Справа № 454/1188/17 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/811/3795/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 і відповідача Фермерського господарства «Шпиколос» - адвоката Мисак О.С. та представника позивача адвоката Боровець М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 26 липня 2018 року, ухвалене в складі головуючого судді Веремчука О.А., у справі за позовом Приватного підприємства «Західний Буг» до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Шпиколос», третя особа Комунальне підприємство Львівської обласної ради «Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним договору оренди та визнання поновленим договору оренди землі, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року позивач Приватне підприємство «Західний Буг» звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_1 та Фермерського господарства «Шпиколос», третя особа Комунальне підприємство Львівської обласної ради «Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» про визнання договору оренди землі поновленим та визнання договору оренди землі недійсним.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 01 листопада 2010 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого йому передано у строкове платне користування земельну ділянку, розташовану на території Княжівської ciльської ради Сокальського району Львівської області, сільськогосподарського призначення, загальною площею 1,489 га, кадастровий номер :23:001:0036. Зазначений договір зареєстровано у ДЗК Сокальського району, про що вчинено запис від 15 грудня 2011 року за №462480004. Строк дії договору становив 5 років, тобто до

15 грудня 2016 року.

01 листопада 2016 року підприємство направило ОСОБА_1 рекомендованим листом повідомлення про намір продовжити договір оренди землі на новий строк з доданим до нього проєктом додаткової угоди до договору оренди землі, який отриманий орендодавцем 04 листопада 2016 року, тобто за 30 днів до закінчення строку дії договору.

Протягом місяця після закінчення строку дії договору ОСОБА_1 не висловила будь-яких заперечень щодо поновлення договору оренди, а тому позивач вважав, що договір є поновленим відповідно до статті 33 Закону України «Про оренду землі».

В подальшому йому стало відомо, що 10 грудня 2016 року КП «Золочівське БТІ» зареєстровано договір оренди землі, укладений 01 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ФГ «Шпиколос», за умовами якого ФГ «Шпиколос» передано в платне користування земельну ділянку, розташовану на території Княжівської ciльської ради Сокальського району Львівської області, сільськогосподарського призначення, загальною площею 1,489 га, кадастровий номер :23:001:0036, строком на 7 років.

Посилаючись на те, що оспорюваний ним договір оренди земельної ділянки відповідачами укладений під час дії попереднього договору оренди землі та з порушенням положень статті 33 Закону України «Про оренду землі», статей 15, 215-216 ЦК України, позивач просив визнати недійсним договір оренди землі, укладений 01 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ФГ «Шпиколос», зареєстрований 10 грудня 2016 року, та визнати поновленим договір оренди землі, укладений 01листопада 2010 року між ним та ОСОБА_1 , зареєстрований 15 грудня 2011 року, з урахуванням усіх змін та доповнень, на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 26 липня

2018 року позов ПП «Західний Буг» задоволено.

Визнано поновленим договір оренди землі, укладений між ОСОБА_1 та ПП «Західний Буг», зареєстрований у ДЗК Сокальського району 15 грудня 2011 року за № 2722, за яким ПП «Західний Буг» передавалася у строкове платне користування земельна ділянка сільськогосподарського призначення загальною площею 1,0489 га, кадастровий номер :23:00160036, що знаходиться за межами населених пунктів сільської ради: Княжівська сільська рада, Сокальський район, Львівська область, з урахуванням усіх змін та доповнень, які були чинними до дня поновлення договору оренди, на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Визнано недійсним договір оренди землі, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «Шпиколос», зареєстрований 10 грудня 2016 року КП «Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», відповідно до умов якого ФГ «Шпиколос» передавалася у строкове платне користування земельна ділянка сільськогосподарського призначення, загальною площею 1,0489 га, кадастровий номер :23:00160036, розташована за межами населених пунктів сільської ради: Княжівська сільська рада, Сокальський район, Львівська область.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 оскаржила таке в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначала, що доводи позивача про те, що орендар, який належним чином виконує обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк та надсилав лист-повідомлення про поновлення договору оренди землі за місяць до спливу строку договору, спростовуються тим, що в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем листа-повідомлення про продовження дії договору та проєкту додаткової угоди від ПП «Західний Буг». Крім того, такі доводи заперечував під час розгляду справи в суді і представник відповідачки, яка вказувала на те, що у її довірительки не було наміру продовжувати дію договору оренди землі та підписувати договір та проєкт додаткової угоди, про що свідчать вимоги №3Б-1076-09-16 від 05.09.2016 року та заява №3Б-1025-09-16 від 01.09.2016 року. Вказує, що судом не враховано правову позицію, яка висловлена у постанові Верховного Суду України по справі №6-2027цс15 від 13.04.2016 року, згідно якої недотримання процедури поновлення строку дії договору оренди землі, встановленої ст. 33 Закону України «Про оренду землі», тягне за собою втрату у орендаря переважного права на поновлення договору оренди на новий строк. Задовольняючи позовну вимогу ПП «Західний Буг» про визнання недійсним договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Шпиколос», зареєстрованого 10.12.2016 року, суд першої інстанції безпідставно не врахував, що даний договір укладений вже після закінчення дії договору оренди, укладеного з позивачем та на підставі вільного волевиявлення сторін. Зазначає, що умови договору оренди землі, укладеного з ПП «Західний Буг», передбачали значно менший розмір орендної плати, ніж умови договору оренди землі, укладеного з ФГ «Шпиколос». Оскільки відповідачка є пенсіонером, а тому запропонований ФГ «Шпиколос» розмір орендної плати є суттєвим, що свідчить про те, що договір укладений на значно вигідніших умовах, ніж з позивачем. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу ПП «Західний Буг» висловилось у заперечення доводів апеляційної скарги. Вважає рішення законним та обґрунтованим. Вважає, що враховуючи практику Верховного Суду можна дійти однозначного висновку, що надсилання Листа-повідомлення про продовження договору оренди землі з проєктом додаткової угоди рекомендованим листом з повідомленням про вручення є належним повідомленням Орендодавця у відповідності до ст. 33 Закону України «Про оренду землі». В даній справі ПП «Західний Буг» посилався на ч.1 ст.33 Закону України «Про оренду землі». Як на підставу свого позову, а не на інший випадок пролонгації Договору оренди землі (ч.6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі»). Тому в даній справі продовження користування ПП «Західний Буг» земельними ділянками після закінчення строку дії договору оренди землі немає жодного правового значення. ПП «Західний Буг» земельні ділянки з орендного користування ОСОБА_1 не повертало та не підписувало жодного Акту чи будь-якого іншого документа, що міг би свідчити про повернення земельних ділянок з оренди. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постановою Львівського апеляційного суду від 27 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 26 липня 2018 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ПП «Західний Буг» відмовлено.

Постановою Верховного суду від 02 грудня 2020 року за наслідками розгляду касаційної скарги Приватного підприємства «Західний Буг», постанову Львівського апеляційного суду від 27 січня 2020 року скасовано, справу направилено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, на даний час судом апеляційної інстанції розглядається справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 26 липня 2018 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив з того, що суд апеляційної інстанції у порушення норм процесуального права належним чином не встановив усіх фактичних обставин, які мають значення для вирішення спору, зокрема не з`ясував, на яких умовах укладений оспорюваний договір оренди землі від 01 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ФГ «Шпиколос», чи є умови цього договору більш вигідними у порівнянні з умовами, запропонованими ПП «Західний Буг» у проєкті додаткової угоди до договору оренди землі від 01 листопада 2010 року, не врахував, що оспорюваний договір укладений та зареєстрований під час дії попереднього договору оренди землі, та що ОСОБА_1 у визначений статтею 33 Закону з урахуванням надісланого їй проєкту додаткової угоди до попереднього договору оренди землі від 01 листопада 2010 року, не повідомила ПП «Західний Буг» про прийняте нею рішення, унаслідок чого дійшов передчасного висновку про те, що переважне право позивача не є порушеним.

Судом встановлено, що на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку від 05 грудня 2007 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, розташованої на території Княжівської ciльської ради Сокальського району Львівської області, загальною площею 1,489 га, кадастровий № :23:001:0036.

