Головуючий суду 1 інстанції - Стеценко О.С.
Доповідач -Гаврилюк В.К.
Справа № 942/731/20
Провадження № 22-ц/810/127/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаврилюка В.К.,

суддів: Карташова О.Ю., Луганської В.М.,

за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство «Придніпровське»,

представник відповідача Шкуро Юлія Анатоліївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство «Придніпровське»

на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 24 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Стеценко О.С.,

за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство «Придніпровське» про визнання наказу про припинення трудового договору (контракту) незаконним, скасування наказу та поновлення на роботі, про визнання наказу незаконним, скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство «Придніпровське» про визнання наказу про припинення трудового договору (контракту) незаконним, скасування наказу та поновлення на роботі, про визнання наказу незаконним, скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, в обґрунтування заяви зазначив, що 23.11.2018 він був прийнятий на посаду старшого інспектора служби безпеки та охорони та фактично здійснював роботу у відділенні ім. Енгельса в с. Кам`янка Луганської області. 25.05.2020 безпосередній керівник позивача ОСОБА_3 повідомив останнього про необхідність звільнення за угодою сторін. Під психологічним впливом позивачем було написано заяву про звільнення з 01.06.2020. Наступного дня позивачу зателефонував ОСОБА_3 та повідомив про те, що позивач може продовжувати працювати, а його заява втратила чинність. У період з 01.06.2020 по 11.06.2020 позивач продовжував виконувати свої посадові обов`язки, зокрема, приймав участь у інвентаризації. 11.06.2020 позивачу зателефонувала сторож відділення та повідомила про те, що позивача звільнено. Зазначає, що наказом № 57-к від 11.06.2020 позивача було звільнено на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Однак позивач відповідної заяви не писав, а заява про звільнення від 01.06.2020 втратила чинність. А отже, позивачем згода на його звільнення з 11.06.2020 не була надана, а тому його звільнення є незаконним, як і сам наказ № 57-к від 11.06.2020 про його звільнення. Крім того, відповідачем порушені строки та порядок припинення трудового договору, трудова книжка не повернута, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив суд визнати наказ про припинення трудового договору (контракту) з ним за п.1 ст. 36 КЗпП України від 11.06.2020 № 57-к незаконним та скасувати його; поновити на роботі в ТОВ «Аграрне підприємство «Придніпровське» на посаді старшого інспектора служби безпеки і охорони.

Також позивач зазначив, що відповідачем було видано наказ № 64-к від 22.07.2020 «Про внесення змін до наказу від 11.06.2020 № 57-к «Про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 ». Даним наказом змінена дата звільнення позивача з 11.06.2020 на 01.06.2020. Позивач вважає наказ незаконним, оскільки датою звільнення позивача є 11.06.2020, також виплата розрахункових коштів була проведена після 11.06.2020. Внаслідок таких дій відповідача позивачу було завдано моральної шкоди. Так, позивач був позбавлений матеріальних благ у вигляді заробітної плати, а тому він не може утримувати свою сім`ю. Було порушено звичайний життєвий уклад його життя, у позивача погіршився стан здоров`я, йому прийшлося звертатися до лікарів. Внаслідок незаконного звільнення почалося поширення неправдивих пліток, позивач не може влаштуватися на роботу. Просив суд визнати наказ №64-К від 22.07.2020 «Про внесення змін до наказу від 11.06.2020 №57-К «Про припинення трудового договору (контракту)» з ОСОБА_1 також незаконним та скасувати його, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 12 червня 2020 року по 25 серпня 2020 року в розмірі 32664,00 грн., моральну шкоду в розмірі 25000,00 грн. та судові витрати, у тому числі витрати на правову допомогу.

Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 24 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство «Придніпровське» про визнання наказу про припинення трудового договору (контракту) незаконним, скасування наказу та поновлення на роботі, про визнання наказу незаконним, скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково. Скасовано наказ про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 за п. 1 ст. 36 КЗпП України від 11.06.2020 № 57-к. Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора служби безпеки і охорони Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство «Придніпровське». Скасовано наказ № 64-к від 22.07.2020 «Про внесення змін до наказу від 11.06.2020 № 57-к «Про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 ». Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство «Придніпровське» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 91221 (дев`яносто одна тисяча двісті двадцять одна) грн. 45 коп. з відрахуванням обов`язкових податків та зборів. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство «Придніпровське» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп., судовий збір у сумі 168 грн. 16 коп. В решті позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство «Придніпровське» відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство «Придніпровське» на користь держави судовий збір у сумі 1753 (одна тисяча сімсот п`ятдесят три) грн. 01 коп.

Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що вносячи зміни в дату звільнення, відповідач не врахував той факт, що наказ № 57-к із змінами виданий 11.06.2020, про звільнення позивача 01.06.2020 не міг бути винесений в майбутньому, а саме через десять днів після звільнення 11.06.2020. До того ж і працівник не міг очікувати на своє звільнення 01.06.2020 ще певний проміжок часу, при цьому ймовірно не знаючи достеменно чи він є працівником підприємства, чи він вже звільнений. Таким чином позивач не міг бути звільнений 01.06.2020, як про це зазначає відповідач, датою його звільнення є 11.06.2020. Суд розцінив такі дії відповідача як виправлення факту незаконного звільнення, яке і оскаржується в суді.

Також, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Не погоджуючись із рішенням суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство «Придніпровське» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 24 грудня 2020 року та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, які мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що суд невірно зазначив в рішенні, що основне робоче місце позивача було в с. Кам`янка, Новопсковського району, Луганської області, такого висновку суд дійшов взявши до уваги лише покази свідків, що є недопустимим доказом, адже відповідно до ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Насправді робоче місце позивача знаходилось за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що в с. Кам`янка, Новопсковського району, Луганської області знаходиться Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю імені Енгельса, яке є самостійною юридичною особою, поряд з цим, позивач працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство «Придніпровське», яке є також самостійною юридичною особою.

Вважає, що суд першої інстанції не врахував доводи, стосовно того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що заява про звільнення була написана всупереч його волі та під впливом психічного примусу.

Також вказує, що в період часу з 01.06.2020 по 10.06.2020 позивач був відсутній на своєму робочому місці. 11.06.2020 позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, про що видано наказ № 57-к. У зв`язку з технічною помилкою в цьому наказі з метою приведення документів у відповідність 22.07.2020 видано наказ № 64-к про внесення змін до наказу № 57-к, змінивши дату звільнення з 11.06.2020 на 01.06.2020. Листом від 22.07.2020 позивачу запропоновано отримати трудову книжку, ознайомитися з даним наказом.

Крім того, відповідач зазначає, що суд першої інстанції неправильно здійснив розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 04 березня 2021 року роз`яснювалося право подати до Луганського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі.

Копію ухвали Луганського апеляційного суду від 04 березня 2021 року про відкриття апеляційного провадження позивач отримав 13 березня 2021 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 2 том №4).

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 23 березня 2021 року у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство «Придніпровське» про долучення до матеріалів справи доказів відмовлено.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що судом першої інстанції було вірно встановлено обставини справи, в тому числі, щодо фактичного місця його роботи у селі Кам`янка, Новопсковського району, Луганської області.

Щодо твердження апелянта з приводу того, що в наказі від 11.06.2020 року №57-к «про припинення трудового договору (контракту)» допущена технічна помилка вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та надав оцінку вказаним доказам. Вказує, що відповідач допустив грубе порушення його трудових прав та фактично вніс неправдиві відомості до наказу № 64-к від 22.07.2020.

Також вважає, що Новопсковським районним судом вірно застосовано норми матеріальної права, зокрема, згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставам припинення трудового договору є угода сторін, а такої угоди між ним та відповідачем не було.

Крім того, вважає, що розрахунок середнього заробітку під час вимушеного прогулу в оскаржуваному рішенні здійснено вірно та в цій частині апеляційна скарга є необґрунтованою.

Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, надавши аналогічні пояснення викладеним в апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині скасування наказів, поновлення позивача на роботі, стягнення моральної шкоди відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Судом встановлено, що наказом № 130-вк від 23.11.2018 ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду старшого інспектора служби безпеки та охорони з 23.11.2018 з тривалістю робочого дня (тижня) 40 год. Відповідно до наказу № 02-ЗК від 31.01.2020 «Про затвердження штатного розпису» до регіонального управління з місцем розташування в с. Голубівка, Новомосковського району, Дніпропетровської області відноситься, зокрема, служба безпеки і охорони (а.с. 45 том № 1).

26 травня 2020 року позивачем була написана заява про звільнення з займаної посади з 01.06.2020 за угодою сторін. Заява містить резолюцію «Не заперечую у звільненні після 2х тижнів відпрацювання. 29.05.2020» (а.с. 53, том № 1). Заявою від 10.06.2020 позивач відкликав свою заяву про звільнення, зазначивши, що заява про звільнення була написана під психологічним тиском, він продовжує виконувати трудові обов`язки, домовленість про звільнення є не досягнутою.

Згідно наказу № 57-к від 11.06.2020 позивача звільнено з посади старшого інспектора за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 11 червня 2020 року.

Наказом № 64-к від 22.07.2020 внесено зміни до наказу № 57-к від 11.06.2020 щодо дати звільнення позивача, а саме з 11.06.2020 на 01.06.2020. Згідно цього наказу датою звільнення позивача визначено 01.06.2020 (а.с. 65 том № 1). На підставі зазначеного наказу внесені виправлення до трудової книжки ОСОБА_1 (а.с. 148 том № 1).

Листом від 22.07.2020 № 80 позивача запрошено до кадрової служби для ознайомлення з наказом про внесення змін до наказу № 57-к від 11.06.2020 та отримання трудової книжки (а.с. 63 том № 1).

Згідно наказу № 30 від 29.05.2020 наказано провести з 01.06.2019 по 15.06.2019 піврічну інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей. До складу комісії включено, зокрема, інспектора СБ ОСОБА_1 /відділення Енгельса/. Сторонами в судовому засіданні підтверджено, що дана інвентаризація стосувалась 2020 року і проведена вона була у червні 2020 року (а.с. 9 том № 1).

На виконання цього наказу по підприємству було проведено інвентаризацію, що підтверджується інвентаризаційними описами, участь в якій приймав ОСОБА_1 , що підтверджується його підписами (а.с. 10, 11, 13, 150-178 том № 1).

02.06.2020 в с. Голубівка було складено акт про відсутність 02.06.2020 на роботі старшого інспектора служби безпеки і охорони Плис Я.В. (а.с. 54, том № 1).

02.06.2020 складено акт про відмову ОСОБА_1 від підпису акту про відсутність його на робочому місці та наданні письмових пояснень причин відсутності на роботі (а.с. 55 том №1).

10.06.2020 в с. Голубівка було складено акт про відсутність з 02.06.2020 по 10.06.2020 на роботі старшого інспектора служби безпеки і охорони Плис Я.В. (а.с. 56, том № 1). 10.06.2020 складено акт про відмову ОСОБА_1 від підпису акту про відсутність його на робочому місці та наданні письмових пояснень причин відсутності на роботі (а.с. 57 том №1).

Згідно довідки про доходи посадовий оклад позивача за квітень, травень 2020 року становив 6000 грн на місяць. Також в цей період позивачу була виплачена премія у сумі 6984,16 грн на місяць (а.с. 55 том № 2).

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору (Постанова КЦС ВС від 31.08.2020 у справі № 359/5905/18 (61-22851св19)).

Відповідно до п. 8 Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

Як зазначено вище, наказом № 130-вк від 23.11.2018 ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду старшого інспектора служби безпеки та охорони з 23.11.2018 з тривалістю робочого дня (тижня) 40 год.

26 травня 2020 року позивачем була написана заява про звільнення з займаної посади з 01.06.2020 за угодою сторін. Заява містить резолюцію «Не заперечую у звільненні після 2х тижнів відпрацювання. Заява датована 29.05.2020» (а.с. 53, том № 1).

Саме ця заява є основним документом по виданню відповідачем, в подальшому, оспорюваних наказів.

Даною заявою позивач повідомив про своє звільнення саме 01.06.2020. Накладена на заяві резолюція свідчить про те, що роботодавцем була погоджена інша дата звільнення, а саме після спливу двох тижнів відпрацювання, що фактично випливає з норми ст. 38 КЗпП України.

Ураховуючи викладені вище обставини, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в даному випадку сторонами трудового договору фактично не досягнуто домовленості щодо дати припинення трудового договору. Позивач продовжував виконувати свої посадові обов`язки після 01.06.2020, зокрема приймав участь в інвентаризації, яка тривала з 01.06.2020 по 10.06.2020, що підтверджується інвентаризаційними описами та показами свідків. В той же час, позивача згідно наказу № 57-к від 11.06.2020 було звільнено з посади старшого інспектора за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 11 червня 2020 року. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач надав згоду на своє звільнення саме з 11.06.2020 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, отже, звільнення позивача з 11.06.2020 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України є незаконним.

Наказом № 64-к від 22.07.2020 внесені зміни до наказу № 57-к від 11.06.2020 щодо дати звільнення позивача, а саме з 11.06.2020 на 01.06.2020. Згідно цього наказу датою звільнення позивача стала 01.06.2020 (а.с. 65 том № 1). Такі зміни, як зазначено відповідачем, внесені до наказу № 57-к у зв`язку з технічною помилкою. На підставі зазначеного наказу внесені виправлення до трудової книжки ОСОБА_1 (а.с. 148 том № 1).

Суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, що такі дії відповідача свідчать про те, що позивач не міг бути звільнений 01.06.2020, як про це зазначає відповідач, датою його звільнення є 11.06.2020 з огляду на таке.

Згідно наказу № 57-к від 11.06.2020 позивача звільнено з посади старшого інспектора за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 11 червня 2020 року.

Останнім робочим днем позивача згідно цього наказу є 11.06.2020.

Відповідач, вважаючи, що в наказі № 57-к була зроблена помилка щодо дати звільнення позивача, вносить виправлення до цього наказу і вважає, що належною датою звільнення позивача є 01.06.2020.

Такими діями відповідач допустив грубе порушення трудових прав позивача та фактично вніс неправдиві відомості до наказу № 64-к від 22.07.2020.

Позивач не міг бути звільнений 01.06.2020 і одночасно включений до складу комісії по проведенню інвентаризації з 01.06.2020 по 15.06.2020 згідно наказу № 30 від 29.05.2020, тобто вже після того як заява позивача про звільнення від 26.05.2020 була отримана керівником підприємства, дата резолюції 29.05.2020.

Тобто 29.05.2020 для проведення інвентаризації включено працівника, який буде звільнений з 01.06.2020, як про це зазначає відповідач.

Також не є ґрунтовними доводи щодо проведення інвентаризації звільненим працівником (згідно наказу № 64-к) у період часу з 01.06.2020 по 10.06.2020, що підтверджується показами свідків та безпосередньо наказом про проведення інвентаризації.

Також суперечать діям відповідача по винесенню наказу № 64-к акти про відсутність позивача на робочому місці 02.06.2020 та у період з 02.06.2020 по 10.06.2020 в с. Голубівка, оскільки не зрозумілі підстави перевірки звільненого працівника на робочому місці, якщо в наказі № 57-к була зроблена «технічна помилка» в даті звільнення і на міркування роботодавця позивач є звільненим саме з 01.06.2020, а отже він і не мав би бути на робочому місці з 02.06.2020.

Вносячи зміни в дату звільнення, відповідач не врахував той факт, що наказ № 57-к виданий 11.06.2020 про звільнення позивача 01.06.2020 не міг бути винесений в майбутньому, а саме через десять днів після звільнення 11.06.2020, до того ж і працівник не міг очікувати на своє звільнення 01.06.2020 ще певний проміжок часу, при цьому ймовірно не знаючи достеменно чи він є працівником підприємства, чи він вже звільнений.

Таким чином, посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що в період часу з 01.06.2020 по 10.06.2020 позивач був відсутній на своєму робочому місці, а тому 11.06.2020 позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, про що видано наказ № 57-к, але у зв`язку з технічною помилкою в цьому наказі з метою приведення документів у відповідність 22.07.2020 видано наказ № 64-к про внесення змін до наказу № 57-к, змінивши дату звільнення з 11.06.2020 на 01.06.2020. спростовуються матеріалами справи з підстав викладених вище.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що відповідач посилається на те, що робоче місце позивача знаходилось за адресою: АДРЕСА_1 , і саме там у зазначений період повинен був знаходитись позивач, однак таке твердження спростовується наказом № 30 від 29.05.2020, відповідно до якого позивач проводив інвентаризацію в с. Кам`янка, Новопсковського району, Луганської області у відділенні Енгельса, крім того, усі свідки підтвердили, що позивач фактично працював в с. Кам`янка, де мав свій робочий кабінет і свої робоче місце.

Доводи апелянта, стосовно того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що заява про звільнення була написана ним всупереч його волі та під впливом, спростовуються матеріалами справи, судом першої інстанції цим доводам дана належна правова оцінка, висновок суду є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджується показами свідків, які узгоджуються з доводами позивача та не спростований відповідачем належним чином.

Окрім того, є необґрунтованими посилання відповідача на ст. 78 ЦПК України, щодо правової оцінки показів свідків.

Покази свідків є допустимим доказом в розуміння ст. 78 ЦПК України, та суд першої інстанції на підставі показів свідків вірно встановив обставини справи, які не були спростовані іншими матеріалами справи.

Доводи в апеляційній скарзі стосовно того, що Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю імені Енгельса, яке знаходиться в с. Кам`янка, Новонсковського району, Луганської області та регіональне відділення Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство «Придніпровське», яке знаходиться в с. Голубівка, Новомосковського району, Дніпропетровської області є самостійними юридичними особами спростовуються матеріалами справи, а саме наказом № 02-ЗК від 31.01.2020 «Про затвердження штатного розпису», з якого вбачається що ці підприємства є структурними підрозділами Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство «Придніпровське» (а.с. 45-46 том №1).

Висновки суду в частині часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відповідають обставинам справи та законодавству, що регулює спірні правовідносини, суд обґрунтовано зробив висновок, що законне право позивача на працю та отримання заробітної плати було порушене відповідачем незаконними діями. Визнаючи розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 5000 грн., суд першої інстанції, виходячи з вимог розумності та справедливості, правильно взяв до уваги характер і тривалість страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині неправильного розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, судом правильно застосовані норми матеріального права, а саме п. 2 р. ІІ Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 р. № 100 та пункти 3, 8 даного Порядку, однак при здійсненні розрахунку суд помилково порахував, що в квітні - травні 2020 було 39 робочих днів, проте апеляційним судом встановлено, що у квітні - травні було 40 робочих днів, а тому рішення суду в цій частині слід змінити, зменшивши розмір стягнутої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 91221 (дев`яносто одна тисяча двісті двадцять одна) грн. 45 коп. до 88941 (вісімдесят вісім тисяч дев`ятсот сорок одна) грн. 77 коп., оскільки середньоденна заробітна плата позивача за квітень - травень 2020 року становить 649,21 грн. ((12984,16+12984,16)/40 робочих днів). Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 649,21 грн. х 137 робочі дні = 88941,77 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Також, у відповідності до ч.1 ст. 141 ПК України, слід зменшити суму судового збору, стягнуту з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство «Придніпровське» на користь держави з 1753 (одна тисяча сімсот п`ятдесят три) грн. 01 коп. до 1707 (одна тисяча сімсот сім) грн. 68 коп., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду слід змінити, зменшити розмір стягнутої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство «Придніпровське» на користь ОСОБА_1 з 91221 грн. 45 коп. до 88941 грн. 77 коп. та зменшивши суму судового збору, стягнуту з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство «Придніпровське» на користь держави, у розмірі 1753 грн. 01 коп. на 1707 грн. 68 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство «Придніпровське» задовольнити частково.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 24 грудня 2020 року змінити, зменшивши розмір стягнутої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство «Придніпровське» на користь ОСОБА_1 з 91221 (дев`яносто одна тисяча двісті двадцять одна) грн. 45 коп. до 88941 (вісімдесят вісім тисяч дев`ятсот сорок одна) грн. 77 коп. з відрахуванням обов`язкових податків і зборів та зменшивши суму судового збору, стягнуту з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграрне підприємство «Придніпровське» на користь держави, у розмірі 1753 (одна тисяча сімсот п`ятдесят три) грн. 01 коп. на 1707 (одна тисяча сімсот сім) грн. 68 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту 16 квітня 2021 року.

Головуючий В.К. Гаврилюк

Судді О.Ю. Карташов

В.М. Луганська