Справа № 147/464/18
Провадження № 22-ц/801/1353/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Натальчук О. А.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 серпня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Войтка Ю.Б., Матківської М.В.

з участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Ковалевської Катерини Миколаївни з доповненнями до апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1

на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 05 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Натальчук О.А., повний текст якого складено 12 квітня 2021 року,

в справі № 147/464/18

за позовом ОСОБА_1 (позивач)

до ОСОБА_1 (відповідач)

про стягнення заборгованості за договором позики

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 (позивач)

до ОСОБА_1 (відповідач)

про визнання договору позики недійсним,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову посилалась на те, що 02.06.2017 відповідач отримала від неї позику в сумі 701 500 грн, що підтверджується розпискою, яку позичальник написала та підписала особисто та зобов`язалась повернути позику до 31 грудня 2017 року. Сплата процентів в тексті розписки не передбачена, але водночас і не зазначено, що позика є безпроцентною. Позика була використана відповідачкою на придбання квартири.

Строк повернення позики сплив, але станом на 29 січня 2018 року позичальник гроші не повернула.

З урахування заяви про збільшення позовних вимог просила стягнути на її користь з відповідача заборгованість за позикою у сумі 701 500 грн, проценти в сумі 52 356,02 грн, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 30 097,23 грн, інфляційні втрати у сумі 95 225,29 грн та покласти на відповідача судові витрати.

В березні 2019 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що між сторонами по справі склалися дружні відносини під час навчання. По його закінченню ОСОБА_1 почала вести бізнес, пов`язаний з реалізацією нафтопродуктів. У 2015 році вона запросила її працювати з нею в компанії ТОВ «НК ЕНЕРГОГРУП», однак офіційно не працевлаштувала. В її обов`язки входив пошук клієнтів для реалізації нафтопродуктів. Сама ж реалізація здійснювалась за вказівкою відповідача.

У березні 2017 року в одного з клієнтів товариства виникла заборгованість по сплаті за поставлені нафтопродукти у розмірі 970 000 грн і тоді відповідач звинуватила у виникненні такої заборгованості саме її (позивача).

До травня 2017 року заборгованість була частково погашена, непогашеною залишилась заборгованість у розмірі 701 500 грн, після чого відповідач почала вимагати особисто від позивача сплати цієї суми. З того часу почалися погрози з боку ОСОБА_1 та її чоловіка.

А тому 02.06.2017 після чергових погроз в свій бік (у тому числі розправою над малолітньою донькою та батьками) вона під тиском написала розписку, за якою нібито отримала в борг суму в розмірі 701 500 гривень.

Зазначає, що станом на дату написання розписки у ОСОБА_1 взагалі не було таких коштів, які би вона могла «дати в борг» будь-кому.

Оскільки оскаржувана розписка складена нею проти її справжньої волі, внаслідок застосування погроз фізичного насильства та психологічного тиску як щодо неї, так і до членів її сім`ї, без фактичного отримання таких коштів, просила суд визнати недійсним договір позики та покласти на відповідача судові витрати.

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 05 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 02.06.2017 року у розмірі 701 500 грн, відсотки за користування коштами у розмірі 52 256 грн 02 коп., 3 % річних у розмірі 30 097 грн 23 коп. та інфляційні втрати у розмірі 95 098 грн 38 коп., що в сукупності становить 177 451 грн 63 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 978 грн 02 грн та витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 5 000 грн.

В задоволенні решти позову - відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним - відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

19.05.2021 представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Ковалевська К.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , стягнути з ОСОБА_1 на її користь судові витрати по справі.

25.05.2021 суду апеляційної інстанції надійшли доповнення до апеляційної скарги від відповідача ОСОБА_1 , у яких вона також просила задовольнити апеляційну скаргу свого представника.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт вважає рішення Тростянецького районного суду від 05.04.2021 незаконним та необґрунтованим. Апелянт стверджує, що під час написання спірної розписки мала місце заборгованість контрагента, а спірна розписка має безгрошовий характер.

