Справа № 663/3016/19
Провадження № 2/663/255/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року м. Скадовськ Херсонської області

Скадовський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого, судді Пухальського С. В.,

секретаря судового засідання Радіонової О. Ю.,

представника позивачів адвоката Литвиненка Є. О.,

представників відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє адвокат Литвиненко Євген Олександрович до ОСОБА_5 про виділ в натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності, припинення права спільної часткової власності, визнання права власності як на окремий об`єкт нерухомого майна, встановлення порядку користування земельною ділянкою та поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з вказаною позовною заявою, в обґрунтування вимог якої представник зазначив, що на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 27.12.1994 сторони є власниками квартири АДРЕСА_1 .

05 червня 1997 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 уклали шлюб.

29 вересня 2017 року вони придбали автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель VITO 110 CDI, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , який був зареєстрований на ОСОБА_5 .

З серпня 2019 року шлюбні відносини між ними припинились, ОСОБА_5 змусив дружину залишити її житло разом з сином, та в подальшому шлюб було розірвано на підставі судового рішення.

Позивачка ОСОБА_3 вважає, що відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, а тому квартира АДРЕСА_1 не підлягає поділу між ними як подружжям, тоді як автомобіль був придбаний під час шлюбу і підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Посилаючись на вказані обставини позивачі просили суд:

- виділити їм у власність 2/3 частини житлової квартири АДРЕСА_1 , що буде відповідати експертному висновку;

- встановити порядок користування земельною ділянкою, на якій розташована житлова квартира АДРЕСА_1 , що буде відповідати експертному висновку;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину автомобіля марки MERCEDES-BENZ, модель VITО 110 CDI, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Ухвалами суду від 01 жовтня 2019 року:

--- відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (т. 1 а.с. 28-29);

--- в порядку забезпечення позову накладено арешт на автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель VITО 110 CDI, 2001 року випуску, д. н. з. НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 31-32).

25 жовтня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачем висловлено прохання відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачами не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б в сукупності свідчили про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. На обґрунтування такої позиції відповідач вказав, що звертаючись до суду з цим позовом позивачі не надали доказів технічної можливості виділу в натурі часток у квартирі, а спірний автомобіль ним був придбаний під час їх окремого проживання за кошти отримані в кредит і його колишня дружина участі у придбанні автомобіля не приймала (т. 1 а.с. 41-43).

Ухвалою суду від 07 листопада 2019 року витребувано докази по справі (т. 1 а.с. 69).

Ухвалами суду від 27 січня 2020 року:

--- призначено авто-товарознавчу експертизу (т. 1 а.с. 91-92);

--- призначено судову будівельно-технічну експертизу (т. 1 а.с. 94-95).

Ухвалою суду від 10 березня 2020 року відновлено провадження у справі для розгляду клопотання експерта (т. 1 а.с. 126).

Ухвалою суду від 21 квітня 2020 року відновлено провадження у справі (т. 1 а.с. 212).

Ухвалою суду від 02 червня 2020 року постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т. 1 а.с. 221-222).

02 червня 2020 року подано заяву про уточнення позовних вимог (т. 1 а.с. 224-226), в якій з урахування висновку експерта представник позивачів просив суд:

--- виділити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в натурі у власність 2/3 частини житлової квартири АДРЕСА_1 , яка складається з літ. «А» житловий будинок вартістю 55045,00 грн., у тому числі: «1-2» вітальня площею 4,4 кв.м., вартістю 9216,00 грн., «1-3» житлова кімната площею 9,5 кв.м., вартістю 19265,00 грн., «1-4» житлова кімната площею 13,1 кв.м., вартістю 26564,00 грн., літ. «а» прибудова вартістю 14718,00 грн, у тому числі: «1-1» веранда площею 16,6 кв.м. вартістю 14718,00 грн., літ. «Б» сарай (4,0 х 3,05) вартістю 6471,00 грн., літ. «Г» сарай вартістю 3962,00 грн., літ. «Д» гараж вартістю 9388,00 грн., №1 2/3 частина водопроводу вартістю 1971,00 грн., туалет №2, 2/3 частини огорожі №6, 2/3 частини хвіртки №7, 2/3 частини воріт №8 всього площею 43,6 кв.м., вартістю 96 469,00 грн. Тим самим припинити право спільної часткової власності на дану квартиру і визнати за ними право власності як на окремий об`єкт нерухомого майна;

--- встановити сторонам наступний порядок користування земельної ділянкою, на якій розташована житлова квартира АДРЕСА_1 : залишити у спільному користуванні земельну ділянку, загальною площею 286,0 кв.м. (згідно Додатку № 4 висновку експерта), співвласникам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виділити у користування земельну ділянку площею 1476,0 кв.м., вхід на ділянку організувати з АДРЕСА_2 , ворота №8 по фасаду та ділянку спільного користування (на схемі Додаток № 4 до висновку експерта позначена червоним кольором), співвласнику ОСОБА_5 виділити у користування земельну ділянку площею 738,00 кв.м., вхід на ділянку організувати з АДРЕСА_2 , ворота № НОМЕР_3 по фасаду та ділянку спільного користування (на схемі Додаток № 4 до висновку експерта позначена зеленим кольором);

--- визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину спірного автомобіля.

В судовому засіданні представник позивачів адвокат Литвиненко Є. О. підтримав позовну заяву з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог. В подальшому подав заяву з проханням проводити розгляд справи за відсутності його та позивачів з урахуванням письмових дебатів у яких наполягав на задоволенні позову в уточненій редакції (т. 2 а.с. 45-49).

Відповідач та його представники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені позивачами вимоги не визнали, заперечували проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши доводи та заперечення учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків.

Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі ЦПК України) звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами першою та третьою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1 та 2 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, на підставі принципу змагальності сторони учасники справи з метою ухвалення рішення на свою користь зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують, або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності ухвалення бажаного для них рішення.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

У відповідності зі свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 від 27 грудня 1994 року ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 44).

З 05 червня 1997 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (після реєстрації шлюбу Ливицька) перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 02 жовтня 2019 року (т. 1 а.с. 14, т. 2 а.с. 50).

Як вбачається з умов кредитного договору від 01 вересня 2017 року, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_5 , Банк надав позичальнику кредит (грошові кошти ) на поточні потреби в сумі 46 921,00 грн., а позичальник зобов`язався одержати кредит і повернути його разом із процентними платежами згідно умов договору, строком на 48 місяців (т. 1 а.с. 47-49).

Кредитна заборгованість за вказаним кредитним договором відсутня, кредит закритий, що підтверджується довідкою банку від 12 листопада 2019 року (т. 1 а.с. 78).

29 вересня 2017 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу придбав автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель VITO 110 CDI, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 18).

За змістом довідки Улянівської сільської ради Скадовського району Херсонської області від 22 жовтня 2019 року № 02-49/424, ОСОБА_3 дійсно проживає по теперішній час без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , більше двох років (зі слів сусідів) (т. 1 а.с. 51).

Згідно даних погосподарської книги Улянівської сільської ради Скадовського району Херсонської області станом на 21 жовтня 2019 року власником житлового будинку із надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , є ОСОБА_7 (т.1 а.с. 51).

За вихідним №02-23/15 від 24 жовтня 2019 року Таврійською сільською радою Скадовського району Херсонської області повідомлено, що станом на 24 жовтня 2019 в житловому будинку по АДРЕСА_4 , зареєстровані ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_3 , але на даний час фактично проживає ОСОБА_5 та його співмешканка ОСОБА_8 , яка на території ради не зареєстрована та раніше не зверталась до сільської ради (т. 1 а.с. 53).

ОСОБА_3 мала кредитні зобов`язання перед ПАТ «Ідея Банк» у зв`язку із чим нею 17 травня 2017 року, 01 вересня 2017 року, 13 листопада 2017 року, 06 грудня 2017 року здійснювалися платежі в рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №Р 23.194.72399 (т. 1 а.с. 58-60).

За вихідним №02-14/490 від 28 вересня 2020 року Управлінням праці та соціального захисту населення Скадовської РДА Херсонської області повідомлено, що заяви про призначення субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива в 2017, 2018 та 2019 роках ОСОБА_5 подавав соціальному працівнику при Таврійській сільраді, яка, в свою чергу, передавала їх до Управління для здійснення нарахувань. Тому зазначити, хто саме заповнював декларацію про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії Управління не може.

Субсидія за заявами від 03 березня 2017 року, 19 квітня 2018 року та 14 березня 2019 року ОСОБА_5 призначена на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 . За даною адресою зареєстровані дві особи ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_3 .

При зверненні за нарахуванням субсидії в 2017 році в декларацію ОСОБА_5 внесені відомості про дружину як проживаючу за місцем реєстрації особу. При зверненні у 2018 році заявник надав відомості про проживання дружини за іншою адресою. Згідно акту обстеження Улянівської сільради №24 від 18 квітня 2018 року ОСОБА_3 фактично мешкала за адресою: АДРЕСА_5 році при зверненні за призначенням субсидії ОСОБА_5 надав відомості про проживання дружини за місцем реєстрації (т. 2 а.с. 12).

В декларації про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначення житлової субсидії поданої ОСОБА_5 03.03.2017, останній в розділі ІІ (всі види доходів осіб, які фактично проживають у житловому приміщенні/будинку, та зареєстровані (не зареєстровані для орендарів), за період 01.01.2016 по 01.01.2017 вказував дружину ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 21).

В декларації про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначення житлової субсидії поданої ОСОБА_5 19.04.2018, останній в розділі І пункт 3 (особи, які зареєстровані (для орендарів особи, які фактично проживають) у житловому приміщенні/будинку, за період 01.01.2017 по 01.01.2018 вказував дружину ОСОБА_3 із застереженням, що вона не проживає за місцем його проживання (т. 1 а.с. 22).

В декларації про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначення житлової субсидії поданої ОСОБА_5 14.03.2019, останній в розділі І пункт 3 (дані про осіб, які входять до складу домогосподарства, і їх зареєстроване (для орендарів та внутрішньо переміщених осіб фактичне) місце проживання у житловому приміщенні/будинку, за період 01.01.2018 по 01.01.2019 вказував дружину ОСОБА_3 без будь-яких застережень щодо місця її проживання (т. 1 а.с. 24).

При вирішенні питання обґрунтованості вимог про поділ автомобіля набутого подружжям за час шлюбу суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України (далі СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу (п.1); майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування (п.2); майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3); житло та земельна ділянка, набуті внаслідок приватизації (п.п.4 і 5).

За частинами 2-5 вказаної норми закону особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя (ч.2); премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги (ч.2); кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди (ч.3); страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них (ч.5); суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч.6).

З іншого боку, згідно статті 60 СК України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч.1); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Відповідно до статті 61 СК України: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1); об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ч.2); якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3); речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.4).

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України: дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності (ст.69); у разі поділу цього майна їх частки є рівними (ст.70).

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово робив висновок про презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яке набуте ними під час шлюбу. Зокрема, у своїй постанові від 10 липня 2019 року у справі №648/2988/16-ц ним зазначено таке: «За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року №6-843цс17».

Так, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що являється старостою села Вишневе, проживає по-сусідству з ОСОБА_5 . Пам`ятає як на початку вересня 2017 року зустрівся з ОСОБА_5 , який мав намір придбати автомобіль та питав чи може він йому надати в борг кошти, проте в нього коштів не було й він сказав, що візьме кредит. Близько через тиждень після розмови побачив ОСОБА_5 на мікроавтобусі, який той придбав за його словами у Волинській області. Також зазначив, що ОСОБА_3 з 2016 року не проживала разом із ОСОБА_5 . Перед придбанням ОСОБА_5 автомобіля він побачив у його дворі іншу жінку, яка займалася господарськими справами.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що ОСОБА_5 являється йому рідним дядьком, у якого він проживав із дружиною з 2008 року по 2013 рік. Наскільки пам`ятає, ОСОБА_3 проживала разом із його дядьком в квартирі АДРЕСА_1 з 2013 року по 2016 рік, потім вона уїхала в с. Улянівка Скадовського району Херсонської області, він допомагав перевозити її речі. Син ОСОБА_3 проживав за місцем спільного проживання Ливицьких в 2015 році. З вересня 2017 року ОСОБА_5 почав проживати разом із ОСОБА_8 . На початку вересня 2017 року ОСОБА_5 у нього запитував чи не має він можливості позичити йому кошти для купівлі автомобіля, проте в нього коштів не було. В кінці вересня помітив у ОСОБА_5 автомобіль MERCEDES-BENZ VITO, той казав йому, що брав кредит в м. Херсоні для купівлі вказаного автомобіля.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що разом зі своїм чоловіком ОСОБА_10 проживали з 2008 року по 2013 рік у ОСОБА_5 в прибудові квартири АДРЕСА_1 . Наскільки пам`ятає, ОСОБА_3 проживала разом із ОСОБА_5 у вказаній квартирі з 2013 року по 2016 рік. Восени 2016 року вона уїхала в інше село та більше з ОСОБА_5 не проживала, він жив самотньо до вересня 2017 року, з цього часу почав проживати з ОСОБА_8 . Знає, що мікроавтобус ОСОБА_5 придбав у період коли не проживав разом із ОСОБА_3 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що здійснюючи торгівлю сільськогосподарської продукції влітку 2017 року на ринку в м. Скадовську познайомилася із ОСОБА_5 , який також займається цією ж справою. Сказав їй, що він одружений проте має намір розлучитися. Вона декілька разів приїздила до нього в гості, жіночих речей вона не бачила. Через якийсь час він сказав їй, що має бажання придбати автомобіль, тому візьме кредит. У вересні 2017 року разом їздили в м. Херсон, де ОСОБА_5 взяв кредит в банку. Через декілька днів він приїхав на автомобілі Мерседес Бенц.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 син ОСОБА_8 пояснив, що його мати у вересні 2017 року на ринку в м. Скадовську познайомилася із ОСОБА_5 , за словами якого він близько року припинив відносини з дружиною, яка проживає окремо від нього в с. Улянівка, повідомив про серйозність намірів щодо його матері. В цей час у ОСОБА_5 був автомобіль Москвич марки «Комбі», в жовтні 2017 року помітив у нього автомобіль Мерседес Бенц. Приблизно в цей же час допомагав перевозити материні речі до місця проживання ОСОБА_5 , де інших осіб він не бачив.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 позивач по справі, син ОСОБА_3 пояснив, що його мати проживала разом із ОСОБА_13 в період з 1993 року по 2019 рік в квартирі по АДРЕСА_6 . В цей час вона періодично виїздила до м. Житомир, де проживала незначний період часу в тому числі разом із ОСОБА_5 . В 2019 році мати переїхала проживати до будинку сестри в с. Улянівка. Знає, що мікроавтобус, який є предметом спору по справі був придбаний під час спільного проживання ОСОБА_13 та ОСОБА_3 , як вважає, в тому числі за кошти, які були виручені від продажу сільськогосподарської продукції вирощеної спільною працею подружжя.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 відповідач по справі, пояснив, що з 1993 року по 2008 рік проживав разом із ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 , з 2008 року по 2013 рік вона проживали окремо від нього в м. Житомир, в цей період він декілька разів приїздив до неї. Восени 2013 року вона повернулася до нього й вони разом проживали до 2016 року. В цей період вона два рази по декілька місяців проживала в с. Улянівка у зв`язку з необхідністю догляду за її батьком, який помер в листопаді ІНФОРМАЦІЯ_1 . Восени 2016 року ОСОБА_3 повідомила йому, що не має наміру спільно проживати з ним та забравши речі переїхала до с. Улянівка. З того часу він спільно з нею не проживав. Влітку 2017 року на ринку в м. Скадовську він познайомився із ОСОБА_8 з якою почав налагоджувати стосунки. В подальшому маючи намір придбати автомобіль, близько за місяць до його купівлі, він взяв у кредит 46 000,00 грн. в м. Херсон в АТ «Ідея Банк», куди їздив сам. Через деякий час він разом із ОСОБА_14 поїхали в Закарпатську область, де він придбав спірний автомобіль за кошти отримані ним в кредит та кошти, які в нього були.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 сільський голова Улянівської сільської ради Скадовського району Херсонської області пояснила, що с. Вишневе відноситься до сільради головою якої вона являється останні десять років, родину ОСОБА_16 добре знає, в тому числі у зв`язку із тим, що поблизу них проживала дитина, яка мала статус сироти. Їй відомо, що ОСОБА_3 приблизно чотири роки проживала в Житомирській області в родичів, ОСОБА_17 також їздив до неї, потім знову проживали разом в с. Вишневе. Якийсь час ОСОБА_18 доглядала за батьком у зв`язку із чим проживала в с. Улянівка. Була свідком як навесні 2018 року у ОСОБА_3 та ОСОБА_13 виникли непорозуміння з приводу кредиту, тоді ж ОСОБА_3 повідомила їй, що декілька років до інциденту вона з чоловіком оформили в м. Херсон кредит на нього та на неї, проте ОСОБА_5 забрав усі кошти собі. ОСОБА_3 поводила себе стурбовано. Знає, що коли у ОСОБА_16 з`явився автомобіль Мерседес, вони проживали разом. Весь 2019 рік вона ОСОБА_3 в с. Вишневе не бачила. В 2019 році ОСОБА_13 прийшов до сільської ради із ОСОБА_8 та просив видати довідку про їх спільне проживання за минулі роки, проте так як вона вказану жінку бачила вперше було видано довідку про їх спільне проживання станом на день видачі довідки.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_19 зять ОСОБА_3 пояснив, що його теща останні роки проживала разом із ОСОБА_13 в с. Вишневе Скадовського району Херсонської області. Декілька років тому він разом із ОСОБА_13 їздили у Волинську область продавати кавуни, там ОСОБА_13 придбав автомобіль Мерседес. Наскільки йому відомо ОСОБА_13 та ОСОБА_3 з метою купівлі вказаного автомобіля брали кожен на себе кредит в м. Херсон в Ідея Банку, також були кошти від обробітку землі. На момент придбання вказаного автомобіля ОСОБА_13 та ОСОБА_3 проживали разом в с. Вишневе. Весною 2019 року на прохання тещі він допомагав перевезти її речі до с. Улянівка.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_20 сваха ОСОБА_16 , пояснила, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 проживали спільно в АДРЕСА_6 , був період коли ОСОБА_16 близько 2-3 роки проживала в Житомирській області, ОСОБА_5 періодично до неї їздив. Потім вона повернулася в с. Вишневе. Знає, що останні роки ОСОБА_3 сплачувала якийсь кредит. Коли придбали мікроавтобус, який зараз перебуває у володінні ОСОБА_5 , він проживав разом із ОСОБА_3 . При цьому зазначила, що приблизно останні 3-4 роки ОСОБА_3 проживає в с. Улянівка.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_21 соціальний працівник при Таврійській сільраді, пояснила, що допомагала при оформленні ОСОБА_5 документів для отримання субсидії. При оформленні субсидії навесні 2017 року ОСОБА_5 зазначав, що ОСОБА_3 проживає разом з ним, при оформленні субсидії в 2018 році повідомляв, що ОСОБА_3 разом з ним не проживає, проте при оформленні субсидії з`ясуванню підлягали доходи обох із подружжя. Також пам`ятає, що при оформленні субсидії в 2018 році ОСОБА_13 прийшов разом з іншою жінкою, на що вона запитала чи проживає він спільно з цією жінкою, оскільки для вирішення питання надання субсидії мав бути врахований її дохід, ОСОБА_5 відповів, що не проживає, вона тільки придивляється.

Отже встановлено, що спірний автомобіль придбаний ОСОБА_5 в період перебування його в шлюбі з ОСОБА_3 , а покази свідків про час з якого вони фактично припинили шлюбні відносини є суперечливими.

Суду не надано беззаперечних доказів того, що автомобіль був придбаний саме за кошти, які особисто належали відповідачу, який будучи допитаним в якості свідка вказував на придбання автомобіля за кошти отримані ним в кредит та кошти, які в нього були. До того ж встановлено, що ОСОБА_3 в 2017 році також мала кредитні зобов`язання.

Аналізуючи встановлені в сукупності обставини, суд виходить з того, що відповідачем поза розумним сумнівом не спростовано презумпції спільного права власності подружжя на автомобіль й у зв`язку із цим відсутні підстави вважати, що автомобіль придбаний у шлюбі за особисті кошти чоловіка.

Підсумовуючи викладене, приймаючи до уваги, що на виконання вимог частини 1 статті 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів придбанння відповідачем спірного автомобіля за кошти, які належать йому особисто, а надані докази є суперечливими, суд прийшов до висновку, що автомобіль придбаний подружжям ОСОБА_16 за час шлюбу за спільні кошти подружжя і в силу положень чинного сімейного законодавства на нього розповсюджується статус спільно набутого майна подружжям.

