П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/2264/21

Провадження № 22-ц/4815/970/21

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Левчук О.В.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду

першої інстанції: об 11 год. 02 хв. 18 березня 2021 року

в м. Рівне (повний текст складено 19 березня 2021 року)

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про судовий розгляд апеляційної скарги на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2021 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року в суд звернулося Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений між сторонами 30 грудня 2011 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте у зв`язку із тим, що позичальник порушувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 19 січня 2021 складалась з: 11 359,98 гривень за простроченим тілом кредиту та 2 813,13 гривень за простроченими відсотками.

З наведених мотивів банк просив стягнути на свою користь з відповідача 14 173,11 гривень.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи своє рішення, суд попередньої інстанції виходив із того, що між сторонами не було узгоджено обов`язку відповідача зі сплати відсотків за користування кредитом і враховуючи, що фактично остання одержала 137 631,87 гривень кредитних коштів, а повернула 153 449,68 гривень, то це вказує на відсутність заборгованості за кредитним договором.

На рішення суду банк подав апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалося, що відмовляючи в задоволенні позову повністю та посилаючись при цьому на правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в цивільній справі №342/180/17, суд першої інстанції безпідставно відмовив банку в стягненні фактично отриманих позичальником коштів. Вважає, що доводи про необхідність захисту прав банку шляхом стягнення фактично отриманих сум містяться в зазначеній постанові Великої Палати. На переконання банку, оскільки кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредиту є сплата відсотків, а основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотною при наданні кредитних коштів, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про погашення заборгованості. Тобто банк має право на стягнення відсотків за ст.ст.1048, 625 ЦК України і не здійснювати такий перерахунок.

З наведених підстав банк просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитними коштами, отриманими за заявою від 30 грудня 2011 року, у розмірі 11 359,98 гривень.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи банку, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, з огляду на те, що банком оскаржується рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості в розмірі 11 359,98 гривень за простроченим тілом кредиту, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, тому апеляційний суд не перевіряє законність рішення в частині, яка не оскаржується, а саме щодо відмови у стягненні 2 813,13 гривень заборгованості за простроченими відсотками.

Матеріалами справи з`ясовано, що 30 грудня 2011 року між сторонами укладений кредитний договір б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. У анкеті-заяві, зокрема, зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді.

Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення, банк посилався на те, що в порушення умов договору та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконала, тому станом на 19 січня 2021 року має заборгованість, яка становить 14 173,11 гривень, з яких: 11 359,98 гривень за простроченим тілом кредиту та 2 813,13 гривень за простроченими відсотками.

На підтвердження узгодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію цієї анкети-заяви відповідача, розрахунок, банківську виписку, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна 30 днів пільгового періоду", "Універсальна 55 днів пільгового періоду", "Універсальна CONTRACT", "Універсальна Gold" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ "Приватбанк".

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного вкидання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку ,коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Між тим, будь-яких доказів на обґрунтоване підтвердження своїх заперечень проти позову відповідач, в т.ч. і щодо відсутності вини не надала, матеріали справи не містять.

Як видно з наданих позивачем доказів, позичальник користувалася кредитними коштами, погашала кредит, виконувала інші зобов`язання перед банком та зауважень щодо покладення на неї таких обов`язків не висловлювала. Тобто з відповідними нарахуваннями була згодна.

Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Подібна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи).

Отже, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача.

Тому, приходячи до переконання про задоволення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що в спірних правовідносинах діє презумпція винуватості боржника, однак її не спростовано, а факт порушення суб`єктивних прав кредитора є очевидним, відтак вважає за необхідне стягнути на користь останнього з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 11 359,98 гривень, як отримані нею та в добровільному порядку не повернутими.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для скасування оскаржуваного рішення та прийняття нового в частині задоволення вимог банку про стягнення на його користь заборгованості за простроченим тілом кредиту, відповідно до п.п. 4 ст. 376 ЦПК України, є порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2021 року в частині відмови у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту скасувати.

Позов в цій частині задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 11 359 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят дев`ять) гривень 98 копійок заборгованості за простроченим тілом кредиту за кредитним договором б/н від 30 грудня 2011 року.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків