КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 753/7399/16

номер провадження: 22-ц/824/6395/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року у складі судді Лужецької О.Р., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до державного підприємства «Виробниче об`єднання «Київський радіозавод», третя особа: Дарницький районний центр зайнятості, Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до державного підприємства «Виробниче об`єднання «Київський радіозавод» (далі - ДП «ВО «Київський радіозавод»), третя особа: Дарницький районний центр зайнятості, Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ДП «ВО «Київський радіозавод» відповідно до рішення Господарського суду міста Києва про банкрутство № 15/81 від 24 березня 2010 знаходиться на стадії ліквідації (припинення) по теперішній час. Після скорочення штату на початковій стадії процедури банкрутства була залишена в штаті частина працівників (позивачів) для забезпечення процедури банкрутства, посадові оклади та переведення боргів в поточні кредити працівників (позивачів) затверджувалися протоколами рішень комітетів кредиторів, з підприємством трудові угоди з позивачами не розривались.

Позивачі вказували, що у листопаді 2015 року вони дізнались про існування наказів ліквідатора Кучака Ю.Ф. №1Л від 30 липня 2013 року та №2Л від 04 вересня 2013 року про їх звільнення, але вони продовжують виконувати свої функції в процесі ліквідації підприємства, у зв`язку з чим існує заборгованість відповідача перед ними.

З урахуванням неодноразових уточнень позовних вимог, позивачі остаточно просили:

- визнати недійсними та скасувати накази ліквідатора Кучака Ю.Ф. №1Л від 30 липня 2013 року та №2Л від 04 вересня 2013 року;

- поновити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на посадах згідно штатного розкладу від 04 вересня 2013 року;

- стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 02 вересня 2009 року по 30 квітня 2010 року на користь: ОСОБА_1 - 51 875 грн 01 коп., ОСОБА_3 - 8 125 грн 28 коп., ОСОБА_4 - 19 246 грн 45 коп., ОСОБА_5 - 59 525 грн 77 коп.;

- стягнути з відповідача на їх користь заборгованість по заробітній платі за період з 01 червня 2012 року по дату ухвалення рішення, яка станом на 01 квітня 2016 року становить: ОСОБА_1 - 192 858 грн 84 коп., ОСОБА_2 - 83 200 грн 25 коп., ОСОБА_3 - 57 779 грн 86 коп., ОСОБА_4 - 141 078 грн 17 коп., ОСОБА_5 - 223 489 грн 13 коп.;

- стягнути з відповідача моральну шкоду на користь: ОСОБА_1 - 90 000 грн 00 коп., ОСОБА_2 - 50 000 грн 00 грн., ОСОБА_3 - 50 000 грн 00 коп., ОСОБА_4 - 50 000 грн 00 коп., ОСОБА_5 - 90 000 грн 00 коп.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_5 закрито, у зв`язку із смертю останнього (а.с.23, т.5).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, у якій просять його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги надані ними докази на підтвердження продовження діяльності підприємства за підписами арбітражних керуючих Ковези А.І. , Загороднього О.М., Приходько Д.В., Севастьянова С.В. Вказують, що діяльність в межах ліквідаційної процедури проводилася директором ОСОБА_5 відповідно до наказу №610 від 05 червня 1997 року, згідно із наказом №66/1 від 23 квітня 2001 року його було призначено головним інженером з правом підпису фінансових документів, протоколом №30 від 13 вересня 2007 року на засіданні комітету кредиторів встановлені посадові оклади, що затверджено ухвалою господарського суду міста Києва №15/81 від 13 вересня 2007 року. Захист прав підприємства проводила повноважний представник працівників позивач ОСОБА_1 , яка згідно із законом та протоколом працівників є учасником процедури банкрутства, наділена правами на оскарження діяльності та звільнення арбітражних керуючих. До справи подана ухвала Господарського суду міста Києва від 09 лютого 2016 pоку, де вказані сторонами по справі директор ОСОБА_5 та повноважний представник працівників ОСОБА_1 . Також до справи подані наказ №17 від 11 січня 2017 року, наказ №7 від 16 січня 2018 pоку, наказ №8 від 15 січня 2019 року, довідки за підписами директора та провідного бухгалтера, про виконання Закону та встановлення мінімальної заробітної плати. Працівники продовжували виконувати трудові обов`язки безперервно, що встановлено висновками постанови апеляційного суду у справі № №22/2690/553-11 від 06 квітня 2011року. Про продовження діяльності свідчать підписи провідного бухгалтера на актах, звітах, формах Пенсійного фонду України, що засвідчено печатками та підписами арбітражних керуючих на протязі періоду. До суду подана довідка з нарахування заробітної плати з підписами діючого арбітражного керуючого Севастьянова С.В. , які він не заперечив в суді. Посадові оклади та переведення боргів в поточні кредити працівників затверджувалися протоколами рішень комітетів кредиторів, останній №30 від 13 вересня 2007 року та відповідно ухвалою Господарського суду міста Києва №15/81 від 13 вересня 2007 року, де довідка зі списком про перебування працівників поточними кредиторами. Від вказаного періоду ліквідатори декларацій та звітів до фондів не подавали, звіти та довідки про діяльність та борги по заробітній платі до суду також не надавали, тому затвердження судовими ухвалами поточними кредиторами та сум боргу відсутні. Звіти та довідки продовжує оформлювати провідний бухгалтер ОСОБА_4 , затверджені підписами та печатками арбітражних керуючих, що підтверджує діяльність позивачів по 2020 рік. Про продовження діяльності також свідчать оформлені довідки на працівників підприємства за підписами ОСОБА_4 , арбітражним керуючим Севастьяновим С.В. про заробітну плату, та обчислення пенсій, датовані 2021 роком, акти по результатам перевірки достовірності по заробітній платі, датовані 2020 роком, довідки про заробітну плату для обчислення пенсій, датовані 2018-2019 роками, реєстром застрахованих осіб загальнообов`язкового державного соціального страхування з індивідуальними відомостями про застрахованих осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_3 по 2019 рік, ОСОБА_2 по 2014 рік, ОСОБА_4 по 04 грудня 2019 року, вимоги про сплату боргу по страховим внескам по 2019 рік. Північним апеляційним господарським судом у справі №15/81 від 23 червні 2020 року постановлено про призначення ліквідатором Севастьянова С.В., якому передана довідка №68 від 19 листопада 2020 року, на яких він підписався 10 жовтня 2020 року.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 перебували у трудових відносинах з ДП «ВО «Київський радіозавод», що підтверджується копіями трудових книжок.

Постановою арбітражного суду міста Києва № 15/81 від 01 жовтня 1997 року боржника - ДП «ВО «Київський радіозавод» визнано банкрутом та призначено ліквідаційну комісію.

Господарським судом міста Києва неодноразово приймалося рішення про продовження ліквідаційної процедури вказаного державного підприємства.

Наказом відповідача № 31К від 02 червня 2014 року ОСОБА_2 звільнено з посади економіста ДП «ВО «Київський радіозавод».

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсними та скасування наказів ліквідатора Кучака Ю.Ф. №1Л від 30 липня 2013 року та №2Л від 04 вересня 2013 року про звільнення позивачів; поновлення їх на посадах згідно із штатним розкладом від 04 вересня 2013 року, суд першої інстанції виходив з того, що жодних належних доказів на підтвердження обставин, на які позивачі посилаються як на підставу своїх вимог, а саме наказів ліквідатора Кучака Ю.Ф. №1Л від 30 липня 2013 року та №2Л від 04 вересня 2013 року суду не надано, а відтак суд дійшов висновку про недоведеність позивачами обставин, які можуть бути підставою для задоволення їх позову в цій частині.

Колегія суддів погоджуються з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно з приписами ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст.ст.76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи позов, позивачі зазначали, що їх було звільнено на підставі наказів ліквідатора Кучака Ю.Ф. №1Л від 30 липня 2013 року та №2Л від 04 вересня 2013 року,

Однак будь-яких письмових доказів на підтвердження цих обставин, позивачі суду не надали.

У матеріалах справи містяться копії наказів ліквідатора Кучака Ю.Ф. №1Л від 30 липня 2013 року та №2Л від 04 вересня 2013 року «Про попередження щодо наступного вивільнення працівників» ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та «Про надання інформації працівниками» (а.с.182, т.1).

Разом з тим, будь-яких доказів, що позивачів в подальшому було звільнено на підставі указаних наказів, матеріали справи не містять.

Натомість, із трудових книжок позивачів вбачається, що вони продовжують працювати у ДП «ВО «Київський радіозавод»: ОСОБА_1 - на посаді начальника юридичного відділу з 31 серпня 1993 року; ОСОБА_4 - на посаді бухгалтера з 01 грудня 2001 року; ОСОБА_3 - на посаді завідуючої складом № 6 з 30 квітня 2007 року. Позивач ОСОБА_2 працювала на посаді економіста з 15 липня 1997 року та звільнена за власним бажанням згідно з наказом відповідача від 02 червня 2014 року (а.с.21-23, 25-27, 29-32, 34, 35, т.4).

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, установивши, що позивами не надано доказів, які б свідчили про наявність обставин їх звільнення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції при вирішенні інших позовних вимог позивачів.

По справі встановлено, що позивачі перебувають у трудових відносинах з ДП «ВО «Київський радіозавод»: ОСОБА_1 - на посаді начальника юридичного відділу з 31 серпня 1993 року; ОСОБА_4 - на посаді бухгалтера з 01 грудня 2001 року; ОСОБА_3 - на посаді завідуючої складом № 6 з 30 квітня 2007 року. Позивач ОСОБА_2 працювала на посаді економіста з 15 липня 1997 року та звільнена за власним бажанням згідно з наказом відповідача від 02 червня 2014 року.

Постановою арбітражного суду міста Києва № 15/81 від 01 жовтня 1997 року боржника - ДП «ВО «Київський радіозавод» визнано банкрутом та призначено ліквідаційну комісію.

Господарським судом міста Києва неодноразово приймалося рішення про продовження ліквідаційної процедури ДП «ВО «Київський радіозавод», а також неодноразово призначалися ліквідатори - арбітражні керуючі, останні: Ковеза, А.І. , Загородній О.М. , Севастьянов С.В. (ухвала господарського суду міста Києва від 17 лютого 2020 року) (а.с.240, т.4).

Встановлено, що позивачі неодноразово зверталися до суду за захистом своїх трудових прав.

Так, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 червня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ДП «ВО «Київський радіозавод» в особі ліквідатора Ільницького С.В. про стягнення заробітної плати, моральної шкоди, обов`язкових виплат працівникам підприємства, скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі - задоволено частково.

Стягнуто з ДП «ВО «Київський радіозавод» на користь: ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі - 35 587 грн 20 коп. та 5000 грн 00 коп. моральної шкоди; ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі - 201 657 грн 31 коп. та 5 000 грн 00 коп. моральної шкоди; ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі - 157 548 грн 50 коп. та 5 000 грн 00 коп. моральної шкоди; ОСОБА_5 заборгованість по заробітній платі - 283 377 грн 31 коп. та 5 000 грн 00 коп. моральної шкоди; ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі - 158 765 грн 04 коп. та 5 000 грн 00 коп. моральної шкоди. Скасовано накази про звільнення ОСОБА_1 від 02 вересня 2009 року №4; ОСОБА_5 від 02 вересня 2009 року №3; ОСОБА_2 від 25 грудня 2009 року №10; ОСОБА_3 від 25 грудня 2009 року №11; ОСОБА_4 від 25 грудня 2009 року №13. У решті позовних вимог, у тому числі, в частині поновлення на роботі - відмовлено.

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 06 квітня 2011 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 червня 2010 року в частині відмови у позові про поновлення на роботі та ухвалу цього ж суду від 10 серпня 2010 року в частині роз`яснення рішення суду щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про їх звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді юриста ДП «ВО «Київський радіозавод» з 02 вересня 2009 року зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу; поновлено ОСОБА_2 на посаді завідуючої складом ДП «ВО «Київський радіозавод» з 25 грудня 2009 року зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу; поновлено ОСОБА_3 на посаді комплектувальника ДП «ВО «Київський радіозавод» з 25 грудня 2009 року зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу; поновлено ОСОБА_4 на посаді провідного бухгалтера ДП «ВО «Київський радіозавод» з 25 грудня 2009 року зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу; поновлено ОСОБА_5 на посаді головного інженера ДП «ВО «Київський радіозавод» з 02 вересня 2009 року зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У решті рішення та ухвалу залишено без змін (а.с.60- 62, т.3).