01 листопада 2010 року між ОСОБА_1 та ПП «Західний Буг» укладений договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на п`ять років. Договір зареєстровано у державному реєстрі земель 15 грудня 2011 року.

Згідно з пунктом 8 договору оренди землі після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за 30 днів до закінчення строку його дії, повідомити письмово орендаря про намір продовжити його дію.

Пунктом 37 договору оренди землі передбачено, що дія договору припиняється, зокрема у разі закінчення строку, на який його було укладено.

25 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до ПП «Західний Буг» із заявою про розірвання договору оренди землі.

02 вересня 2016 року ОСОБА_1 надіслала ПП «Західний Буг» вимогу, в якій просила повідомити її про результат розгляду її заяви про розірвання договору оренди землі. Орендодавець вказала, що у разі неотримання відповіді на заяву або додатку про розірвання договору, він вважатиметься розірваним і земельна ділянка буде передана іншому орендарю.

Листом від 12 вересня 2016 року ПП «Південний Буг» повідомило ОСОБА_1 про незгоду з достроковим розірванням договору оренди землі від 01 листопада 2010 року та про те, що відповідно до його умов дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін, а розірвання договору в односторонньому порядку не допускається. У вказаному листі висловлено також намір укласти договір оренди на новий строк.

01 листопада 2016 року ПП «Західний Буг» на виконання умов договору та положень статті 33 Закону України «Про оренду землі» направило ОСОБА_1 лист-повідомлення № 3Б-1657-11-16 про намір підприємства продовжити (укласти) договір оренди землі на новий строк та проєкт додаткової угоди (у 3-ох примірниках) до договору оренди землі на нових умовах, у якій викладені всі умови передачі йому в оренду земельної ділянки (зокрема, змінено строк дії договору - 10 років, змінено розмір орендної плати - 1 408,61 грн., з урахуванням індексації).

04 листопада 2016 року ОСОБА_1 отримала лист-повідомлення з приєднаною додатковою угодою до договору оренди, однак у місячний строк не повідомила про результат розгляду додаткової угоди.

В ході апеляційного розгляду також встановлено, що під час дії договору оренди землі від 01 листопада 2010 року, між ОСОБА_1 та ФГ «Шпиколос» 01 грудня 2016 року укладено договір оренди тієї ж земельної ділянки, який був зареєстрований 10 грудня 2016 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 грудня 2016 року № 76120337, за яким 10 грудня 2016 року КП «Золочівське МБТІ» зареєстровано договір оренди землі, за яким ОСОБА_1 передала ФГ «Шпиколос» у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 1,0489 га, кадастровий номер 464882600:23:001:0036, яка знаходиться за межами населених пунктів сільської ради: Княжівська сільська рада, Сокальський район, Львівська область.

Як убачається з копії договору оренди землі, укладеного 01 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ФГ «Шпиколос», такий укладено на 7 років, розмір орендної плати становить 1 408 грн. 66 коп., з урахуванням індексації.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18) зазначено, що: «у разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. Частинами восьмою та дев`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді. Ці положення узгоджуються із загальною нормою частини першої статті 777 ЦК України. Тобто реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків. Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно частинами 2-5 цього закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення. Переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору».

У пунктах 42-44, 46.1.-46.4. постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19) зазначено, що: «звернувшись із позовом за два тижні до закінчення строку дії первинних договорів оренди та не реалізувавши переважне право на продовження строку їх дії у передбачений ними строк, позивач заявив вимоги, які не могли забезпечити поновлення його права користування відповідними земельними ділянками. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що позивач звернувся до суду тоді, коли з огляду на встановлені процесуальним законом строки він завідомо не міг мати чинного права оренди земельних ділянок на момент набрання законної сили судовим рішенням про задоволення відповідного позову. Оскільки на час розгляду справи й ухвалення судом першої інстанції рішення від 27 листопада 2018 року строк дії первинних договорів оренди закінчився, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність у позивача права користування спірними земельними ділянками та внаслідок цього - про відмову у задоволенні позову. Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які би перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (абзац четвертий частини другої статті 24 Закону України «Про оренду землі»); укладення договору оренди земельної ділянки під час дії іншого договору оренди цього ж об`єкта може перешкоджати первинному орендареві реалізувати його право користування відповідною ділянкою (див. постанови від 20 березня 2019 року у справі № 587/2110/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц, від 2 жовтня 2019 року у справі № 587/2331/16-ц та від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц). Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови від 2 липня 2019 року у справі № 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц). Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17). Якщо особа, якій належить право оренди земельної ділянки (первинний орендар) за законодавством, що було чинним до 1 січня 2013 року, після настання цієї дати не зареєструвала її право в у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то укладення наступного договору оренди того ж майна під час дії первинного договору оренди може порушити відповідне право первинного орендаря у разі, коли на підставі наступного договору оренди відповідна земельна ділянка передана у користування наступному орендареві, а право останнього - зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Така реєстрація унеможливлює внесення запису до вказаного реєстру про право оренди тієї ж ділянки первинним орендарем. У такому випадку суд може захистити право первинного орендаря тоді, коли на підставі відповідного судового рішення цей орендар зможе зареєструвати його право оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте, означену можливість первинний орендар матиме тільки тоді, коли на момент набрання судовим рішенням про задоволення відповідного позову законної сили цей орендар матиме чинне право оренди, зокрема, якщо не спливе строк оренди чи буде поновленим первинний договір оренди. В іншому випадку в позові слід відмовити».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 159/5756/18 (провадження № 14-99цс20) вказано, що:

«статтею ЗЗ Закону України «Про оренду землі» було визначено алгоритм дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі та визначено певні правові запобіжники для захисту орендаря, як більш уразливої сторони в цих правовідносинах, від умисного й безпідставного ухилення орендодавця від продовження орендних правовідносин за відсутності для цього підстав та за наявності добросовісної поведінки орендаря. При цьому законодавець ототожнив поняття «переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк» та «поновлення договору оренди землі», використовуючи конструкцію «поновлення договору оренди землі» як для підстави такого поновлення, передбаченої частинами першою-п`ятою, так і для підстави, передбаченої частиною шостою цієї статті, що свідчить про їх логічну послідовність.

Так, дійсний орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі, має переважне право перед іншими особами на продовження цих орендних правовідносин. Маючи такий намір, він (орендар) зобов`язаний до закінчення строку оренди землі (у строки, визначені частиною другою статті 33 вказаного Закону) повідомити про це орендаря та надіслати проєкт додаткової угоди. Мета такого повідомлення - запобігання укладення орендодавцем договору оренди з іншою особою у зв`язку з відсутністю в нього інформації про наявність наміру в дійсного орендаря продовжувати орендні правовідносини. При цьому таке завчасне повідомлення з надсиланням проєкту додаткової угоди є передумовою для зміни сторонами умов договору оренди під час його поновлення (укладення на новий строк). Орендодавець, розглянувши у місячний термін таке повідомлення і проєкт додаткової угоди, за необхідності узгодивши з орендарем істотні умови, зобов`язаний або укласти додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, або повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень щодо поновлення договору оренди землі шляхом надсилання листа-повідомлення про прийняте рішення (частини перша - п`ята статті 33 Закону України «Про оренду землі»). У разі, якщо орендодавець протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди землі не надіслав орендареві такого листа-повідомлення про наявність заперечень щодо поновлення договору, про яке йшлося вище, а орендар продовжував користуватися земельною ділянкою після його закінчення, то такий договір вважатиметься поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, без можливості внесення змін до умов договору оренди (частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

При цьому додаткова угода про поновлення договору оренди землі має бути укладена в обов`язковому порядку, а за наявності відмови чи ухилення орендодавця від її укладення після дотримання усіх перелічених вище умов - орендар може оскаржити такі дії орендодавця в судовому порядку. Тобто виникненню в орендодавця обов`язку прийняти рішення про поновлення договору оренди землі або про наявність заперечень щодо такого поновлення договору з надсиланням відповідного листа-повідомлення має передувати звернення орендаря з повідомленням про намір продовжити орендні правовідносини, до якого має бути додано проект додаткової угоди. Факт порушення орендодавцем місячного терміну для направлення орендареві листа-повідомлення про прийняте ним рішення у відповідь на вчасно надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди дає орендареві підстави розраховувати на можливість поновлення договору оренди землі в силу закону, а саме частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі»). І саме у такому випадку відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі можна кваліфікувати як «мовчазну згоду» орендодавця на поновлення договору та той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 530/212/17 (провадження № 14-330цс18), згідно з яким для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проєкт додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12 136гс19), предметом позову в якій було визнання поновленим договору оренди землі у запропонованій редакції на підставі частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі», Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову, зокрема, з огляду на те, що позивач дотримався процедури повідомлення орендодавця про намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк, надавши проєкт додаткової угоди за п`ятдесят днів до закінчення строку дії договору, належним чином виконавши свій обов`язок щодо повідомлення орендодавця про намір його поновити. Крім цього, позивач продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору».

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено судом першої інстанції, позивач у порядку передбаченому, як Законом України «Про оренду землі», так і договором оренди землі від 01 листопада 2010 року, з метою реалізації переважного права на поновлення договору оренди землі дотримався процедури та строків, передбачених статтею 33 Закону України «Про оренду землі», та відправив орендодавцю ( ОСОБА_1 ) відповідний лист-повідомлення з проєктом додаткової угоди про намір продовжити дію договору, який нею отриманий, а ОСОБА_1 , у свою чергу, у визначений законом строк не прийняла рішення щодо поновлення договору або відмову у його продовженні, після закінчення строку дії договору, жодних заперечень щодо поновлення договору оренди землі не надала, та під час дії попереднього договору оренди землі, уклала новий, на умовах, які не є більш вигідними, у порівнянні із запропонованими позивачем умовами, викладеними в проєкті Додаткової угоди від 01 листопада 2016 року до діючого на той час договору оренди землі від 01 листопада 2010 року.

За таких обставин суд зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог, які підлягають у спосіб, котрий за обставини даної справи є належним та ефективним.

Надіслання ОСОБА_1 у серпні 2016 року листа на адресу орендаря про розірвання договору оренди землі, а також відповіді останнього про те, що умовами укладеного між ними договору оренди землі не передбачена можливість одностороннього розірвання договору, не свідчить про незгоду у його поновленні (продовженні) у розумінні положень статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктами першим та другим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення в цій частині та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини 2 статті 376 ЦПК України(у редакціїЗакону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню;порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України дійшов висновку, що з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1600, 00 грн. в солідарному поряду.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції про солідарне стягнення з відповідачів судового збору, з наступних підстав.

Відповідно до частин першої та другої 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

При повному або частковому задоволенні позову до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Таким чином, апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції при ухваленні рішення про задоволення позову повно встановлено обставини справи, проте помилково стягнуто судовий збір солідарно, що суперечить чинному законодавству, з огляду на що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Статтею 382 ЦПК України, передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням серед іншого нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судовий витрат, понесених у зв`яку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог без змін, та про зміну рішення суду в частині солідарного стягнення судових витрат, підстави для перерозподілу судових витрат,понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції,відсутні.

З матеріалів справи встановлено, що при поданні касаційної скарги ПП «Західний Буг» сплачено судовий збір в сумі 6 400, 00 грн.

Приймаючи до уваги, що колегія суддів прийшла до висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову, відповідно до частини13 статті141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді касаційної інстанції в розмірі по 3 200, 00 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п. п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 26 липня 2018 року в частині розподілу судових витрат змінити та стягнути з ОСОБА_1 і Фермерського господарства «Шпиколос» на користь Приватного підприємства «Західний Буг» по 800 грн. 00 коп. судового збору за подання позову до суду першої інстанції

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 і Фермерського господарства «Шпиколос» на користь Приватного підприємства «Західний Буг» по 3 200 грн. 00 коп. судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 серпня 20221 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.