Провадження № 2/755/3074/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2021 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Грицик М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Кредо», треті особи: Акціонерне товариство «УкрСиббанк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Ірина Сергіївна, про визнання договору іпотеки недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить визнати недійсним Договір іпотеки № 74654, укладений 27 грудня

2007 року між ОСОБА_2 та Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. 27 грудня 2007 року за реєстровим № 6921.

Позов обґрунтовує тим, що у 1989 році ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 , від якого у них є спільна дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 30 травня

2001 року ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ним. 27 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем укладено Договір про надання споживчого кредиту

№ 0. Того ж дня, між банком та ОСОБА_2 укладено Договір іпотеки

№ 74654, відповідно до умов якого в іпотеку було передано вказану вище квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер. 21 грудня 2012 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частину вказаної квартири. 15 вересня 2014 року рішенням Печерського районного суду міста Києва було визнано Договір поруки

від 27 грудня 2007 року № 171022, укладений між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), припиненим з 27 грудня 2007 року.

Враховуючи, що майно, яке передане в іпотеку, набуте під час шлюбу та належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а також той факт, що договір іпотеки укладено без дозволу органу опіки та піклування, оскільки в квартирі проживає неповнолітня дитина, позивач просить визнати договір іпотеки недійсним.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 січня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи до 18 лютого 2021 року та встановлено відповідні строки.

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Кредо» (далі - ТОВ ФК «Інвест Кредо»), подав відзив на позов, в якому проти задоволення позову заперечував з таких підстав. Відповідач підтвердив, що 27 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту, в якості забезпечення виконання якого між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 171022. Того ж дня ОСОБА_1 написала нотаріально посвідчену заяву про те, що вона дає згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 на передачу в іпотеку квартири за адресою

АДРЕСА_1 . Також 27 грудня 2007 року укладено договір іпотеки №74654 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , відповідно до умов якого, останній передав в іпотеку двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, вказані обставини встановлені рішеннями Дніпровського районного суду міста Києва та Апеляційним судом міста Києва у справі № 755/14859/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - АТ «Дельта Банк»), треті особи: ПАТ «УкрСиббанк», Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С., про визнання недійсною заяви про надання згоди ОСОБА_1 на передачу в іпотеку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , визнання недійсним договору іпотеки

№ 74654 від 27 грудня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», якими ОСОБА_1 відмовлено у визнанні недійсними вказаних вище правочинів. Таким чином, ОСОБА_1 надано нотаріальну посвідчену згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_2 договору іпотеки, що не заперечувалось ОСОБА_1 при розгляді вказаних справ та спростовує твердження позивача щодо відсутності згоди на укладення оспорюваного договору іпотеки.

Щодо тверджень позивача стосовно того, що договір іпотеки укладений без згоди органу опіки та піклування, яка є обов`язковою, оскільки в квартирі проживає неповнолітня дитина, відповідач зазначає таке. Відповідно до пункту 1.4 Договору іпотеки Іпотекодавець свідчить, що укладенням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, в тому числі не порушені права дітей. Крім того, Довідкою Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Дніпровської районної у місті Києві ради від 19 грудня

2007 року встановлено, що у квартирі за адресою:

АДРЕСА_1 , проживає двоє осіб: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Таким чином, на станом на день укладення оспорюваного договору іпотеки, дочка позивача ОСОБА_3 не мала ні права власності, ні права користування квартирою, а тому на час посвідчення спірного правочину у нотаріуса не було жодних підстав для отримання згоди органу опіки та піклування на укладення договору.

Також відповідач зазначає, що звертаючись з даним позовом до суду, позивач пропустила строк позовної давності, оскільки про порушення свого права дізналася 27 грудня 2007 року, коли надала свою згоду на укладення оспорюваного договору іпотеки ОСОБА_2 .

Треті особи, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Акціонерне товариство «УкрСиббанк», Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С., у встановлений судом строк пояснення на позов та відзив, не подали. Ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками отримали 27 січня та, відповідно,

02 лютого 2021 року, про що свідчать розписки про вручення рекомендованого поштового відправлення, що містяться в матеріалах справи.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до таких висновків.

За правилами частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина перша статті 548 ЦК України).

27 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0.

Того ж дня, 27 грудня 2007 року, в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту від 27 грудня 2007 року № 0, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 171022.

Крім того, 27 грудня 2007 року ОСОБА_1 написала заяву наступного змісту «Я, ОСОБА_1 , 1972 року народження, даю згоду своєму чоловікові, ОСОБА_2 , на передачу в іпотеку квартири за адресою:

АДРЕСА_1 на умовах за його розсудом»

27 грудня 2007 року також укладений договір іпотеки № 74654 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , відповідно до умов якого, останній передав в іпотеку двокімнатну квартиру

АДРЕСА_2 .

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 Договору Іпотекодавець передає в іпотеку наступне нерухоме майно: Двокімнатна квартира, загальною площею 45,80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки є власністю Іпотекодавця на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левченко В.М., 04 листопада 2003 року, за реєстровим № 7549, вказаний Договір зареєстрований у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 29 січня 2004 року за № 1764, і нема жодних договірних змін строків позовної давності, щодо правочинів на підставі яких Іпотекодавець отримав право власності на Предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 1.4 Договору іпотеки Іпотекодавець свідчить, що укладенням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, в тому числі не порушені права дітей.

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 помер

ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 грудня 2012 року за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 вересня 2014 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк», третя особа» ПАТ «Укрсиббанк», про визнання припиненим договору поруки задоволено частково, визнано Договір поруки від 27 грудня

2007 року № 1710022, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» припиненим

з 27 грудня 2007 року.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В рішенні встановлено, що відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства» найменування Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» змінено на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». Таким чином, право вимоги за Договором про надання споживчого кредиту від 27 грудня 2007 року № 0 та Договором поруки

від 27 грудня 2007 року № 171022, ПАТ «УкрСиббанк» було відступлено ПАТ «Дельта Банк».

Згідно із укладеним між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Інвест Кредо» Договором про відступлення права вимоги від 15 квітня 2020 року № 2227/К, ПАТ «Дельта Банк» відступає, а ТОВ «ФК «Інвест Кредо» набуває право вимоги до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, сплати грошових коштів, процентів у розмірах вказаних у Додатку № 2 до цього Договору, в тому числі і до боржника ОСОБА_2 за Кредитним договором від 27 грудня 2007 року № 0, Іпотечним договором

від 27 грудня 2007 року № 74654.

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтями 572, 575 ЦК України визначено, що іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Згідно частини першої, другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За умовами статті 63 СК України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі справа № 761/21719/17, провадження № 61-38740св18.

В матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена згода позивача ОСОБА_1 на укладення ОСОБА_4 іпотечного договору про передачу в іпотеку квартири за адресою:

АДРЕСА_1 , яка позивачем в судовому порядку не спростована.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач посилається на те, що договір іпотеки № 74654, укладений 27 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С.

27 грудня 2007 року за реєстровим № 6921, без отримання дозволу органу опіки та піклування, оскільки на той момент в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , проживала неповнолітня дитина ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підставою недійсності правочину є недодержання стороною вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншими актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За наведених обставин, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Право на свободу пересування і вибір місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено Загальною декларацією прав людини 1948 року (пункт 1 статті 13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (стаття 12), Протоколом

№ 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 2).

Згідно з Конституцією України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (частина перша статті 33).

Частиною першою статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно із статтями 150, 156 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Оскільки згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина не проживає за адресою майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину.

Тобто право користування майном члена сім`ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи, про що робиться відповідний запис до будинкової книги.

Таким чином, згода органів опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 липня

2020 року у справі № 303/6280/17, провадження № 61-7968св19.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до довідки Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговуваня житлового фонду» Дніпровської районної у місті Києві ради від 19 грудня

2007 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , проживає двоє осіб: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що укладенням оспорюваного іпотечного договору майнові права неповнолітньої дитини позивача не порушувалися і отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на посвідчення такого правочину не вимагалося, оскільки на час укладення договору іпотеки дитина не була власником спірного жилого приміщення та не мала права користування ним. Крім того, ОСОБА_1 надала нотаріально посвідчену згоду на укладення ОСОБА_4 іпотечного договору, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 13, 16, 405, 548, 546, 572, 575, 578, 626, 627 ЦК України, статтями

60, 63, 65, 177 СК України, статтями 150, 56 ЖК України, статтями 2, 10, 76, 77-81, 89, 265, 289, 354 ЦПК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про охорону дитинства»,

Законом України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Кредо», треті особи: Акціонерне товариство «УкрСиббанк», Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Ірина Сергіївна, про визнання договору іпотеки недійсним, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відповідно до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме: Дніпровський районний суд міста Києва.

Повне рішення суду виготовлено 08 квітня 2021 року.

Суддя О.О. Хромова