При цьому, апеляційним судом встановлено, що фактично судом першої інстанції постановлено рішення про стягнення на користь позивачів заробітної плати станом на 30 квітня 2010 року, а не 25 грудня 2009 року, як помилково вказав районний суд у своєму рішенні, а тому апеляційний суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачів середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 травня 2010 року по 06 квітня 2011 року (а.с.62, т.3).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 червня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ДП «ВО «Київський радіозавод» про стягнення заробітної плати з урахуванням компенсації заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто з ДП «ВО «Київський радіозавод» на користь ОСОБА_1 - 31 789 грн 41 коп. заборгованості по заробітній платі за період з 07 квітня 2011 року по 31 травня 2012 року з урахуванням її компенсації у зв`язку з порушенням термінів її виплати та 1 000 грн 00 коп. моральної шкоди; на користь ОСОБА_2 - 24 407 грн 42 коп. заборгованості по заробітній платі за період з 07 квітня 2011 року по 31 травня 2012 року з урахуванням її компенсації у зв`язку з порушенням термінів її виплати та 1 000 грн 00 коп. моральної шкоди; на користь ОСОБА_3 - 10 159 грн 00 коп. заборгованості по заробітній платі за період з 07 квітня 2011 року по 31 травня 2012 року з урахуванням її компенсації у зв`язку з порушенням термінів її виплати та 1 000 грн 00 коп. моральної шкоди; на користь ОСОБА_4 - 24 974 грн 47 коп. заборгованості по заробітній платі за період з 07 квітня 2011 року по 31 травня 2012 року з урахуванням її компенсації у зв`язку з порушенням термінів її виплати та 1 000 грн 00 коп. моральної шкоди; на користь ОСОБА_5 - 38 415 грн 24 коп. заборгованості по заробітній платі за період з 07 квітня 2011 року по 31 травня 2012 року з урахуванням її компенсації у зв`язку з порушенням термінів її виплати та 1 000 грн 00 коп. моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено (а.с.63-66, т.3).

Указані вище судові рішення набрали законної сили.

Зі змісту позову вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 просили, зокрема, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за період з 02 вересня 2009 року по 30 квітня 2010 року, вказуючи, що дана заборгованість створена випадково в частині поновлення працівників судовими рішеннями районного та апеляційного судів у справі №22/2690/553-11 від 06 квітня 2011 року, що вимагає примусового стягнення (а.с.2, т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 червня 2012 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 02 вересня 2009 року по 30 квітня 2010 року відмовлено (а.с.63, т.3). Врахувавши, що вимоги позивачів в частині стягнення заробітної плати за період з 02 вересня 2009 року по 30 квітня 2010 року вже були предметом судового розгляду і є рішення суду, яке набрало законної сили, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Колегія суддів погоджується із висновком суду, що вимога позивачів про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 02 вересня 2009 року по 30 квітня 2010 року задоволенню не підлягає, проте не погоджується із підставами, за яких суд першої інстанції прийшов до такого висновку.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 06 квітня 2011 року при розгляді апеляційних скарг ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Дарницького районного суду міста Києва 14 червня 2010 року встановлено, що фактично судом першої інстанції постановлено рішення про стягнення на користь позивачів заробітної плати станом на 30 квітня 2010 року, а не 25 грудня 2009 року, як помилково вказав районний суд у своєму рішенні, а тому апеляційний суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачів середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 травня 2010 року по 06 квітня 2011 року (а.с.62, т.3).

Оскільки у рішенні апеляційного суду міста Києва від 06 квітня 2011 року судом встановлено, що фактично рішенням Дарницького районного суду міста Києва 14 червня 2010 року стягнуто з ДП «ВО «Київський радіозавод» на користь позивачів заборгованість по заробітній платі станом на 30 квітня 2010 р., а не 25 грудня 2009 року, тому вказана обставина має преюдиційне значення для вирішення даної справи і саме з цієї підстави суду першої інстанції слід було відмовити у задоволенні вимоги позивачів про стягнення з відповідача на їх користь заборгованості по заробітній платі за період з 02 вересня 2009 року по 30 квітня 2010 року.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в цій частині не може бути залишене без змін та підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вимоги позивачів в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період з 02 вересня 2009 року по 30 квітня 2010 року з наведених вище підстав.

Також колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 червня 2012 року по дату ухвалення рішення.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При цьому, відповідно до змісту ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена,як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 97 КЗпП України встановлено, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Частиною 2 ст.30 Закону «Про оплату праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Наказом Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року №489 затверджено та введено в дію з 01 січня 2009 року типові форми первинної облікової документації підприємств, установ, організацій, до складу якої включено № П-5 «Табель обліку використання робочого часу».

На підтвердження позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 червня 2012 року по дату ухвалення рішення, позивачі надали довідки про заборгованість по заробітній платі, табелі обліку використання робочого часу (а.с.171-181, 183-226, т.1; а.с. 208-237, т.2; а.с.37-54, а.с.75-79, 177-191, 219-236, т.3; а.с.113-116, т.4; а.с.4-18, т.5).

Указані документи підписані директором ДП «ВО «Київський радіозавод» ОСОБА_5., бухгалтером ОСОБА_4 та скріплені печаткою відділу кадрів ДП «ВО «Київський радіозавод».

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції виходив із того, що інформація у довідках про заборгованість по заробітній платі, табелях обліку використання робочого часу викладена лише зі слів позивачів, а тому викликає сумнів у їх об`єктивності. Тому суд дійшов висновку, що позивачами не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про виконання ними покладених на них трудових обов`язків.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Як зазначалось вище, постановою Арбітражного суду міста Києва № 15/81 від 01 жовтня 1997 року боржника - ДП «ВО «Київський радіозавод» визнано банкрутом та призначено ліквідаційну комісію. Господарським судом міста Києва неодноразово приймалося рішення про продовження ліквідаційної процедури ДП «ВО «Київський радіозавод», а також неодноразово призначалися ліквідатори - арбітражні керуючі.

Позивачі перебувають у трудових відносинах з ДП «ВО «Київський радіозавод»: ОСОБА_1 - на посаді начальника юридичного відділу з 31 серпня 1993 року; ОСОБА_4 - на посаді бухгалтера з 01 грудня 2001 року; ОСОБА_3 - на посаді завідуючої складом № 6 з 30 квітня 2007 року. Позивач ОСОБА_2 - на посаді економіста з 15 липня 1997 року та звільнена за власним бажанням 02 червня 2014 року.

Позивач ОСОБА_5 , за вимогами якого провадження у даній справі 23 листопада 2020 року закрито судом першої інстанції, у зв`язку з його смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував у трудових відносинах з ДП «ВО «Київський радіозавод» на посаді головного інженера з 05 червня 1997 року (а.с.18-19, т.4).

Наказом №66/1 від 23 квітня 2001 року головою ліквідаційної комісії ВО «Київський радіозавод» Татієнком В.А. на ОСОБА_5 - головного інженера, покладено виконання обов`язків директора (а.с. 20, т.4).

Заперечуючи проти позовних вимог позивачів, в.о. ліквідатора ДП «ВО «Київський радіозавод» арбітражний керуючий Загородній О.М. зазначав, що документи про нарахування заробітної плати, накази, довідки, табеля обліку та розрахунки, надані позивачами за підписом нелегітимного органу управління, оскільки складені та підписані нелегітимними посадовими особами.

Проте, суд апеляційної інстанції критично ставиться до вказаних тверджень, оскільки будь-яких доказів того, що позивачі, зокрема ОСОБА_5 і ОСОБА_4 , які підписали довідки про заборгованість по заробітній платі, табелі обліку використання робочого часу, були звільнені з ДП «ВО «Київський радіозавод», матеріали справи не містять.

Не додано таких доказів і в.о. ліквідатора ДП «ВО «Київський радіозавод» арбітражним керуючим Загороднім О.М. до відзиву на даний позов, поданий ним 23 вересня 2019 року (а.с.91-93, т.3).

Твердження в.о. ліквідатора ДП «ВО «Київський радіозавод» арбітражного керуючого Загороднього О.М. про нелегітимність осіб, які підписали довідки про заборгованість по заробітній платі, табелі обліку використання робочого часу, зокрема, бухгалтера ОСОБА_4 спростовується частиною довідок про заборгованість по заробітній платі інших працівників, виданих відповідачем 06 грудня 2019 року, 13 лютого 2020 року (а.с.113-116, т.4).

Так, указані документи підписані керівником Загороднім О.М., як керівником ДП «ВО «Київський радіозавод» та ОСОБА_4 , як бухгалтером ДП «ВО «Київський радіозавод».

Крім того, 07 жовтня 2019 року від імені ДП «ВО «Київський радіозавод» Загородній О.М. звертався до Головного управління Пенсійного фонду в місті Києві з проханням провести перевірку відомостей про застрахованих осіб та звітів щодо сум нарахованих внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування відносно кількості штатних працівників ДП «ВО «Київський радіозавод»: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Указана заява підписана Загороднім О.М. та бухгалтером ОСОБА_4 й скріплена печаткою відповідача (а.с. 92, т.4 ).

