Справа № 642/4426/20
Провадження № 2/642/365/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 серпня 2021 року Ленінський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого - судді - Шрамко Л.Л.,

з участю секретаря - Злобової Я.О.,

представника позивача - Тарасенко В.Ю. ,

представника відповідача- Жиленко Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

28 серпня 2020 року представник позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю батька позивачки - ОСОБА_4 , просив стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на поховання ОСОБА_4 у розмірі 1 408 грн. 87 коп., та у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька, 523 000 грн.

В обґрунтування вимог представник позивачки зазначив, що 15.11.2017 близько 10:50 в районі роз`їзду 6-го км. пілону №3 між платформами Диканівська та Новосьолівська напроти будинку №12 по вул. Лелюківській у м.Харкові стався наїзд електропоїздом «ЕР2Р», реєстр. номер 7043, який є джерелом підвищеної небезпеки, під керуванням ОСОБА_5 , на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого останній загинув на місті.

Представник позивача посилається на те, що відповідачем не було забезпечено всіх можливих заходів щодо забезпечення безпеки громадян, зокрема, встановлення огорож, парканів тощо, та недопущення тяжких наслідків у виді загибелі ОСОБА_4 на залізничному перегоні внаслідок збиття руховим складом залізничного транспорту, що рухався. У зв`язку з загибеллю батька позивачка понесла витрати на поховання у розмірі 1 408 грн. 87 коп.

У відшкодування моральної шкоди представник позивачки посилається не на те, що остання є дочкою загиблого, втратила батька - близьку людину, з яким разом проживала. Позивачка зазнала сильних душевних та моральних страждань від втрати близької людини. У неї був порушений нормальний й сон, їй часто сняться жахи. Вона зазнала незворотної втрати, перебуває у стані постійного стресу та приймає снодійні та седативні медичні препарати. Крім того, було порушено соціальні зв`язки позивачки, оскільки загиблий був поважною в своєму оточенні людиною, а зараз через його смерть інші люди майже не підтримують спілкування з позивачкою. При оцінці розміру моральної шкоди представник виходив з того, що відповідно до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, заробітна плата керівничка АТ «Укрзалізниця» у 2019 році склала 13 285 156 грн., тому середньомісячний дохід складає 1 107 096 грн., тому неприпустимо, щоб розмір моральної шкоди був значно меншим ніж місячні оплата праці посадової особи відповідача.

АТ «Укрзалізниця» з метою приховування реальної кількості травмованих та смертельно травмованих осіб ухилилась від надання вказаної публічної інформації на відповідний запит, необґрунтовано посилаючись на відсутність вказаних відомостей. Згідно з положеннями ч.ч.1,2 ст. 1167, ч.5 ст. 1187 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у завдача за умови , що дії останнього були неправомірними, між ними шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини. Також представник позивача посилається на позицію, висловлену в Листі ВССУ№ від 01.02.2012 «Узагальнення судової практики з розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010-2011 р.р.», а також постанови Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 601/1304/15-ц, від 15.08.2-019 р. у справі № 756/16649/13-ц, від 05.06.2019 у справі № 466/4412/15-ц, від 03.06.2020 у справі № 345/3335/1 7.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 31.08.2020 року провадження у справі відкрито, справа призначена до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

24.09.2020 року на адресу суду надійшов відзив представників АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» Пономаренко М.А. та Григор`єва І.В. , , в якому останні просить в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю доводів позивачки, оскільки залізницею не було порушено правил безпеки руху. Зазначають, що у постанові про закриття кримінального провадження від 15.03.2018, винесеної старшим слідчим ОВС відділу розслідування злочинів у сфері транспорту ГУНП в Харківській області підполковником поліції Шоста О.В. зазначено, що згідно з висновками залізнично-транспортних експертиз №3884 та №1024 машиніст ОСОБА_5 не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_4 . Дії машиніста ОСОБА_5 повністю відповідали Правилам технічної експлуатації залізниць України. Дії пішохода ОСОБА_4 не відповідали вимогам пункту 3 Правил поведінки громадян у частині заборони ходити по залізничним коліям особам, які мне належать до працівників залізничного транспорту. Невідповідність дій пішохода ОСОБА_4 і стало причиною залізнично-транспортної пригоди.

Залізницею не було порушено норми права щодо технічної експлуатації залізниць, що свідчить про відсутність протиправної поведінки. Натомість, відомості, викладені у протоколі службового розслідування при в.о. головного інженера моторовагонного депо Харків Південної залізниці від 15.11.2017 та у постанові про закриття кримінального провадження від 15.03.2018 свідчать про наявність умислу у діях потерпілого, адже ходіння по залізничних коліях ставить життя та здоров`я людини у небезпеку, про що потерпілий не міг не знати. Представники відповідача послались на постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі № 642/16666/14-ц, провадження № 61-6468зпв18, де зазначено умови, за яких виникають зобов`язання з відшкодування шкоди, у тому числі моральної, а саме: наявність шкоди, протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою. Відсутність однієї умови виключає покладення відповідальності з відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Зазначає, що позивачкою не доведено факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань, а посилання на заробітну плату посадової особи не є критерієм оцінки розміру моральної шкоди.

16 жовтня 2020 представник позивача ОСОБА_3 подав додаткові письмові пояснення, в яких послався на рішення Верховного Суду на користь позивачів в аналогічних правовідносинах, а саме справу № 439/1213/18, постанова від 17.08.2020.

Ухвалою суду від 21.10.2020 у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без руху у зв`язку з несплатою судового збору позивачкою відмовлено.

06.11. 2020 представник позивача ОСОБА_3 направив суду відповідь на відзив (а.с.210-215, 219) , в якому послався на те, що відповідальність відповідача за завдану шкоду внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки виникає незалежно від його вини.

16 листопада 2020 року до суду надійшли заперечення представників відповідача Пономаренко М.А. та Григор`єва І.В. на відповідь на відзив, в якому останні зазначили, що потерплий йшов чітко по залізничних коліях в порушення законодавства. Наведена позивачкою постанова Верховного Суду у справі від 17.06.2020 №439/1213/18 не може бути прийнята до уваги, оскільки у вказаній справі, на відміну від справи, яка є предметом даного розгляду суду, потерпілий перебував у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця», був складений акт про нещасний випадок на виробництві, з якого вбачається невиконання посадовими особами покладених на них обов`язків.

Ухвалою суду від 21.12.2020 за клопотанням представника відповідача поновлено строк представнику відповідача на подання заяви їз запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, засідання у даній справі для роз0гляду справи по суті замінено підготовчим засіданням.

Від представника позивачки адвоката Тарасенко В.Ю. 20.01.2021 надійшли до суду додаткові пояснення, заява про збільшення позовних вимог та клопотання про покладення на відповідача судових витрат.

В письмових запереченнях остання послалась на практику Верховного Суду у аналогічних спорах, з якої вбачається, що моральна шкода, завдана володільцем джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від наявності його вини.

В заяві про збільшення позовних вимог представник позивача адвокат Тарасенко В.Ю. просила стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 612 045 грн., посилаючись на те, що вказана сума моральної шкоди у цінах станом на 01.01.2021 визначена згідно з висновком комплексної судової експертизи моральної шкоди потерпілого від 18.01.2021, проведеної експертом-психологом Карачевцевим Я.М. за заявою позивачки.

У клопотанні про покладення на відповідача судових витрат представник позивача Тарасенко В.Ю. просила покласти на відповідача судові витрати у загальному розмірі 2 472, 80грн., у тому числі: за оплату послуг з проведення експертизи 2020,00 грн. та банківської комісії за проведення платежу у сумі 30,00 грн., за оплату витягів та послуг ВДРАЦС з отримання Витягів про народження та реєстрацію шлюбу позивачки - 347, 80 грн., за купівлю паперу А4- 95,00 грн.

02.03.2021 представники відповідача адвокати Прядка В.О. та Жиленко Х.О. подали заперечення проти покладення на відповідача судових витрат, в яких зазначили, що наданий висновок комплексної судової експертизи моральної шкоди потерпілого від 18.02.2021 не є висновком експерта, тому не може бути доказом у справі та витрати на його проведення не є судовими витратами і не можуть бути покладені на відповідача. Крім того, комісійній збір за оплату послуг ДРАЦ, банківські комісії та купівля паперу не є судовими витратами, а квитанція про купівлю паперу не є фіскальним документом, не містить номер товарного чеку, печатку ФОП ОСОБА_10 , не надано доказів діяльності останнього.

