ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 квітня 2021 року

м. Харків

справа № 629/476/20

провадження № 22ц/818/749/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Маміної О.В.,

за участю секретаря Огар І.В.,

імена (найменування) сторін:

позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Ярохович Тетяни Анатоліївни представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03 вересня 2020 року в складі судді Ткаченка О.А.,

у с т а н о в и в:

В лютому 2020 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») в особі представника Єрмолова Євгена Миколайовича звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 05 листопада 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNQ0АW08952504, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 23 596,53 доларів США на придбання автомобіля Nissan Note, а також в розмірі 34,00 грн для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до пункту 1.2. зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 0,76% на місяць на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,31% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.10. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2. даного договору строком по 05 листопада 2014 року включно.

В цей же день з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 05 листопада 2007 року DNQ0АW08952504 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

ОСОБА_1 належним чином не виконала умови договору та порушила взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 20 грудня 2019 року у неї утворилась заборгованість, яка з урахуванням відсотків за користування кредитом та комісії за користування кредитом, складає суму в розмірі 25 364,31 доларів США, що еквівалентно 592 763,92 грн, яку позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь в солідарному порядку.

14 квітня 2020 року ОСОБА_3 представник ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що заочним рішенням Індустріального суду міста Дніпропетровська від 23 липня 2012 року звернуто стягнення на автомобіль Nissan Note, 2007 року випуску, тип транспортного засобу: легковий хетчбек, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , для задоволення вимог АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 05 листопада 2007 року DNQ0АW08952504 в розмірі 140 964,74 грн.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27 грудня 2017 року виконавчий лист, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим Артемом Анатолійовичем 05 квітня 2017 року за реєстровим 234,про стягнення в безспірному порядку з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 05 листопада 2007 року DNQ0АW08952504 за період з 05 листопада 2007 року по 10 лютого 2017 року в розмірі 75 451,70 доларів США, що еквівалентно 2 038 704,93 грн, визнано таким, що не підлягає виконанню.

Про порушення умов договору банку було відомо з липня 2012 року, однак позов пред`явлено 04 лютого 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Крім того в пункті 4.6. кредитного договору сторони визначили, що усі спори та вимоги, що виникають з даного договору підлягають розгляду в Жовтневому районному суді міста Дніпропетровська, тобто за місцем реєстрації банку.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03 вересня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржниця належним чином не виконувала умови кредитного договору, тому наявні підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором від 05 листопада 2007 року DNQ0АW08952504, частина якої стягнута заочним рішенням Індустріального суду міста Дніпропетровська від 23 липня 2012 року. Однак позов пред`явлено з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявила відповідачка.

12 жовтня 2020 року Ярохович Тетяна Анатоліївна представник АТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження повного виконання ОСОБА_1 рішення Індустріального суду міста Дніпропетровська від 23 липня 2012 року про стягнення заборгованості за кредитним договором від 05 листопада 2007 року DNQ0АW08952504 в розмірі 140 964,74 грн. Наявність рішення за відсутності виконання боржником свого зобов`язання не свідчить про припинення договірних правовідносин між сторонами, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору.

Крім того, в договорі сторони узгодили строк позовної давності п`ять років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

20 листопада 2020 року ОСОБА_3 представник ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржив, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що 05 листопада 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNQ0АW08952504, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 23 596,53 доларів США на придбання автомобіля Nissan Note, а також в розмірі 34,00 грн для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до пункту 1.2. зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 0,76% на місяць на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,31% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.10. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2. даного договору строком по 05 листопада 2014 року включно.

В цей же день з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 05 листопада 2007 року DNQ0АW08952504 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

Відповідно до пункту 2 договору поруки, сторони передбачили, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Пунктом 16 договору поруки передбачено строк дії договору поруки до 05 листопада 2014 року.

Банк, реалізувавши своє право на дострокове повернення кредиту, звернувся з позовом про звернення стягнення на автомобіль, тобто змінив строк виконання основного зобов`язання (частина друга статті 1050 ЦК України).

Заочним рішенням Індустріального суду міста Дніпропетровська від 23 липня 2012 року звернуто стягнення на автомобіль Nissan Note, 2007 року випуску, тип транспортного засобу: легковий хетчбек, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , для задоволення вимог АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 05 листопада 2007 року DNQ0АW08952504 в розмірі 140 964,74 грн.

Вказане рішення набрало законної сили 03 серпня 2012 року, є чинним, але не виконано.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27 грудня 2017 року виконавчий лист, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. 05 квітня 2017 року за реєстровим номером 234, про стягнення в безспірному порядку з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 05 листопада 2007 року DNQ0АW08952504 за період з 05 листопада 2007 року по 10 лютого 2017 року в розмірі 75 451,70 доларів США, що еквівалентно 2 038 704,93 грн, визнано таким, що не підлягає виконанню.

ОСОБА_1 належним чином не виконала умови договору та порушила взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 20 грудня 2019 року у неї утворилась заборгованість, яка з урахуванням відсотків за користування кредитом та комісії за користування кредитом, складає суму в розмірі 25 364,31 доларів США, що еквівалентно 592 763,92 грн, яку позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з позовом, банк зазначав, що позичальник належним чином не виконує взятих на себе зобов`язань за кредитним договором від 05 листопада 2007 року № DNQ0АW08952504, має, зокрема, заборгованість за тілом кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості. Додатково це підтверджується також обставинами, встановленими судом у справі № 2/0417/5298/2012. На момент подання даного позову рішення у справі № 2/0417/5298/2012 не виконане, борг залишився не погашеним. Наведене свідчить про те, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованими.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 256 і 257 ЦК України).

Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2201/15-ц та № 522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17).

Позов у справі, що переглядається, поданий 04 лютого 2020 року, що свідчить про пропуск АТ КБ «ПриватБанк» позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, що відповідно частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок про те, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.».

Встановлення строку дії кредитного договору має важливе значення для правильного вирішення справи з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Аналіз наданого банком розрахунку свідчить про те, що позивачем нараховані відсотки після дострокового стягнення кредиту, а тому у задоволенні позову у частині стягнення цих сум належить відмовити у зв`язку з необґрунтованістю вимог.

Щодо вимог про стягнення комісії колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зроблено висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору № PLRPGK від 28 травня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року».

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний сплатити на користь банку винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 0,31% від суми виданого кредиту щомісяця в період виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.10. даного договору та винагороду за проведення моніторингу згідно з пунктом 6.2. даного договору.

Таким чином, вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення комісії є необґрунтованими, оскільки умова кредитного договору про її нарахування та сплату порушує публічний порядок.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржуване судове рішення підлягає зміні у мотивувальній частині з викладенням її в редакції цієї постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами пунктів «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване судове рішення підлягає зміні у мотивувальній частині з викладенням її в редакції цієї постанови, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Ярохович Тетяни Анатоліївни представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03 вересня 2020 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 02 квітня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.В.Бурлака

О.В.Маміна