Справа № 438/1147/19 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/811/239/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Бориславського міського суду Львівської області в складі судді Слиша А.Т. від 14 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) у зв`язку з несплатою аліментів, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 14 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) у зв`язку з несплатою аліментів відмовлено.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, оскільки відповідач, всупереч ст.ст. 12, 13 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів відсутності його вини щодо несплати аліментів у повному обсязі. Зазначає, що згідно розрахунком, виданим Бориславським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області станом на 27 серпня 2019 року залишок заборгованості по аліментах становить 6462 грн. 46 коп. Проте судом не прийнято вказаний доказ, як такий, що не є належним та допустимим, оскільки вказана копія розрахунку не є засвідчена належним чином, хоча в судовому засіданні позивачем представлено для огляду суду оригінал розрахунку заборгованості по аліментах, виданого старшим державним виконавцем Бориславського МВ ДВС ГТУЮ у Львівській області Заяць О.В. Звертає увагу, що в судовому засіданні 06 березня 2020 року до матеріалів справи долучено для огляду матеріали цивільної справи №438/841/15-ц за заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки у зв`язку з несплатою аліментів. Матеріали даної справи свідчать про те, що ОСОБА_3 постійно невчасно сплачує аліменти з 15 липня 2013 року та нехтує своїми батьківськими обов`язками. Проте в судовому рішення дані докази не згадуються.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 12,12 81, 141, ст. 120, ст. 126, ч.2, ч.6 ст. 127, ч.4 ст. 263 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ч.2 ст. 51 Конституції України, ст. 141, ч.1 ст. 179, ст. 180, ч.3 ст. 181, ч.2 ст. 195, ч.1 ст. 196 СК України, постанови Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі №6-81цс13 та від 01 жовтня 2014 року у справі №6-149цс14, постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №333/6020/16-ц, ч.3 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 №2832/5), п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що сторони у справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , 1999 року народження, що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану м.Борислава Львівської області. Суд встановив, що рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 19 травня 2017 року у справі №438/266/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання сина - студента ухвалено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для працездатної особи, починаючи з 21 березня 2017 року до закінчення навчання або досягнення сином 23-річного віку. Вказане рішення набрало законної сили, та відповідний виконавчий лист суду перебуває на примусовому виконанні у Бориславському міському відділі державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області. Суд зазначив, що для обгрунтування розміру заборгованості відповідача з аліментів позивач та його представник посилаються на копію розрахунку заборгованості по аліментах, виданого старшим державним виконавцем Бориславського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області Заяць О.В., згідно з яким сума заборгованості ОСОБА_3 станом на 27 серпня 2019 року становить 6462,46 грн. Проте суд не приймав вказаний доказ, як такий, що не є належним та допустимим, оскільки вказана копія розрахунку не є засвідчена належним чином. Інших доказів на підтвердження існування у відповідача заборгованості зі сплати аліментів з березня 2017 р. по серпень 2019р. та розміру такої заборгованості - на підставі рішення Бориславського міського суду Львівської області від 19 травня 2017 року у справі №438/266/17 позивач та її представник суду не надали. Крім цього, суд не брав до уваги письмову відповідь на відзив від 11 листопада 2019 року, що надійшла до суду засобами поштового зв?язку 14 листопада 2019 року за підписом представника позивача ОСОБА_2 адвоката Білик Р.О. Зокрема, відповідь на відзив подана з порушення строків, які визначені в ч.4 ст.179 ЦПК України та абз. 6 резолютивної частини ухвали Бориславського міського суду Львівської області від 27 вересня 2019 року про відкриття провадження у справі. Суд зазначив, що відповідно до абз. 6 резолютивної частини ухвали судді від 27 вересня 2019 року про відкриття провадження у справі - встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, копія якої одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи. Позивач ОСОБА_2 отримала надісланий їй представником відповідача адвокатом Романським С.І. відзив на позовну заяву 30.10.2019, що підтверджується копією рекомендованого повідомленням про вручення. Відтак сторона позивача мала право подати відповідь на відзив у строк до 04.11.2019, фактично відповідь на відзив відправлено засобами поштового зв?язку 11.11.2019, тобто з пропуском визначеного строку. Також, суд вказав, що ні позивач ОСОБА_2 , ні її представник - адвокат Білик P.O, згідно з ч.2 ст.127 ЦПК України не звертались до суду із заявою про продовження пропущеного процесуального строку. Крім цього, з наданих представником відповідача документів, зокрема, копій розрахунків заборгованості по аліментах від 06 листопада 2019 року, 30 січня 2020 року, 05 березня 2020 року вбачається, що заборгованість, яка вказана в розрахунку виникла виключно у зв`язку зі зміною середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості (для м.Борислава Львівської області) за період з 21.03.2017р. по 31.08.2019р. Тобто після подальшої зміни середньої зарплати державний виконавець проводив перерахунки заборгованості з аліментів ОСОБА_3 , внаслідок чого перерахована сума зараховувалася як борг, що не було пов?язано з виною відповідача у виникненні заборгованості. Таким чином, суд не встановив наявності у відповідача з його вини у період з березня 2017 р. по серпень 2019 р. заборгованості зі сплати аліментів. Отже, враховуючи наявні докази, з урахуванням правової позиції ВП ВС від 03.04.2019, суд вважав, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів відповідно до ст.196 СК України. Таким чином, суд вважав, що позовні вимоги позивача про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

26.09.2019 ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила стягнути з відповідача у її користь неустойку за несплату аліментів з березня 2017 р. по серпень 2019р. в сумі 38733,25 грн.

В обґрунтування позову посилається на те, що вона та відповідач ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , 1999 року народження. Рішенням Бориславського міського суду від 19 травня 2017 року за позовною заявою ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання сина - студента ухвалено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина - ОСОБА_4 , 1999 р.н. у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для працездатної особи, починаючи з 21 березня 2017 року до закінчення навчання або досягнення сином 23-річного віку. Згідно з розрахунком, виданим Бориславським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області станом на 27 серпня 2019 року залишок заборгованості по аліментах за вказаним рішенням суду становить 6462 грн 46 коп. У зв`язку з постійною невчасною сплатою аліментів, позивачці дуже важко самостійно утримувати та забезпечувати належний матеріальний стан сім`ї, тому, враховуючи ці обставини, вона звертається до суду про стягнення з відповідача неустойки за прострочення сплати аліментів, на підставі ст.196 СК України. Позивач зазначила, що аліменти є періодичними платежами, і повинні сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Позивач послалася на рішення Великої Палати Верховного Суду, яка відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і вважає, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. Відтак позивач розрахувала розмір неустойки (пені) за несвоєчасну плату аліментів за період з березня 2017 року по серпень 2019 року в сумі 38 733,25 грн, яку і просить стягнути з відповідача.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.

За ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження". Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім. У разі прострочення оплати додаткових витрат на дитину з вини платника такий платник зобов`язаний на вимогу одержувача додаткових витрат сплатити суму заборгованості за додатковими витратами з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних із простроченої суми. Платник додаткових витрат вважається таким, що прострочив оплату, якщо він не виконав свій обов`язок щодо оплати додаткових витрат у строк, встановлений рішенням суду або за домовленістю між батьками, а в разі їх відсутності або у разі невстановлення такого строку - після спливу семи днів після пред`явлення відповідної вимоги одержувачем додаткових витрат, який фактично їх оплатив.

Згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами України окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська материнства та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК умов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. При розгляді справ про стягнення аліментів суд відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК повинен роз`яснювати сторонам їх відповідальність за прострочення сплати. Якщо аліменти сплачуються не за рішенням суду, а згідно з укладеним між батьками договором, передбачена ст.196 СК санкція застосовується за наявності прямої вказівки про це в договорі.

Неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть проявлятися як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів, тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин, з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Вказаний висновок підтверджується наступним.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм, знову ж свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

У зв`язку з викладеним Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.12.2020 року у справі № 661/905/19 вважав за необхідне уточнити висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 572/1689/16-ц (провадження № 61-311 св 17), зазначивши, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками.

Зважаючи на вказані вимоги закону колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні пені за прострочення сплати аліментів, оскільки, ухвалюючи таке рішення, суд обґрунтовано виходив із відсутності вини відповідача у несплаті таких платежів.

Так, із матеріалів справи вбачається, що сторони у справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , 1999 року народження, що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану м.Борислава Львівської області (а.с. 11).

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 19 травня 2017 року у справі №438/266/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання сина - студента ухвалено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для працездатної особи, починаючи з 21 березня 2017 року до закінчення навчання або досягнення сином 23-річного віку (а.с. 13-15).

Також, судом встановлено, що вказане рішення набрало законної сили та відповідний виконавчий лист суду перебуває на примусовому виконанні у Бориславському міському відділі державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області.

Згідно копії розрахунку заборгованості по аліментах від 27 серпня 2019 року ВП-54167444 виданого старшим державним виконавцем Бориславського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області Заяць О.В., сума заборгованості ОСОБА_3 станом на 27 серпня 2019 року становить 6462,46 грн. (а.с. 16-17).

Судом першої інстанції, також, правильно встановлено, що з наданих представником відповідача документів, зокрема, копій розрахунків заборгованості по аліментах від 06 листопада 2019 року, 30 січня 2020 року, 05 березня 2020 року вбачається, що заборгованість, яка вказана в розрахунку виникла виключно у зв`язку зі зміною середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості (для м.Борислава Львівської області) за період з 21.03.2017р. по 31.08.2019р. Тобто після подальшої зміни середньої зарплати державний виконавець проводив перерахунки заборгованості з аліментів ОСОБА_3 , внаслідок чого перерахована сума зараховувалася як борг, що не було пов?язано з виною відповідача у виникненні заборгованості.

Відповідно до ч.2 ст.195 СК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Відтак, судом першої інстанції вірно не встановлено наявності у відповідача з його вини у період з березня 2017 р. по серпень 2019 р. заборгованості зі сплати аліментів.

За таких обставин, колегія дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують , а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 14 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20 серпня 2021 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра