Єдиний унікальний номер судової справи: 468/1522/20-ц
Провадження №22-ц/812/743/21
Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

05 квітня 2021 року м. Миколаїв Справа №468/1522/20-ц

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Муругова В.В. в приміщенні суду в м. Баштанка, за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У жовтні 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк або АТ КБ «Приватбанк») подало до суду вищезазначений позов до ОСОБА_1 , який обґрунтовувало наступним.

26 вересня 2012 року між Банком та ОСОБА_1 укладено змішаний договір банківського рахунку і кредитного договору, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 2 000 грн. зі сплатою відсотків за користування ним, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору станом на 18 серпня 2020 року утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 73 836 грн. 94 коп., яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 4 649 грн. 35 коп., заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст. 625 ЦК України, в сумі 1 660 грн. 82 коп., пені в сумі 67 526 грн. 77 коп.

Посилаючись на зазначене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у сумі 73 836 грн. 94 коп. та судовий збір 2102 грн.

Заочним рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2021 року в задоволенні позову Банку відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Банку, суд першої інстанції виходив із того, що між Банком та відповідачем існують договірні правовідносини щодо повернення позичальником тільки тіла кредиту. Доказів погоджених між сторонами розмірів процентної ставки та неустойки позивачем не надано. Враховуючи сплату відповідачем коштів на погашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі, така заборгованість відсутня.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 та частини першої статті 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтями 1046, 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статті 525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що 26 вересня 2012 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, що підтверджується Анкетою-заявою позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку.

Розмір процентів та неустойки у вказаній заяві сторонами узгоджено не було.

Тарифи з обслуговування карти та Умови та Правила з надання банківських послуг, надані позивачем як доказ нарахування заборгованості, ОСОБА_1 не підписувалися, а отже не погоджувалися, а тому не можуть розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання Анкети-заяви.

Таким чином відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена, у тому числі, у формі сплати процентів та неустойки.

Протягом дії договору згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк» позичальником було отримано одну кредитну картку: 26 вересня 2012 року строком дії до 31 травня 2016 року (а.с.23).

Отже, строк дії кредитного договору закінчився 31 травня 2016 року. Інших карток відповідач не отримував.

28 вересня 2012 року ОСОБА_1 . Банком було встановлено кредитний ліміт в сумі 2 000 грн, який 06 грудня 2012 року збільшено до 4 000 грн., 27 грудня 2012 року - до 6 800 грн., 01 серпня 2013 року - до 6 900 грн., а 23 квітня 2014 року його зменшено до 6 410 грн., 16 травня 2014 року - до 5 900 грн., 26 травня 2014 року - до 5 820 грн., 07 жовтня 2014 року - до 5 580 грн., 26 січня 2015 року - до 5 000 грн., 11 лютого 2015 року - до 4 670 грн., 28 травня 2015 року - до 4 140 грн., 13 березня 2016 року - до 3 880 грн., 12 вересня 2016 року - до 0 грн.

Згідно з розрахунком заборгованості та випискою по рахунку, наданими Банком, ОСОБА_1 має перед ним заборгованість за кредитним договором станом на 18 серпня 2020 року у сумі 73 836 грн. 94 коп., яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 4 649 грн. 35 коп., заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно з ст.625 ЦК України, в сумі 1 660 грн. 82 коп., пені в сумі 67 526 грн. 77 коп.

Відповідно до виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 26 вересня 2012 року по 31 травня 2016 року (строк закінчення договору) відповідачем було отримано 10 560 грн. кредитних коштів, а на погашення боргу сплачено 16 220 грн. 43 коп., станом на 01 березня 2020 року - 16 986 грн. 89 коп. (а.с.18-22).

Вказане свідчить, що на день закінчення строку кредитного договору у відповідача була відсутня заборгованість за кредитним договором.

Посилання позивача на те, що заборгованість була наявна, спростовується дослідженими доказами. Нарахування позивачем неустойки та процентів у якості заборгованості, які стягувалися з відповідача протягом дії договору, не відповідає умовам укладеного договору.

Що ж стосується нарахування процентів, виходячи з вимог статті 625 ЦК України, то це є необґрунтованим, оскільки у відповідача відсутня заборгованість.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову АТ КБ «Приватбанк» відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Суд першої інстанції, дослідивши обставини справи, правомірно вважав, що оскільки умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено сплату відповідачем на користь Банку тільки тіла кредиту, яке ним було повністю погашено, то відсутні підстави для задоволення позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 05 квітня 2021 року.