Постанова

Іменем України

24 березня 2021 року

м. Київ

справа № 201/12487/16-ц

провадження № 61-6798св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану через адвоката Чебикіна Сергія Віталійовича, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2018 року у складі судді Ходаківського М. П. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 800003425 у розмірі 11 558 149,42 грн звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ), що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 30 квітня 2006 року, шляхом проведення прилюдних торгів в рамках виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою за згодою сторін або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Позов обґрунтований тим, що 21 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк»), яке змінило своє найменування на ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 800003425, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 558 360,00 дол. США.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 21 березня 2008 року укладено іпотечний договір № 800003425-И, предметом якого є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ).

21 березня 2008 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округуЧернишов С. О. до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вніс запис про заборону на відчуження майнових прав на вказану квартиру.

У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору виникла заборгованість.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2012 року задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк» та стягнено з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 561 368,42 грн, проте рішення суду відповідач не виконав та заборгованість за кредитним договором залишається не погашенною.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2018 року, яке залишене без змін постановоюДніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року позов задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 800003425 у розмірі 11 558 149,42 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 4 346 440,09 грн, заборгованість за відсотками - 2 865 269,33 грн, пеня - 4 346 440 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ), що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 30 квітня 2006 року, шляхом проведення прилюдних торгів в рамках виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою за згодою сторін або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольнивши позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач не виконує належним чином свої зобов`язання за кредитним договором, позивач має право на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2019 року ОСОБА_1 через адвоката Чебикіна С. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними і необґрунтованими, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального і порушенням норм процесуального права.

Суди не з`ясували усі фактичні обставини справи та не дослідили і не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не сприяли повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду.

Суди не застосували позовну давність, про яку заявляв відповідач у суді першої інстанції, не з'ясували причини пропуску позовної давності позивачем.

Позивач про свої порушені права дізнався у вересні 2009 року коли звертався до відповідача з досудовою вимогою від 25 серпня 2009 року, зазначивши, що в разі не сплати заборгованості протягом 30 днів, іпотечне майно буде продане на відкритих торгах.

У письмовій вимозі від 28 вересня 2010 року позивач пропонував передати предмет іпотеки для подальшої реалізації в рахунок погашення заборгованості, строк був встановлений до 04 листопада 2010 року.

Після ухвалення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська рішення від 17 жовтня 2012 року до дня звернення з цим позовом пройшло майже 4 роки.

Суди не застосували статті 37, 39 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), проте ці статті впливають на правильне вирішення справи.

Суди проігнорували висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 369/5865/15-ц, провадження № 6-1840цс16.

Суди не взяли до уваги доводи відповідача про закриття провадження у справі, оскільки на предмет іпотеки вже звернено стягнення шляхом проведення прилюдних торгів.

Суди не звернули увагу, що позивач змінив предмет позову, шляхом подання заяви про уточнення позовних вимог після закінчення підготовчого засідання.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 21 березня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 800003425, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у сумі 558 360,00 дол. США зі сплатою 14,50 % річних на строк до 21 березня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 21 березня 2008 року укладено іпотечний договір № 800003425-И, предметом якого є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ). Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 30 квітня 2006 року на підставі рішення від 20 лютого 2006 року № 737 та зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 08 травня 2006 року. Сторони оцінили предмет іпотеки у 3 635 300,00 грн.

Внаслідок невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № 800003425 виникла заборгованість.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2012 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» стягнено заборгованість за кредитним договором № 800003425 у розмірі 11 558 149,42 грн.

ОСОБА_1 належним чином умови кредитного договору не виконував, у зв`язку із чим виникла заборгованість у розмірі 11 558 149,42 грн, з яких заборгованість за кредитом - 4 346 440,09 грн, заборгованість за відсотками - 2 865 269,33 грн., пеня - 4 346 440,00 грн.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи, відмовлено у зупиненні виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2018 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року до закінчення касаційного розгляду справи.

У квітні 2019 рокусправа надійшла до Верховного Суду.

У червні 2019 року до Верховного Суду надійшли доповнення до касаційної скарги, проте Верховний Суд не бере їх до уваги, оскільки вони подані поза строком, встановленим ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційну скаргу у цій справі подано у березні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦКУкраїни зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Згідно зі статтею 575 ЦК України та статті 1 Закону іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону).

Відповідно до пункту 2.1 договору іпотеки від 21 березня 2008 року договір забезпечує виконання зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 ЦК України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону).

