КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/3934/20
Провадження № 2/488/736/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19.07.2021 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючої по справі - судді Чернявської Я.А.,

за участю секретаря судового засідання - Кривопішиної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживачів та визнання частини пункту договору про надання споживчого кредиту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

23.11.2020 р. позивач ОСОБА_1 звернувся в Корабельний районний суд м. Миколаєва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", в якому просив суд визнати недійсним частину п. 1.1. кредитного договору № ІМКНЗСК04440257 від 22 грудня 2006 року, а саме: виплату винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту - з моменту його укладення; зобов`язати відповідача провести перерахунок сплачених сум за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту починаючи з 22.12.2006 року в рахунок погашення заборгованості по тілу кредиту.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 22 грудня 2006 р. між ним та АТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № ІМКНЗСК04440257 (далі - Договір).

Згідно з п.1.1 Договору банк надає кредитні грошові кошти в сумі 70 000 доларів США на придбання житла, встановлюється плата за користування відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту.

08.07.2019 року за № 08/07-1 позивачем був направлений лист відповідачу з вимогою провести перерахунок за Договором із виключенням з п.1.1. частини, а саме: винагорода за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту.

На вказаний лист позивач отримав відповідь про повну відмову у задоволені заявлених вимог з пропозицією звернутися до суду.

В позові зазначив, що за положеннями частини п`ятої статі 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Позивач вказав, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Посилаючись на вказані обставини, а також те, що відповідачем йому було відмовлено у визнанні певних умов договору недійсними та здійсненні перерахунку, він був змушений звернутися в суд з вказаним позовом.

Ухвалою суду від 26.11.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Відповідачу запропоновано подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження та позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися. Представник позивача - адвокат Вавілов А.Є. надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, судом про дату і час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Надіслав пояснення та просив розглядати справу без участі представника, позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов наступного висновку.

Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 22 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № NKH3GK04440257 за умовами якого банк надав позивачу кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 22.12.2006р. по 21.12.2026р. включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 84000,00 доларів США (далі - «Кредит» ) на наступні цілі: придбання житла (житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами та земельною ділянкою в АДРЕСА_1 ) у розмірі 70000,00 доларів CIF, а також у розмірі 14000,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3.,2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного Договору.

Також судом встановлено, що сума кредиту була отримана позивачем у повному обсязі, що підтверджено видатковим ордером та банківськими виписками по рахункам, на які ОСОБА_1 здійснювалося погашення боргу. Юридичний факт отримання позичальником на умовах та в порядку, передбаченому кредитним договором, суми кредиту, також не оспорювався стороною позивача.

08.07.2019 р. за № 08/07-1 позивач звернувся до відповідача з листом щодо визнання недійсними пункту 1.1 кредитного договору від 22.12.2006 р. в частині нарахування 0,2% винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати виданого кредиту як таких, що є неправомірними (несправедливими) та здійснення у зв`язку з цим перерахунку заборгованості за кредитним договором.

Згідно з листом АТ КБ "ПриватБанк" № 20.1.0.0.0/7-190719/685 від 22.07.2019 р. ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні вимог щодо визнання неправомірним пункту кредитного договору щодо стягнення банком винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2% від суми виданого кредиту та проведення відповідного перерахунку кредитного договору, посилаючись на те, що рішення суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором перебуває на примусовому виконанні і він, як сторона виконавчого провадження, не наділений повноваженнями щодо проведення виконавчих дій з виконання рішень судів.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договір є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. ст. 3, 627 ЦК України договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Стаття 6 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, до істотних умов кредитного договору належать умови, що визначають предмет договору: сума кредиту, строк (строки) та порядок його надання позичальнику, термін (терміни) і порядок повернення отриманого кредиту, розмір і порядок сплати кредитору відсотків за користування кредитом. Які-небудь інші умови (що не відносяться до предмета договору) можуть бути визнані істотними умовами кредитного договору лише за наявності спеціальної заяви однієї із сторін (кредитора або позичальника) про необхідність досягти по них угоди.

Як роз`яснено судам в п. 14 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що судам необхідно враховувати, згідно з статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Проаналізувавши зміст кожного пункту оспорюваного договору, суд дійшов висновку, що в частині, яка стосується обов`язку позичальника щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту, оспорюваний договір слід визнати недійсним, з таких підстав.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору, який укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі на придбання житлової нерухомості, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України "Про захист прав споживачів".

Згідно з частиною 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту.

У розумінні ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" послуга означає діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

За положеннями ч. 5 ст. 11, частин 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі Правила), затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку ( прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Національний банк України в листі від 16.06.2007 року № 40-117/2093-6134 «Про окремі питання практичного застосування Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» звернув увагу на наступне.

При визначенні переліку супутніх послуг банки мають керуватися положеннями ч.1 ст. 509 ЦК України (відповідно до яких об`єктом зобов`язання є дії однієї сторони на користь другої), а також вимогами частини 17 статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів", частини 5 статті 1 роздалу 1 та статті 4 розділу ІІ Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". У зобов`язанні мають бути чітко визначені його суб`єкти та конкретизований його об`єкт. Відсутність або невизначеність (недостатня визначеність) зазначених елементів зобов`язання може бути підставою для оспорювання (або невизнання) факту виникнення зобов`язальних відносин. У разі декларування банком у договорі зі споживачем будь якої послуги, споживач має право не тільки знати в деталях предмет задекларованої послуги, а також отримати зазначену послугу належної якості, відповідно до умов договору.

З урахуванням вищезазначеного, до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема можуть відноситися: відкриття поточного/карткового рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості, що, наприклад, пов`язано з бажанням позичальника отримувати виписки за кредитним/картковим рахунком, здійснення валютно-обмінних операцій, надання консультаційних, у тому числі юридичних, послуг тощо.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника, в тому числі оплатою винагород за надання кредиту. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником.

Зі змісту кредитного договору № NKH3GK04440257 від 22.12.2006 р. встановлено, що п. 1.1 передбачена винагорода за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту.

Наявність вказаних умов суперечить п. 3.6 Правил, ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", що відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України та ч. ч. 3, 4, 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є підставою для визнання кредитного договору у частині цих умов недійсним.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Нормами цивільного законодавства передбачено, як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно з вимогами цього Закону банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк учиняє на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, винагорода за надання фінансового інструменту позивачу за кредитним договором є платою за послуги, що супроводжують кредит.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12.12.2018 р. за наслідками розгляду справи № 444/484/15-ц.

Доводи представника відповідача щодо застосування до вимог позивача позовної давності не заслуговують на увагу з огляду на наступні обставини.

На вимоги про визнання недійсним договору поширюється загальна позовна давність, яка згідно з ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом із цим, згідно з роз`ясненнями, наведеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

У відповідності з вимогами частин 1 та 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позивач звернувся до суду з цим позовом 23.11.2020. Вимоги позову, зокрема, стосуються визнання недійсним окремих частин кредитного договору, строк дії якого встановлено до 21.12.2026, у зв`язку з чим, суд вважає, що позовна давність починає спливати після закінчення строку дії кредитного договору.

Тому, враховуючи встановлені обставини, позов підлягає задоволенню і як встановлено судом строк позовної давності позивачем для звернення з такими позовними вимогами не пропущено.

Суд вважає можливим захистити право позивача шляхом визнання окремих положень кредитного договору недійсними, визнання зобов`язань за вказаними вимогами по кредитному договору припиненими, а обраний позивачем спосіб захисту його інтересів таким, що ґрунтується на законі.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання пункту 1.1. кредитного договору в частині нарахування 0,20% винагороди за надання фінансово інструменту недійсними.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн. у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судових витрат при зверненні до суду.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 10, 259, 263, 264, 265, 268, 351-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживачів та визнання частини пункту договору про надання споживчого кредиту недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним частину пункту 1.1. кредитного договору № NKH3GK04440257 від 22 грудня 2006 р., а саме: "виплату винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту" - з моменту його укладання.

Зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" провести перерахунок сплачених ОСОБА_1 сум за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, починаючи з 22.12.2006 року в рахунок погашення заборгованості по тілу кредиту.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; МФО № 305299) на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; МФО № 305299).

Суддя Я. А. Чернявська