Зважаючи на те, що спірний автомобіль є неподільним майном, жоден із співвласників не погоджується на грошову компенсацію замість його частки, а також, що жоден з подружжя не вніс відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду, суд вважає, що з урахуванням вимог статей 70, 71 СК України та виходячи з принципу диспозитивності, автомобіль підлягає поділу між сторонами шляхом визнання за кожним співвласником права власності по Ѕ його частині.

При вирішенні питання обґрунтованості вимог про виділ в натурі у власність 2/3 частини житлової квартири, припинення права спільної часткової власності, визнання права власності як на окремий об`єкт нерухомого майна, встановлення порядку користування земельною ділянкою, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 355 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

За змістом статті 370 ЦК України:

--- Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом (частина 1);

--- У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (частина 2);

--- Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина 3).

Частинами 1-3 статті 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №55 від 18 червня 2007 року (далі Інструкція).

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) в окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюється відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 27 січня 2020 року у справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза.

Верховний Суд України у постанові від 03 квітня 2013 року в справі №6-12цс13 дійшов висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

Згідно з ДБН В.2.2-15-2019 «Житлові будинки. Основні положення» рівень комфорту і склад приміщень квартир і одноквартирних будинків у будівлях житла І категорії (житло з нормативними нижніми і ненормативними верхніми межами площ квартир та одноквартирних житлових будинків, які забезпечують рівень комфорту проживання не нижче за мінімально допустимий) визначається завданням на проектування, при цьому нижня межа площі допускається відповідно до показників квартир: однокімнатна нижня межа 28 кв. м, двокімнатна нижня межа 44 кв. м.

Площа загальної кімнати в однокімнатній квартирі повинна бути не меншою 14 кв. м, в інших квартирах не менше 16 кв. м. Мінімальна площа спальні на одну особу 8 кв. м, на дві 10 кв. м. В однокімнатній квартирі допускається зменшувати площу кухні до 5 кв. м. Допускається в квартирах влаштування кухні-ніші, а також об`єднання кухні із загальною кімнатою (вітальнею) за умови їх обладнання електроплитою та примусовою витяжкою вентиляцією (пункти 3.8, 5.18, 5.19).

Згідно з висновком від 10 квітня 2020 року №20/461 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, загальна площа квартири АДРЕСА_1 67,0 кв. м.

З технічної точки зору, виконати розподіл між співвласниками квартири у відповідності до ідеальних часток співвласників не представляється можливим, так як Співвласнику з часткою 1/3 у квартирі ідеально належить 22,3 кв.м., в тому числі житлової 11,8 кв.м. Така площа менше нормованої нижньої межі площі для однокімнатної квартири (28,0 кв.м.), що не відповідає чинним будівельним нормам.

Але керуючись пунктами 3.19, 3.20 «Методичних рекомендацій…», на розгляд суду запропоновано варіанти розподілу з незначним відхиленням від ідеальних часток.

За першим варіантом:

-співвласнику ОСОБА_5 запропоновано виділити: «1-2» вітальня площею 10,3 кв.м.; «1-5» житлова площею 12,8 кв.м.; № НОМЕР_4 водопровід 1/3 частина; №6 1/3 частина огорожі; №7 1/3 частина хвіртки; №8 1/3 частина воріт. Всього площа 23,1 кв.м., в тому числі житлова 12,8 кв.м. Реальна частка складає 1/3, що ідеально належить.

-співвласникам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 запропоновано виділити: «1-2» вітальня площею 4,4 кв.м., «1-3» житлова кімната площею 9,5 кв.м., «1-4» житлова кімната площею 13,1 кв.м., літ. «а» прибудова, у тому числі: «1-1» веранда площею 16,6 кв.м., літ. «Б» сарай (4,0 х 3,05), літ. «Г» сарай, літ. «Д» гараж, №1 2/3 частина водопроводу, туалет №2, 2/3 частини огорожі №6, 2/3 частини хвіртки №7, 2/3 частини воріт №8. Всього площа 43,6 кв.м., у тому числі житлова 22,6 кв.м. Реальна частка складає 2/3, що ідеально належить.

За другим варіантом:

-співвласнику ОСОБА_5 запропоновано виділити: «1-2» вітальня площею 15,0 кв.м.; «1-5» житлова площею 12,8 кв.м.; літ. «а» прибудова, у тому числі: «1-1» веранда площею 5,1 кв.м., №1 водопровід 1/3 частина; №6 1/3 частина огорожі; №7 1/3 частина хвіртки; №8 1/3 частина воріт. Всього площа 32,9 кв.м., в тому числі житлова 12,8 кв.м. Реальна частка складає 43/100, що на 10/100 більше ніж ідеально належить.

-співвласникам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 запропоновано виділити:«1-3» житлова кімната площею 9,5 кв.м., «1-4» житлова кімната площею 13,1 кв.м., літ. «а» прибудова, у тому числі: «1-1» веранда площею 11,2 кв.м., літ. «Б» сарай (4,0 х 3,05), літ. «Г» сарай, літ. «Д» гараж, №1 2/3 частина водопроводу, туалет №2, 2/3 частини огорожі №6, 2/3 частини хвіртки №7, 2/3 частини воріт №8. Всього площа 33,8 кв.м., у тому числі житлова 22,6 кв.м. Реальна частка складає 57/100, що на 10/100 менше ніж ідеально належить.

Отже, виділ кожному із співвласників приміщення в квартирі АДРЕСА_1 , яке б відповідало вимогам ДБН щодо ізольованої квартири, та яке за розміром відповідало б часткам співвласників у праві спільної сумісної власності на вказане майно, є технічно неможливим.

З огляду на встановлені обставини справи, досліджені докази, вимоги норм права, що регулюють спірні правовідносини, позицію відповідача про його незгоду на поділ квартири за запропонованими експертом варіантами, суд дійшов висновку про неможливість поділу спірної квартири в натурі на дві ізольовані жилі квартири без порушення чинних будівельних норм щодо можливої площі однокімнатної квартири, а запропоновані експертом варіанти її поділу, виходячи з конструктивних особливостей та планування, визначені з відхиленням від вимог ДБН, що є підставою для відмови у задоволенні цих вимог та, відповідно, вимог про припинення права спільної часткової власності, визнання права власності як на окремий об`єкт нерухомого майна, встановлення порядку користування земельною ділянкою, оскільки є похідними від вимог про виділ в натурі у власність частини квартири.

В даному випадку позивачі мають право звернутися до суду із позовом про визначення порядку користування спірною квартирою.

При вирішенні питання розподілу між сторонами судових витрат суд виходить з наступного.

За змістом статті 133 ЦПК України:

--- судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 1).

--- до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням експертів та проведенням експертиз (пункт 2 частини 3).

Згідно з положеннями статті 141 ЦПК України:

--- Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1);

--- Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову на відповідача;

2) у разі відмови в позові на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 3);

--- При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (частина 3).

Таким чином, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Витрати, пов`язані з проведенням судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи понесені позивачами в розмірі 6400,00 грн. (т. 1 а.с. 227) стягненню не підлягають у зв`язку із відмовою у задоволенні позову в частині вимог про виділ в натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності, припинення права спільної часткової власності, визнання права власності як на окремий об`єкт нерухомого майна та встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Витрати, пов`язані з проведенням авто-товарознавчої експертизи понесені позивачами в розмірі 4955,00 грн. (т. 2 а.с. 13) стягненню не підлягають у зв`язку із тим, що вимог про стягнення компенсації за частку спірного транспортного засобу не заявлялось, а вирішення питання про поділ автомобіля не потребує визначення його вартості.

На підставі викладеного та керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-81, 89, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє адвокат Литвиненко Євген Олександрович до ОСОБА_5 про виділ в натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності, припинення права спільної часткової власності, визнання права власності як на окремий об`єкт нерухомого майна, встановлення порядку користування земельною ділянкою та поділ майна подружжя задовольнити частково.

В порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , та ОСОБА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , право власності по Ѕ частині за кожним на автомобіль марки «Mercedes-Benz Vito 110СDІ», 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виділ в натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності, припинення права спільної часткової власності, визнання права власності як на окремий об`єкт нерухомого майна, встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.).

На підставі частини 7 статті 158 ЦПК України заходи забезпечення позову вжиті згідно ухвали Скадовського районного суду Херсонської області від 01 жовтня 2019 року про накладення арешту на автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель VITО 110 CDI, 2001 року випуску, д. н. з. НОМЕР_2 , - продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Херсонського апеляційного суду безпосередньо або через Скадовський районний суд Херсонської області з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне судове рішення складено 16 квітня 2021 року.

Суддя Скадовського районного суду

Херсонської області Пухальський С. В.