12 лютого 2020 року в.о. арбітражний керуючий ДП «ВО «Київський радіозавод» Загородній О.М. та провідний бухгалтер ОСОБА_4 були ознайомлені із актом №305-4 від 12 лютого 2020 року, складеним Головним управлінням Пенсійного фонду в місті Києві за результатами проведення перевірки щодо достовірності документів про заробітну плату, яка була здійснена з відома в.о. арбітражного керуючого ДП «ВО «Київський радіозавод» Загороднього О.М. та в присутності провідного бухгалтера ОСОБА_4 (а.с.114-115, т.4).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» , який в тратив чинність 25 грудня 2019 року, представник працівників боржника - особа, уповноважена загальними зборами (конференцією), на яких присутні не менш як дві третини штатної чисельності працівників боржника, або відповідним рішенням первинної профспілкової організації боржника (а за наявності кількох первинних організацій - їх спільним рішенням) представляти їх інтереси під час провадження у справі про банкрутство з правом дорадчого голосу.

Із судових рішень господарських судів міста Києва від 11 лютого 2019 року у справі №15/81, від 02 березня 2020 року у справі №910/18090/17 та постанови Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №15/81 вбачається, що ОСОБА_1 приймала участь у вказаних справах у якості представника трудового колективу ДП «ВО «Київський радіозавод» (а.с. 55-59, т.3; а.с.80-86, т.4).

Аналізуючи наведені вище докази у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачі перебувають у трудових відносинах з ДП «ВО «Київський радіозавод», починаючи з дати призначення їх на відповідні посади і по теперішній час, виконують трудові обов`язки, що підтверджується табелями обліку робочого часу, які є основним джерелом інформації з цього питання.

Вказані обставини також підтверджуються додатково доданими позивачами доказами: численними довідками про заробітну плату для обчислення пенсії, звітами про суми нарахованої заробітної плати, складеними ДП «ВО «Київський радіозавод», датованими 2019, 2020, 2021 роками, актами, складеними Головним управлінням Пенсійного фонду в місті Києві за результатами проведення перевірки щодо достовірності документів про заробітну плату, датованими 2019, 2020, 2021 роками.

Частина указаних документів підписані арбітражним керуючим ДП «ВО «Київський радіозавод» Загороднім О.М. разом із бухгалтером ОСОБА_4 , частина - останнім арбітражним керуючим ДП «ВО «Київський радіозавод» Севастьяновим С.В. (призначенийухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23 червня 2020 року у справі №15/81) разом із бухгалтером ОСОБА_4 (а.с.17-250, т.6; а.с.1-173, т.7).

Указані обставини достовірно свідчать про те, що табель обліку робочого часу та довідки про заборгованість по заробітній платі, надані позивачами до матеріалів справи на підтвердження своїх вимог, засвідчені підписами осіб відповідальних за його заповнення та оформлені належним чином.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 червня 2012 року по дату ухвалення рішення підтверджені належними доказами, які відповідачем не спростовані.

Однак, суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України, на наведені вище обставини уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що позивачами не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про виконання ними покладених на них трудових обов`язків.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно із ч.ч 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

На підтвердження наявності заборгованості відповідача за період з 01 червня 2012 року по 30 червня 2021 року позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_12 та ОСОБА_3 надані довідки, складені та підписані бухгалтером ОСОБА_4 . Позивачем ОСОБА_2 надано відповідно довідку за період з 01 червня 2012 року по 31 травня 2014 року, оскільки з 02 червня 2014 року вона була звільнена за власним бажанням (а.с.224-226, 230-237, т.7).

Перевіривши вказані довідки на їх відповідність ст. 97 КЗпП України ( нарахування заробітної плати здійснено відповідно до посадових окладів, затверджених протоколом №30 від 13 вересня 2007 року комітетом кредиторів ДП «ВО «Київський радіозавод», табелів обліку відпрацьованого часу), колегія суддів приходить до висновку про їх законність та обґрунтованість, суми компенсації по невиплаченій заробітній платі, розраховані у відповідності до Закону України «Про компенсації громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19 грудня 2000 року №2050 та постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі на користь позивачів: ОСОБА_1 - 947 001 грн 35 коп., ОСОБА_12 - 812 902 грн 17 коп., ОСОБА_3 - 468 910 грн 98 коп., ОСОБА_2 - 130 966 грн 39 коп.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань,втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів вважає, що діями відповідача порушено права позивачів на заробітну плату, яка гарантовано ст. Конституції України, чим заподіяно позивачам моральну шкоду і обов`язок по її відшкодуванню повинен бути покладений на відповідача.

При визначенні розміру моральної шкоди колегія суддів враховує характер та обсяг заподіяних позивачам моральних страждань, обставини, за яких позивачі зазнали моральну шкоду, ступінь вини відповідача в спричиненні цієї шкоди, а також, виходячи з засад об`єктивності та справедливості, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачів моральну шкоду в розмірі по 5 000 грн 00 коп. кожному.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим не може бути залишені в силі та відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, з наведених вище підстав.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п.п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання апеляційної скарги на рішення суду, судовий збір справляється у розмірі 150 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Згідно з ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір», у редакції на час пред`явлення даного позову у квітні 2016 року, у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Відповідно до п.п.1, 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у редакції на час подання позову у квітні 2016 року, ставка судового збору при поданні фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру становила 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, а немайнового характеру складала - 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду (січень 2016 року - розмір мінімальної заробітної плати 1378,00 грн. 0,4 її розміру - 551,20 грн., 5 її розмірів - 6890,00 грн).

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, колегія суддів керується вимогами ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України, враховує ціну задоволених позовних вимог, а також те, що позивачів звільнено від сплати судового збору відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», унаслідок чого у доход держави з відповідача необхідно стягнути за подачу позову судовий збір у розмірі 6 890 грн 00 коп за вимогу майнового характеру ОСОБА_1 та 551 грн 20 коп. за немайнову вимогу (відшкодування моральної шкоди); 6 890 грн 00 коп. за вимогу майнового характеру ОСОБА_4 та 551 грн 20 коп. за немайнову вимогу (відшкодування моральної шкоди); 4 689 грн 10 коп. за вимогу майнового характеру ОСОБА_3 та 551 грн 20 коп. за немайнову вимогу (відшкодування моральної шкоди); 1 309 грн 66 коп. за вимогу майнового характеру ОСОБА_2 та 551 грн 20 коп. за немайнову вимогу (відшкодування моральної шкоди), а всього 21 983 грн 56 коп.

Крім того, з відповідача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подачу позивачами апеляційної скарги - 150 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, тобто 32 975 грн 34 коп. (21 983,56 х 150%), а всього 54 913 грн 90 коп. (21 983, 56 + 32 975, 34).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до державного підприємства «Виробниче об`єднання «Київський радіозавод», третя особа: Дарницький районний центр зайнятості, Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства «Виробниче об`єднання «Київський радіозавод» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01 червня 2012 року по 30 червня 2021 року у розмірі 947 001 грн 35 коп. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн 00 коп., а всього 952 001(дев`ятсот п`ятдесят дві тисячі одна) грн 35 коп.

Стягнути з державного підприємства «Виробниче об`єднання «Київський радіозавод» на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі за період з 01 червня 2012 року по 30 червня 2021 року у розмірі 812 902 грн 17 коп. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн 00 коп., а всього 817 902 (вісімсот сімнадцять тисяч дев`ятсот дві) грн 17 коп.

Стягнути з державного підприємства «Виробниче об`єднання «Київський радіозавод» на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі за період з 01 червня 2012 року по 30 червня 2021 року у розмірі 468 910 грн 98 коп. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн 00 коп., а всього 473 910 (чотириста сімдесят три тисячі дев`ятсот десять) грн 98 коп.

Стягнути з державного підприємства «Виробниче об`єднання «Київський радіозавод» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за період з 01 червня 2012 року по 31 травня 2014 року у розмірі 130 966 грн 39 коп. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн 00 коп., а всього 135 966 (стотридцять п`ять тисяч дев`ятсот шістдесят шість) грн 39 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - відмовити.

Стягнути з державного підприємства «Виробниче об`єднання «Київський радіозавод» у дохід держави судовий збір у розмірі 54 913 грн 90 коп.

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Позивач - ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Позивач - ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 .

Позивач - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 .

Відповідач - державне підприємство «Виробниче об`єднання «Київський радіозавод», місцезнаходження за адресою: 02099, місто Київ, вул. Бориспільська, 8, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 14308210.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: