ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 серпня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 736/105/21

Головуючий у першій інстанції Кутовий Ю. С.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/945/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Мамонової О.Є.,

суддів - Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Корюківський районний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми),

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 16 квітня 2021 року (ухвалене о 10:25, повний текст рішення складено 16 квітня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів, -

У С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив:

- припинити стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 09.11.2006 справа № 2-564;

- стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 02.10.2020 і до повноліття дитини.

Позов обґрунтовував тим, що сторони перебували у шлюбі, від якого мають спільну дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Корюківського районного суду від 09.11.2006 з позивача на користь відповідачки було стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку на утримання дочки, які позивач сплачує по сьогоднішній день. З 02.10.2020 фактично донька знаходиться лише на утриманні позивача, зареєстрована разом із ним, а фактично проживає разом з його матір`ю (бабуся доньки) ОСОБА_6 із власної ініціативи, оскільки їй вже виповнилось 16 років. Однак ОСОБА_2 продовжує отримувати аліменти на утримання доньки, які потім переказує на рахунок позивача. Відповідачка у добровільному порядку не бере жодної участі щодо утримання та виховання доньки, у зв`язку з чим з неї належить стягнути аліменти на користь позивача, оскільки саме останній несе всі витрати на утримання доньки.

Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 16.04.2021 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

З дати набрання рішенням суду законної сили припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 09.11.2006 справа № 2-564.

У решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, як незаконне, необґрунтоване, постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, невідповідністю фактичним обставинам справи, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем були надані всі докази того, що неповнолітня дитина хоча і проживає у своєї бабусі, однак знаходиться лише на його утриманні, натомість відповідачка не довела, що вона будь-яким чином утримує спільну дочку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволені вимог про припинення стягнення з ОСОБА_1 аліментів на її користь на утримання неповнолітньої доньки, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Доводи її апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем не надано суду доказів про проживання їх спільної дочки разом з ним, а навпаки останній підтверджує, що дочка сторін проживає з його матір`ю (бабою дочки), у зв`язку з чим підстави для стягнення аліментів з відповідачки відсутні.

Заявниця зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження утримання лише ним їх спільної дочки, оскільки останню утримує лише відповідачка.

Наголошує, що за відсутності у дочки відкритого банківського рахунку вона для задоволення потреб дочки надавала кошти позивачу готівкою у жовтні та листопаді 2020 року, а в грудні 2020 року та січні 2021 перерахувала кошти вже на відкритий банківський рахунок дочки, куди систематично перераховує кошти на її потреби, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з неї аліментів на утримання дочки залишити без змін. Доводи відзиву є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі ОСОБА_2 .

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що стягнення з позивача аліментів належить припинити, оскільки неповнолітня дитина змінила місце проживання та на даний час не проживає разом з відповідачкою, при цьому підстав для стягнення аліментів з відповідачки на користь позивача суд не вбачає, оскільки дитина з ним не проживає.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 20.03.2007 (а.с. 12).

Від шлюбу мають спільну дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13).

Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 09 листопада 2006 року (справа № 2-564/2006 р.) з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 (нині - ОСОБА_2 ) стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, з 25.10.206 і до повноліття дитини.

Місце проживання дочки сторін зареєстровано разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Сторонами не заперечується, що з жовтня 2020 року дочка ОСОБА_4 проживає у своєї бабусі (матері позивача) ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 .

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини).

Статтею 27 Конвенції про права дитини, передбачено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно преамбули Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною 03.08.2006, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що Держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися при вирішенні питань, що безпосередньо стосуються дитини з причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР.

Статтею 51 Конституції України, ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Частини 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошують, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі ст. 141, 150, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом (ст. 154 СК України).

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

За своєю суттю аліменти це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 СК України, неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

З аналізу вказаних норм слідує, що аліменти є власністю дитини, однак право розпорядження коштами, які сплачуються на дитину, має той з батьків з ким проживає дитина.

Звертаючись до суду з указаним вище позовом, ОСОБА_1 зазначав про відсутність підстав для подальшого стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки, оскільки остання з матір`ю не проживає.

Як встановлено судом, з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання дитини згідно з судовим рішенням, що набрало законної сили та виконується позивачем в примусовому порядку.

За ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У ч. 1 ст. 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів, за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми ч. 4 ст. 273 ЦПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про припинення стягнення аліментів з позивача зважаючи на те, що відповідачка не проживає разом з дочкою. При цьому позивач, з огляду на принцип обов`язковості судових рішень, зобов`язаний виконувати рішення суду та сплачувати в примусовому порядку аліменти на користь відповідачки.

Аналогічна позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 711/8561/16-ц та від 23.12.2019 у справі № 648/2062/18.

Як зазначалось вище, при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Встановивши, що спільна дочка сторін ОСОБА_5 не проживає разом з батьком, а проживає зі своєю бабусею (мати позивача), що в свою чергу визнали та підтвердили сторони, а також врахувавши те, що законом не передбачено право на стягнення аліментів тим із батьків, з яким не проживає дитина, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача аліментів на утримання дочки.

Колегія суддів не бере до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що ним доведено належними доказами по справі, що неповнолітня дитина хоча і проживає у своєї бабусі, однак знаходиться лише на утриманні останнього, оскільки такі докази в матеріалах справи відсутні.

З урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо відсутності підстав для припинення стягнення на її користь аліментів з позивача не заслуговують на увагу, оскільки після набрання законної сили рішенням суду про стягнення з ОСОБА_1 аліментів змінилися обставини, що впливають на їх виплату, а саме донька сторін не проживає з одержувачем аліментів.

Таким чином, відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 16 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: І.О.Боброва

Н.В.Шитченко