБА_6 , який розташований в АДРЕСА_3 , з якого він і з`їхав. З цього часу дружиною було одразу поставлене питання про продаж земельної ділянки яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0:01:002:1917, для погашення нашого спільного боргу перед її батьком, і тією же весною 2017 року вони зустрілись біля офісу приватного нотаріуса на перехресті вул. Марсельська та Дніпропетровська дорога. Але, при зустрічі, дружина ОСОБА_2 змінила узгоджене рішення про продаж земельної ділянки та висунула до нього вимогу сплати грошової суми в розмірі 11 000 дол. США її батьку ОСОБА_6 (які були їх з дружиною спільним боргом перед її батьками), і тоді вона не бути мати жодних претензій щодо поділу спільного майна. Зазначений варіант був підтверджений батьком дружини ОСОБА_6 , який також був присутній при розмові. Він був вимушений погодитись на зазначену вимогу, тому що був налаштований повністю припинити свої відносини з дружиною, але зазначеної суми в нього не було, тому він був вимушений звернутись з проханням про надання позики до своєї сестри ОСОБА_3 , у якої були збереження від підприємницької діяльності, для погашення їх з дружиною спільного боргу перед її батьками. Сестра ОСОБА_3 погодилась надати йому в позику зазначену суму грошей, оскільки знала про його проблеми у шлюбі та відсутність у нього грошей. Зазначені грошові кошти в сумі 11 000 дол. США, які були позичені у сестри, він передав батьку дружини ОСОБА_6 , про що свідчить його розписка про отримання грошових коштів від 30.03.2017 року. Таким чином, позику, яку він отримав від сестри ОСОБА_3 , була витрачена виключно на погашення їх спільного з дружиною боргу перед її батьком ОСОБА_6 , тобто позика була і отримана і використана в інтересах сім`ї, що підтверджується письмовими доказами у справі (розписками). У зв`язку із розглядом судом спору щодо розірвання шлюбу між ним та дружиною ОСОБА_2 та поділу спільного майна, позика перед сестрою ОСОБА_3 дійсно по теперішній час не погашена і гроші не повернуті, що створює перед сестрою їх спільний з дружиною борг, відносини щодо якого підлягають врегулюванню.

ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву третьої особи ОСОБА_3 , в якому позов не визнала, оскільки не надавала письмової згоди на отримання позики її чоловіком ОСОБА_1 , вважає, що позика використана чоловіком не в інтересах сім`ї, факт повернення грошових коштів ОСОБА_1 її батьку ОСОБА_6 визнала.

Позивач подав до канцелярії суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

В судовому засіданні представник позивача первісний позов ОСОБА_1 підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 заперечував. Проти задоволення позову третьої особи ОСОБА_3 не заперечував.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення первісного позову ОСОБА_1 та позову третьої особи ОСОБА_3 , зустрічний позов ОСОБА_2 підтримала та просила задовольнити в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 та її представник власний позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримали в повному обсязі та просили задовольнити, первісний позов ОСОБА_1 підтримали, проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 заперечували.

Допитані в судовому засіданні свідки надали наступні свідчення:

- третя особа ОСОБА_3 , допитана як свідок за клопотанням позивача, зазначила, вона проживає за адресою : АДРЕСА_4 разом з цивільним чоловіком ОСОБА_5 та двома синами. В цивільному шлюбі знаходиться 14 років. Її брат ОСОБА_1 шість років тому одружився на ОСОБА_2 . На час реєстрації шлюбу у брата у власності був автомобіль "Хундай", який вже в шлюбі він обміняв на автомобіль "КІА. Вона та чоловік вирішили обміняти будинок брата, який розташований по АДРЕСА_1 на квартиру її чоловіка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 . Її чоловік ОСОБА_5 свою квартиру на її брата ОСОБА_1 переоформив, а брат свій будинок переоформити на її ім`я не зміг, тому що під його будинком не була оформлена земельна ділянка. Враховуючи зазначену обставину брат запропонував переоформити на її ім`я власний автомобіль "КІА", як розрахунок за квартиру, на що вона погодилась. Під час укладення угоди купівлі-продажу квартири у нотаріуса були присутні брат ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_2 , її чоловік ОСОБА_5 та вона. При переоформленні квартири брат гроші за квартиру не сплачував і вона брату гроші за автомобіль також не сплачувала. ОСОБА_2 при оформленні угоди купівлі-продажу квартири говорила, що вона до квартири не має жодного відношення. Вона знає проте, що брат та його дружина ОСОБА_2 позичали кошти у батька ОСОБА_7 . Спочатку позичали 7 000 доларів США, а потім ОСОБА_8 сказала, що вона, під час знаходження в рейсі брата, позичила у батька 4 000 доларів США на пластичну операцію. Брат вирішив припинити шлюб з ОСОБА_9 та пішов від неї. Після повернення з рейсу брата на весні 2017 року відбулась зустріч, на якій з одного боку були присутні вона, брат ОСОБА_10 , її мати ОСОБА_11 , а другого боку ОСОБА_8 , її мати та батько ОСОБА_6 . ОСОБА_6 сказав, що йому потрібні гроші. Віддати борг у ОСОБА_10 та ОСОБА_12 грошей не було, тому вирішили продати земельну ділянку. Але потім ОСОБА_10 сказав, що ОСОБА_8 сказала, щоб він віддав гроші батьку і вона не буде мати претензій щодо поділу майна. Денис прийшов до неї та позичив гроші в сумі 11 000 доларів США, про що написав розписку. Гроші брат віддав батьку дружини ОСОБА_6 , але і після цього ОСОБА_8 на розірвання шлюбу до РАГСу не прийшла. Вона після зазначених подій фактично залишилась на вулиці тому, що брат свій будинок на неї не переоформив до теперішнього часу.

- свідок ОСОБА_5 , допитаний за клопотанням позивача, надав свідчення проте, що він проживає за адресою АДРЕСА_4 разом цивільною дружиною ОСОБА_3 , спільним неповнолітнім сином ОСОБА_13 та сином дружини ОСОБА_14 . ОСОБА_1 є рідним братом його дружини. Біля семи років тому ОСОБА_10 зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 , було весілля. На час реєстрації шлюбу у ОСОБА_10 був автомобіль "Хундай", мікроавтобус, який він вже у шлюбі обміняв на автомобіль "КІА". За згодою сторін він переоформив свою квартиру АДРЕСА_2 на ім`я брата дружини ОСОБА_1 , який був повинен переоформити свій будинок АДРЕСА_1 на його дружину ОСОБА_3 , але ОСОБА_10 будинок не переоформив, тому що документи були не в порядку. Під час підписання угоди купівлі-продажу квартири у нотаріуса були присутні дружина ОСОБА_15 , він, ОСОБА_10 та ОСОБА_8 . ОСОБА_10 йому гроші за квартиру не сплачував. ОСОБА_8 казала, що до квартири жодних претензій не має. Внаслідок не можливості переоформити будинок ОСОБА_10 запропонував дружині ОСОБА_16 переоформити на неї свій автомобіль, що і зробили. Він знає про те, що ОСОБА_10 повернув гроші батьку дружини ОСОБА_6 в сумі 11 000 доларів США, про той написав розписку. Зазначені гроші ОСОБА_10 позичила дружина ОСОБА_3 , він з дружиною з цього приводу не сперечався. Він працює машиністом тепловозу на ТОВ "ТІС", дружина є підприємцем займається торгівлею.

- свідок ОСОБА_6 , допитаний за клопотанням відповідача, надав свідчення про те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_10 позичили в нього гроші в сумі 11 000 доларів США на весні 2016 року. Потім вони віддали ці гроші в сумі 11 000 доларів США, про що він написав розписку. Гроші він позичав їм обом, гроші йому повернули 21.03.2017 року, а розписку він написав 30.03.2017 року на вимогу ОСОБА_17 та її чоловіка, він не знав, що ОСОБА_10 інвалід 2 групи, спочатку позичили 7 000 доларів США, а потім - 4 000 доларів США, він не інтересувався навіщо їм така сума грошей, перед тим, як віддати гроші йому зателефонувала донька ОСОБА_18 та сказала: " ОСОБА_19 приїдь, ми повернемо борг", гроші йому повернули однією сумою, дата написання розписки для нього не має значення, до ОСОБА_12 та ОСОБА_10 він претензій не має, борг йому повернутий. ОСОБА_3 приїхала від імені родини и попросила написати розписку. Саме ОСОБА_8 йому зателефонувала та попросила приїхати, коли повертали гроші.

Заслухавши пояснення сторін та третьої особи, допитавши свідків та дослідивши письмові докази суд вважає, що первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що 06.06.2014 року між ОСОБА_1 , та відповідачем ОСОБА_4 був укладений шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції зроблений актовий запис № 666, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб. Від шлюбу дітей не має. Шлюб не склався, сторони тривалий час не проживають разом, тому суд вважає, що в зазначеній частині позов підлягає задоволенню на підставі наступного.

У відповідності до ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

За правилами ч. 2, ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Згідно ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Вільна згода подружжя на шлюб поширюється не тільки під час його укладання, а й на весь час перебування в шлюбі.

Як вбачається зі змісту ч.3 та ч.4 ст.56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них.

Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Таким чином, відмова суду в задоволенні позову буде вважатись фактичним примушуванням жінки та чоловіка до шлюбу, що є недопустимим, оскільки шлюб ґрунтується на вільній і повній згоді чоловіка ті жінки.

Суд вважає, що первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині поділу спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про поділ спільного майна та стягнення 1/2 частки вартості майна підлягають частковому задоволенню та визнанню:

- земельної ділянки площею 0, 0997 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0:01:002:1917, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках,

- однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 24, 7 кв.м., житловою площею 12, 0 кв.м., спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках, з огляду на наступне:

Судом встановлено, що після реєстрації шлюбу позивачем та відповідачем придбане наступне майно:

25.03.2015 року за договором купівлі-продажу земельної ділянки, який укладений між ОСОБА_20 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Чос О.П. за реєстром № 214, придбана земельна ділянка площею 0, 0997 га, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0:01:002:1917, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується копіями договору купівлі-продажу земельної ділянки та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацією права власності.

25.03.2015 року за договором купівлі-продажу, який укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Драгой Н.І. за реєстром № 222, придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 24, 7 кв.м., житловою площею 12, 0 кв.м., що підтверджується копіями договору купівлі-продажу квартири та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

30.12.2015 року ОСОБА_1 придбаний автомобіль "КІА-VENGA", реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 , який 21.03.2017 року за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 5147/2017/379094, зареєстрованим ТСЦ № 5147 РСЦ в Одеській області, був проданий ОСОБА_3 , що підтверджується відповіддю ТСЦ № 5147 від 02.08.2017 року та копією договору купівлі-продажу ТЗ від 21.03.2017 року.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до вимог ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом.

Згідно із частиною 2 статті 158 Земельного кодексу України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Земельна ділянка та квартира придбана сторонами у шлюбі за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу, згоду на укладення яких надавала дружина покупця ОСОБА_1 ОСОБА_2 відповідними нотаріально посвідченими заявами, про що зазначено в тексті зазначених договорів.

Жодна з сторін справи в судовому порядку не оспорила договори купівлі-продажу земельної ділянки та квартири, що свідчить про правомірність зазначених правочинів, відношення майна до спільного сумісного майна подружжя, яке підлягає поділу між сторонами.

При виборі варіанту поділу майна між сторонами суд виходить з приписів ст. 321 ЦК України щодо непорушності права власності та п. 25. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до якої, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК (2947-14) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК (435-15), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Суд вважає за необхідним відмовити у задоволенні первісного позову позивача ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на його користь 1/2 частки отриманого відповідачем доходу від підприємницької діяльності за 2015-2016 роки в розмірі 769 599, 00 грн. з огляду на наступні обставини:

Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ст. 128 Господарського кодексу України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Як свідчать податкові декларації фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 за 2015, 2016, 2017 роки, вона є платником єдиного податку, тобто особою, яка обрала спрощену систему оподаткування.

Відповідно до ст. 291 Податкового кодексу України, 291.1. У цій главі встановлюються правові засади застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності, а також справляння єдиного податку. 291.2. Спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності. 291.3. Юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Відповідно до ст. 292 Податкового кодексу України, 292.1. Доходом платника єдиного податку є: 1) для фізичної особи - підприємця - дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, доходи у вигляді бюджетних грантів, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності; 292.3. До суми доходу платника єдиного податку включається вартість безоплатно отриманих протягом звітного періоду товарів (робіт, послуг). Безоплатно отриманими вважаються товари (роботи, послуги), надані платнику єдиного податку згідно з письмовими договорами дарування та іншими письмовими договорами, укладеними згідно із законодавством, за якими не передбачено грошової або іншої компенсації вартості таких товарів (робіт, послуг) чи їх повернення, а також товари, передані платнику єдиного податку на відповідальне зберігання і використані таким платником єдиного податку. До суми доходу платника єдиного податку третьої групи, який є платником податку на додану вартість за звітний період також включається сума кредиторської заборгованості, за якою минув строк позовної давності. До суми доходу платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) за звітний період включається вартість реалізованих протягом звітного періоду товарів (робіт, послуг), за які отримана попередня оплата (аванс) у період сплати інших податків і зборів, визначених цим Кодексом.

Як свідчить структура Податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи - підприємця, фізична особа - підприємець вираховує та сплачує єдиний податок за ставками, які передбачені ст. 293 Податкового кодексу України, базою оподаткування якого є обсяг доходу за звітний період, що оподатковується, тобто фактичний валовий дохід фізичної особи - підприємця. В податковій декларації відсутні показники фактичних витрат фізичної особи - підприємця, пов`язаних з підприємницькою діяльністю, у звітному періоді.

Позивач не надав до суду докази наявності чистого прибутку відповідача за зазначений період, отриманого від підприємницької діяльності, будь-яких клопотань з приводу встановлення чистого прибутку відповідача, отриманого від підприємницької діяльності, від позивача до суду не надходило. Враховуючи приписи процесуального законодавства, суд позбавлений можливості надати оцінку обставині наявності-відсутності та обсягу чистого прибутку або збитку, отриманого відповідачем ОСОБА_2 за 2015-2016 роки від підприємницької діяльності. Зазначене пов`язано з тим, що податковий та бухгалтерський облік не є тотожними поняттями. Суд позбавлений можливості самостійно встановити обсяг чистого прибутку відповідача ОСОБА_2 від підприємницької діяльності за 2015-2016 роки, а тому вважає позовні вимоги позивача в зазначеній частині не доведеними.

Суд вважає за необхідне відмовити у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про поділ спільного майна та стягнення 1/2 частки вартості майна в частині стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля "КІА-VENGA", реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , в розмірі 113 761, 84 грн., оскільки позивачем ОСОБА_1 позов в зазначеній частині заперечується та надані до суду докази наявності в його власності до шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 автомобіля "HYUNDAI H-1" реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2008 року випуску, який належав йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 23.08.2013 року, що підтверджується відповіддю ТРЦ № 5147 РСЦ в Одеській області від 20.02.2018 року № 180 на його адресу.

Відповідно до пояснень ОСОБА_1 автомобіль "КІА-VENGA", реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , не має відношення до спільного майна подружжя, тому що придбаний за грошові кошти, які виручені від продажу автомобіля "HYUNDAI H-1" реєстраційний номер НОМЕР_3 . Ніяких грошових коштів при придбанні мною автомобіля "КІА-VENGA", реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , дружина йому не надавала. Доказів на спростування зазначеної обставини відповідачем до суду не надано.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до роз`яснень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до абз. 2 п. 24. Постанови, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до п. 25. Постанови, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК (2947-14) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК (435-15), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Розглядаючи позовні вимоги третьої особи ОСОБА_3 до позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, суд прийшов до висновку про їх обґрунтованість та доведеність з огляду на наступне:

Судом встановлено, що 28.03.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, що підтверджується розпискою, яка міститься у справі.. За умовами договору позики ОСОБА_1 взяв ОСОБА_3 в борг 11 000 доларів США на строк дванадцять місяців, без сплати відсотків за користування грошима. Строк позики сплинув 28.03.2018 року, позика не повернута.

Як зазначив ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву, на весні 2017 року дружина ОСОБА_2 висунула до нього вимогу повернення грошової суми в розмірі 11 000 дол. США її батьку ОСОБА_6 , які були їх з дружиною спільним боргом перед її батьками. Він був вимушений погодитись на зазначену вимогу, тому що був налаштований повністю припинити свої відносини з дружиною, але зазначеної суми в нього не було, тому він був вимушений звернутись з проханням про надання позики до своєї сестри ОСОБА_3 .

Відповідно до свідчень ОСОБА_3 з цього приводу, на весні 2017 року ОСОБА_6 висунув вимогу повернення йому спільного боргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в розмірі 11 000 дол. США. Про те, що грошей у них не було усім було відомо, а тому спочатку домовлялись продати спільну земельну ділянку, але потім брат ОСОБА_10 позичив у неї гроші, які віддав ОСОБА_6 в погашення спільного з ОСОБА_2 боргу, що підтверджено розпискою ОСОБА_6 .

Відповідно до свідчень ОСОБА_6 , який допитаний за клопотанням відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 позичили в нього гроші в сумі 11 000 доларів США на весні 2016 року. Потім вони віддали ці гроші в сумі 11 000 доларів США, про що він написав розписку.

Відповідно до вимог статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог статті 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Зазначена правова позиція вкладена в постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 року у справі № 725/7501/18.

Крім того, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Відповідно до частин першої - третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.06.2021 року у справі № 462/2662/20.

Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі № 755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі № 522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі № 333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі № 619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі № 133/2718/18."

Суд вважає, що відповідачем ОСОБА_2 не спростований солідарний характер зобов`язань за договором позики від 28.03.2017 року, а тому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повинні нести солідарну відповідальність.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", згідно з частиною першою статті 192 ЦК (435-15) законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Враховуючи викладене, суд погоджується з розрахунком заборгованості за договором позики, який наданий третьою особою, у зв`язку невиконанням своїх зобов`язань, а саме: основний борг :11 000 Х 25, 349919 = 278 849, 10 грн. 3% річних : 278 849, 10 Х (3+30+31+30+31+31+30+31+ 30+31 +31+28+31+ 30+31+30+ 31)/ 365 / 100 Х 3 = 11 230, 36 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 89, 141, 223, 229, 247, 258-259, 263-265, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення 1/2 частки вартості майна - задовольнити частково.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_17 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити в повному обсязі.

Шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - розірвати.

Здійснити поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати земельну ділянку площею 0, 0997 га, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0:01:002:1917, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках.

Визнати однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 24, 7 кв.м., житловою площею 12, 0 кв.м., спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_17 заборгованості за договором позики від 28.03.2017 року в загальному розмірі 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США, що за курсом НБУ складає 278 849, 10 грн. та 3% річних в розмірі 11 230, 36 грн.

В іншій частині у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя - відмовити.

В іншій частині у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення 1/2 частки вартості майна - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_17 судовий збір в розмірі 2 900 грн. в рівних частках.

В іншій частині судові витрати покласти на сторони.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя П.В. Добров