Крім того, представники відповідача адвокати Прядка В.О. та Жиленко Х.О. подали заперечення на заяву про збільшення позовних вимог від 19.01.2021 про стягнення моральної шкоди , в якій також послались на те, що наданий висновок а № 2021/01/18 не є висновком експерта, тому не може бути доказом у даній справі.

Ухвалою суду від 03.03.2021 частково задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Витребувано з слідчого управління Головного управління Національної поліції в Харківській області матеріали кримінального провадження № 0001466 від 15.11.2017 за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 276 КК України; з Комунального некомерційного підприємства «Міська поліклініка №8» Харківської міської ради інформацію щодо стану здоров`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаною ухвалою також закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_11 підтримала позовні вимоги з урахуванням заяви про їх збільшення, просила стягнути з відповідача у відшкодування витрат на поховання 1 408 грн. 87 коп., у відшкодування моральної шкоди - 612 045, 00 грн., та судові витрати у загальному розмірі 2 472, 80 грн., про що зазначене вище.

Відповідно до п.5 ч.2 ст. 223 ЦПК України судом викликана для дачі особистих пояснень в судове засідання позивачка ОСОБА_2 .

Позивачка ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, пояснила, що шлюб батьків розірвано. Вона з сестрою проживали з батьком - ОСОБА_4 , 1939 року народження. Вона розійшлась з чоловіком, а коли чоловік повернувся до неї, та вона народила старшу дочку, батько поїхав до своєї сестри у село Скрипаї Зміївського району, щоб не заважати їм, оскільки у неї невелика житлова площа. Він жив з сестрою, потім поховав сестру, та й залишився в тому будинку в селі, щоб не заважати їм. Він отримував пенсію. Останній час він проживав з нею - позивачкою, та регулярно їздив в село, де мав город, їздив доглядати за будинком, пічку протопити, нагодувати тварин. Батько пересувався з палицею. Останній раз він поїхав в село у листопаді 2017 року, сказав, що дня на три, телефон з собою не взяв, вона побачила, що він телефон залишив на тумбочці. Через деякий час вона зателефонувала сусідам в село, вони сказали, що висить замок на двері його будинку, мабуть, він поїхав у Харків. Днів 5-6 його не було. Додому він не приїхав, вона дня 3 не телефонувала сусідам, не з`ясовувала, де батько, думала, що він повернеться додому. Лише 20 листопада 2017 року вона звернулась до поліції для його розшуку, та в той жде день через дві години їй повідомили, що він значиться, як смертельно травмований електропоїздом ще 15 листопада 2017 року. Чого він опинився на тому місці, їй невідомо. Вона з чоловіком поховала батька. Вона зазнала моральних страждань та нервового стресу у зв`язку загибеллю батька. До лікарів з цього приводу вона не зверталась, а пігулки не приймає взагалі. Щодо посилань її представника в позовній заяві, що з нею припинили спілкування знайомі батька, вона нічого не може пояснити, та назвати, хто саме з нею припинив спілкування. Вона зверталась до психолога, який провів тестування та надав висновок щодо розміру моральної шкоди., тестування він проводив приблизно 3 години, зустріч відбувалась один раз.

Представник відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» Жиленко Х.О. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з мотивів, наведених у відзиві та запереченнях. Також зазначила, що доводи позивачки про заподіяння їй моральної шкоди на вказану в позові суму не доведені. Так, з пояснень позивачки випливає, що вона, будучи обізнаної щодо відсутності батька в селі, враховуючи його вік та стан здоров`я, не прийняла негайно засобів для з`ясування його місцезнаходження, а звернулась до поліції лише через 3 дні після його загибелі, чим спростовуються її доводи щодо близьких родинних стосунків з батьком. Крім того, пояснила, що позивачка не є неповнолітньою дитиною загиблого, а тому правові відстави для відшкодування їй шкоди відсутні.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Позивачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дочкою ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 27.03.1969 року Палацом новонароджених м.Харкова, та актовим записом про реєстрацію шлюбу № 490 від 01.08.2003, укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_13 , після чого ОСОБА_2 присвоєне прізвище чоловіка- ОСОБА_2 .

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Як вбачається з інформаційної довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 15.11.2017 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_2 , 1969 року народження, ОСОБА_15 , 1999 року народження, ОСОБА_16 , 2003 року народження, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно висновку експерта ХОБСМЕ № 3040-ДМ/17 від 21.12.2017 року причиною смерті ОСОБА_4 явилась сукупна тупа травма тіла, з переломами ребер, хребта, черепа, з розривами внутрішніх органів, аорти.

Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження старшого слідчого в ОВС відділу розслідування злочинів у сфері транспорту ГУ НП в Харківській області Шоста О.В. від 15.03.2018 року досудовим розслідуванням встановлено, що 15.11.2017 близько 10:50 в районі роз`їзду 6-го км. пілону №3 між платформами Диканівська та Новосьолівська напроти будинку №12 по вул. Лелюківській у м.Харкові стався наїзд електропоїздом «ЕР2Р», реєстр. номер 7043, який є джерелом підвищеної небезпеки, під керуванням ОСОБА_5 на пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого останній загинув на місті пригоди. Подія трапилась на ділянці залізничного шляху, де є закруглення шляху та обмежена видимість для машиніста. Під час наїзду електропоїздом на пішохода ОСОБА_4 останній рухався по залізничній колії в попутному з електропоїздом напрямку. Перед наїздом на пішохода машиніст ОСОБА_5 застосував екстрене гальмування, подав звуковий сигнал пішоходу, однак останній не відреагував, чим позбавив машиніста технічної можливості запобігти наїзду на пішохода.

Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001466 від 15.11.2017, за ознаками ч.3 ст. 276 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діях машиніста ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення..

Згідно протоколу службового розслідування при в.о. головного інженера моторовагонного депо м. Харкова Південної залізниці від 15.11.2017 провини локомотивної бригади у складі машиніста ОСОБА_17 та помічника машиніста ОСОБА_18 в травмуванні чоловіка електропоїздом НОМЕР_4 15.11.2017 не вбачається.

Відповідно до висновку №1024 від 28 лютого 2018 року комісійної судової залізнично-транспортної експертизи, проведеної Львівським НДІСЕ на підставі постанови слідчого, по кримінальному провадженню №0001466 за фактом ДТП - наїзду поїздом «ЕР2Р», водій ОСОБА_5 , на пішохода ОСОБА_4 , за ч. 3 ст. 276 КК України:

-дії потерпілого ОСОБА_4 при переході залізничних колій на перегоні Роз`їзд 6 км- Роз`їзд 8 км, в районі 6 км не відповідали вимогам пункту 3 Правил поведінки громадян у частині заборони ходити по залізничних коліях особам, які не належать до працівників залізничного транспорту, пункту 2.1 Правил безпеки громадян у частині переходу через залізничні колії тільки у встановлених місцях, пункту 2.3 Правил безпеки громадян у частині перебування поза межами небезпечної зони, а саме поза межами габариту рухомого складу, при прослідуванні електропоїзда ЗР2Р-7043 (поїзд НОМЕР_4), пункту 2.5 Правил безпеки громадян у частині заборони ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів:

-безпосередньою технічною причиною наїзду на гр. ОСОБА_4 стало його перебування в габариті рухомого складу при проходженні електропоїздом ЗР2Р-7043 (поїзд НОМЕР_4) 6 км перегону Роз`їзд 6 км - Роз`їзд 8 км.

-при переході залізничних колій на перегоні Роз`їзд 6 км - Роз`їзд 8 км, в районі 6 км, ОСОБА_4 повинен був керуватися вимогами пункту З Правил поведінки громадян, пунктів 2.1,2.3,2.5 Правил безпеки громадян;.

-першою першопричиною, що призвела до наїзду на гр. ОСОБА_4 , стало відправлення електропоїзда ЗР2Р-7043 (поїзд НОМЕР_4) із ст. Лосеве (ланка 1.1.). Другою першопричиною залізнично-транспортної пригоди стала невідповідність фактичних дій гр. ОСОБА_20 вимогам нормативних документів, що діють на залізничному транспорті України у частин знаходження на об`єкті залізничного транспорту;

-запобігти даній залізнично-транспортній пригоді міг гр. ОСОБА_4 , виконавши вимогу пункту 2.3 Правил безпеки громадян у частині перебування поза межами небезпечної зони, а саме поза межами габариту рухомого складу, при прослідуванні електропоїзду ЗР2Р-7043 (поїзд НОМЕР_4);

-машиніст ОСОБА_5 не мав технічної можливості запобігти наїзду на ОСОБА_4 .

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України).

Відтак, АТ «Українська залізниця», з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Доводи представників відповідача з приводу того, що ОСОБА_4 , свідомо нехтуючи Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті, мав умисел, є непереконливими, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Таким чином, у спірному випадку ДТП мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок умислу потерпілого, як про це стверджують представники відповідача.

В пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Відповідно до ст.23 ЦК України кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди та розміру її відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди позивачу визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, пов`язаних з противоправною поведінкою та страждань у зв`язку із пошкодженням майна, ступеня вини відповідача, який завдав шкоду.

Визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд враховує, що факт смертельного травмування ОСОБА_4 стався внаслідок його грубої необережності, а саме: порушення ним пунктів 2.1, 2.3, 2.5. Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.3, 2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року №54, пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо); пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів; переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м.

Крім того, ОСОБА_4 порушив п. 3 Постанови КМУ № 903 від 10.11.1995 року «Про правила поведінки громадян на залізничному транспорті», відповідно до якого особи, які не належать до працівників залізничного транспорту, не мають права ходити по залізничних коліях, знаходитися у службових приміщеннях залізниці, крім приміщень, де здійснюється прийом громадян, у вагонах під час їх відстою.

Факт порушення вказаних правил доведено матеріалами кримінального провадження, та вищенаведеною постановою слідчого від 15 березня 2018 року про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України зв`язку з відсутністю в діях машиніста ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України.,

Порушення ж працівниками залізниці правил безпеки руху, на день ухвалення рішення не встановлено та доказів на підтвердження цього позивачем не надано.

Згідно з положеннями ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 1201 ЦК; України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання, ці витрати.

Понесені позивачкою витрати на поховання батька у розмірі 1 408 грн. 87 коп. підтверджені документально та підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Позивачка надала суду висновок експерта № 2021/01/18 комплексної судової експертизи моральної шкоди потерпілого від 18.01.2021, складеного фахівцем у галузі психології, юриспруденції та математики Карачевцевим Я.М. , відповідно до якого події щодо загибелі батька є психотравмуючими для ОСОБА_2 , та їй завдана моральна шкода внаслідок завдання смерті ОСОБА_4 . Рекомендуєма компенсація для застосування суду, при задоволенні позову як розумна та справедлива, з урахуванням індивідуальних психічних особливостей піддослідної особи в сукупності її соціального оточення, моральних цінностей та судової практики становить 422 311 грн. у цінах станом на 01.01.2021.

Практика призначення справедливої сатисфакції до подібних правовідносин Європейським судом з прав людини відносно середньо унормованої особистості без проведення експертизи моральної шкоди за смерть близької людини є моральна шкода в обсязі: 612 045 грн. у цінах станом на 01.01.2021 р.

Суд погоджується з висновком психолога в тій частині, що ОСОБА_2 завдана моральна шкода внаслідок загибелі ОСОБА_4 .

При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує, що вказаний висновок складений лише на підставі опитування позивачки, яка зацікавлена у збільшенні розміру моральної шкоди, що може бути стягнута за рішенням суду.

Так, не доведено належними ,допустимими та достовірними доказами, що між позивачкою та батьком були дуже тісні психоемоційні зв`язки, та життєдіяльність родини фактично забезпечувала його пенсія, про що йдеться у висновку. Так, судом встановлено, що, будучи обізнаною про те, що батько, у віці 80 років, який пересувався з палицею, не мав телефону, не повернувся додому до м.Харкова, та зі слів сусідів відсутній у будинку в селі, куди поїхав, позивачка негайно не прийняла заходів для встановлення його місцезнаходження, а лише через декілька днів звернулась до поліції, та дізналась, що ще 15.11.2020 батько загинув.

Також не знайшли свого підтвердження в судовому засідання посилання у висновку на те, що через смерть ОСОБА_4 , який був поважаємому в своєму оточенні людиною, інші люди майже не підтримують спілкування з нею. Обґрунтувати в суді вказане твердження, викладене в позовній заяві та повторене у висновку експерта, позивачка не змогла.

Даних щодо наявності у Карачевцева Я.М. внесення його до Реєстру атестованих судових експертів, суду не надані, а додані до висновку відомості про його участь у конференціях, дані про здобуття освіти, наукові роботи не свідчать про наявність у нього кваліфікації судового експерта.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Отже, враховуючи наведені обставини та норми матеріального права, приймаючи до уваги те, що смерть ОСОБА_4 сталася внаслідок його грубої необережності, а саме порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, суд погоджується з висновком психолога в тій частині, що позивачці завдано моральну шкоду, яка пов`язана з хвилюваннями та моральними стражданнями через смерть батька.

Крім того, суд зазначає, що сам факт загибелі батька під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивачки, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Водночас, враховуючи той факт, що причиною нещасного випадку, який стався з ОСОБА_4 є невиконання останнім вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, розмір моральної шкоди суд визначає у сумі 80 000 грн., який відповідає принципам розумності і справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем заявлені позовні вимоги в розмірі 613 453 грн. 87 коп. Судовим рішенням позовні її вимоги задоволено частково в розмірі 81 408 грн. 87 коп., тобто на 13,27%.

Відтак з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 814 грн. 05 коп. в дохід держави.

Вимоги позивачки про стягнення судових витрат у загальному розмірі 2 472, 80грн., у тому числі: за оплату послуг з проведення експертизи 2000,00 грн. та банківської комісії за проведення платежу у сумі 30,00 грн., за оплату витягів та послуг ВДРАЦС- 347, 80 грн., за купівлю паперу А4- 95,00 грн. підлягають частковому задоволенню.

Пропорційно задоволеним позовним вимогам, в розмірі 13,27%, суд стягує витрати, понесені позивачкою на оплату висновку психолога Карачевцева Я.М. від 13.01.2021 № СВ04426563/1 в сумі 2 000 грн. та банківської комісії у сумі 30 грн., всього 2 030 грн., 13,27% від якої становить 269 грн. 38 коп.

Також суд стягує пропорційно задоволеним вимогам витрати, понесені позивачкою на оплату послуг органу ДРАЦС з отримання Витягу №002716042 щодо реєстрації актового запису про її шлюб для підтвердження зміни прізвища за квитанціями №17 в сумі 93 грн. та №18 в сумі 80,90 грн, всього 173 грн. 90 коп., в розмірі 13, 27% від вказаної суми, що становить 23, 07 грн.

Необхідності у витребуванні актового запису про народження позивачки не було, оскільки вона надала суду копію свідоцтва про народження, тому витрати на отримання Витягу з органу ДРАЦС щодо актового запису про її народження в загальній сум і 173 грн. 90 коп. (93 грн. +80,90 грн.) є зайвими та відшкодуванню не підлягають.

Підстави для відшкодування витрат в сумі 95 грн. на придбання паперу відсутні, не доведено, що вказані витрати позивачка понесла у зв`язку з розглядом даної справи.

Таким чином, підлягають відшкодуванню витрати в загальному розмірі 292 грн. 45 коп. (269,38+23,07=292,45)

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,4,89, 141, 246, 259, 264-265 ЦПК України , суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м.Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, ) в особі Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» (61052, м. Харків, вул. Євгена Котляра, буд. 7, ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) витрати на поховання у розмірі 1 408 грн. 87 коп. (одну тисячу чотириста вісім гривень 87 коп.)

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м.Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, ) в особі Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» (61052, м. Харків, вул. Євгена Котляра, буд. 7, ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) у відшкодування моральної шкоди 80 000 грн. (вісімдесят тисяч гривень 00 коп.).

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м.Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, ) в особі Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» (61052, м. Харків, вул. Євгена Котляра, буд. 7, ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) у відшкодування витрат по оплаті послуг органу РАЦС та проведення дослідження психолога 292 грн. 45 коп. (двісті дев`яносто дві гривні 45 коп.)

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м.Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, ) в особі Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» (61052, м. Харків, вул. Євгена Котляра, буд. 7, ) в дохід держави судовий збір у розмірі 814 грн. 05 коп. (вісімсот чотирнадцять грн. 05 коп.)

Решту витрат по сплаті судового збору віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено 17 серпня 2021 року.

Суддя - Л.Л. Шрамко