На думку апелянта суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, що й призвело до неправильного її вирішення.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Гніденко О.М. просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення Тростянецького районного суду від 05.04.2021. Посилається на те, що доводи і аргументи ОСОБА_1 про безгрошовий характер спірної розписки та про наявність боргу між певними юридичними особами не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Ковалевської К.М., а ухвалою від 04.06.2021 - закінчено підготовчі дій й призначено справу до розгляду. Ухвалою суду від 20.07.2021 строк розгляду справи за апеляційною скаргою продовжено на 15 днів.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Ковалевська К.М. вимоги апеляційної скарги підтримала на умовах, викладених у ній, і просила задовольнити.

Представник ОСОБА_1 адвокат Гніденко О.М. проти вимог апеляційної скарги заперечувала, просила залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 02.06.2017, оригінал якої було досліджено в судовому засіданні, ОСОБА_1 взяла в ОСОБА_1 грошові кошти в борг в розмірі 701 500 грн, які зобов`язалася повернути 31.12.2017.

При цьому суд першої інстанції встановив, що факт передачі коштів в даному конкретному випадку підтверджується розпискою (борговою розпискою) і не може ґрунтуватись, ані на показах свідків, ані на відносинах, які існували між сторонами з приводу позики інших коштів при аналогічних обставинах.

Натомість позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 всупереч вимогам статей 77, 78, 81 ЦПК України належних та допустимих доказів написання вказаної розписки під психологічним тиском та погрозами з боку відповідача та (або) третіх осіб за її дорученням не надала.

Позиція апеляційного суду

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору позики недійсним, ОСОБА_1 посилалась на те, що фактично коштів не отримувала, складення розписки від 02 червня 2017 року відбувалося внаслідок застосування психологічного, психічного насильства. Стверджує, що у даному випадку мала місце заборгованість контрагента, а спірна розписка має безгрошовий характер.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз`яснив Пленум Верховного суду України у п. 21 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладено на особу, яка оспорює договір, при цьому докази повинні бути належними та допустимими, як того вимагають положення статей 77 і 78 ЦПК України, з урахуванням того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином дослідивши зміст розписки, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав їх недоведеності.

Узгодження сторонами істотних умов договору позики, факт отримання грошових коштів ОСОБА_1 підтверджується змістом розписки, яка складена нею власноручно. Натомість ОСОБА_1 не довела застосування до неї психологічного впливу під час складання розписки.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі N 6-1967цс15.

Суд першої інстанції вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, надав належну оцінку борговій розписці, встановив її правову природу та дійшов обґрунтованого висновку про наявність між сторонами відносин, що виникли з договору позики, оскільки розпискою підтверджується як факт отримання боржником грошових коштів за договором позики, так і зобов`язання їх повернути.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано оцінки поясненням самої позивачки ОСОБА_1 , показам свідка ОСОБА_2 щодо безгрошовості договору позики, не заслуговують на увагу, оскільки договір позики укладений у письмовій формі, а тому рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця або одержані у меншому розмірі, ніж встановлено договором.

Апеляційний суд також погоджується з оцінкою судом першої інстанції заяви про вчинення злочину, поданої ОСОБА_1 більше ніж через місяць після написання оспорюваної розписки. Так, станом на момент розгляду справи судом першої інстанції відсутній вирок або ухвала суду про закриття справи з нереабілітуючих підстав, що не виключає визнання судом правочину як такого, що укладених під впливом насильства або погрози його застосування з боку іншої сторони, проте за умови його доведення іншими засобами доказування в загальному порядку, чого позивачкою за зустрічним позовом зроблено не було.

Так само не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції посилання апелянта на те, що в позикодавця не могло бути відповідної суми коштів в момент укладення договору позики, так як її доходи не дозволяли заощадити відповідну суму грошей, а також на те, що позичальник не в змозі була розрахуватися за позикою, що нібито свідчить про те, що оспорюваний правочин не був спрямований на настання реальних наслідків.

Цивільне законодавство не вимагає доведення позикодавцем факту наявності в нього коштів, достатніх для надання їх у позику, а згідно з статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Установивши, що ОСОБА_1 у строк, визначений договором, не повернула грошові кошти, які отримала у борг, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з неї на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Таким чином, рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Ковалевської Катерини Миколаївни залишити без задоволення, а рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 05 квітня 2021 року, без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 09.08.2021

Головуючий І.М. Стадник

Судді Ю.Б.Войтко

М.В.Матківська