З огляду на вказане Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 12 Закону).

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону).

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону). Положення вказаної частини не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону).

Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Відповідно до пункту 6.1 іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у будь-якому з наступних випадків: у випадку невиконання основного зобов`язання, у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов цього договору, у інших випадках, пердбачених законодавством України. У разі порушення іпотекодавцем основного договору та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодацю письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель має право розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору. Документом, що підтверджує відправлення іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушення та виконання порушеного зобов`язання є квитанція поштового відділення про відправлення відповідного рекомендованого листа іпотекодавцю за адресою його фактичного проживання (реєстрації), зазначеною у преамбулі та в статті 9 цього договору.

Згідно з пунктом 6.2 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудове врегулювання), яким вважається застереження, що міститься у пункті 6.3 цього Договору.

У пункті 6.3 іпотечного договору міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя і визнається сторонами та законодавством як договір про задоволення вимог іпотекодержателя, що надає право іпотекодержателю в порядку позасудового регулювання звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі цього договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку позасудового врегулювання на підставі цього договору та застереження може здійснюватися шляхом: передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання. Після переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання іптекодавцем основного зобов`язання у межах суми, передбаченої у пункті 2.1 статті 2 цього договору, є недійсними. Шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до пункту 6.4 іпотечного договору право вибору способу звернення стягнення на предмет іпотеки з числа передбачених у цьому договорі та у законодавстві України належить іпотекодержателю.

Отже, у договорі банк передбачив також спосіб позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Задовольнивши позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач не виконує належним чином свої зобов`язання за кредитним договором, тому позивач має право на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що доводи апеляційної скарги про те, що позивач при зверненні до суду пропустив позовну давність є необґрунтованими, оскільки відповідно до статті 575 ЦК України та статті 1 Закону іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Оцінюючи застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин, Верховний Суд виходить із їх системного аналізу.

Узв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 800003425 банкзвернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2012 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2012 року, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» стягнено заборгованість за кредитним договором № 800003425 у розмірі 11 558 149,42 грн.

У відзиві на уточнену позовну заяву та апеляційній скарзі відповідач просив закрити провадження у справі, посилаючись на те, що на предмет іпотеки вже звернено стягнення шляхом проведення прилюдних торгів, тому відсутній предмет спору, на підтвердження чого надав інформацію з сайту відкритих торгів «OpenMarket», відповідно до якої дійсно було розпочато проведення аукціону, проте зупинено проведення торгів у зв`язку з ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року.

Проте суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на це не звернули увагу та не надали належної оцінки цим доводам.

У касаційній скарзі відповідач просив закрити провадження у справі з тих же підстав.

Верховний Суд виходить з того, що відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна банк реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності. 31 січня 2019 року державний реєстратор Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Волос О. В. прийняла рішення про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» від 04 лютого 2019 року № 45357810, яке виникло на підставі іпотечного договору № 800003425-И від 21 березня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» і ОСОБА_1 .

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому необхідно надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» у контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18, провадження № 61-2018св19, від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, провадження № 61-1807св20.

Ураховуючи, що на час відкриття провадження у справі зобов`язання за кредитним договором не були припинені, тобто предмет спору існував, то відсутні підстави для закриття провадження у справі з підстав передбачених пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки банк звернув стягнення в позасудовому порядку після відкриття провадження у справі, то це не є підставою для закриття провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

З огляду на викладене, з урахуванням того, що на предмет іпотеки вже звернено стягнення та зареєстровано право власності за АТ «Альфа-Банк», тому в позові ПАТ «Альфа-Банк»до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки необхідно відмовити.

Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги, що суди проігнорували висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 369/5865/15-ц, провадження № 6-1840цс16, оскільки у цій справі інший предмет та підстави позову.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що позивач змінив предмет позову, шляхом подання заяви про уточнення позовних вимог після закінчення підготовчого засідання, оскільки це спростовується матеріалми справи.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами першою - третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З урахуванням сплаченого ОСОБА_1 судового збору за подання апеляційної скарги - 2 067,00 грн, та за подання касаційної скарги - 2 756,00 грн, з ПАТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у розмірі 4 823,00 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану через адвоката Чебикіна Сергія Віталійовича, задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У позові Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4 823(чотири тисячі вісімсот двадцять три) грн 00 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко