РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/15171/18

Провадження № 2/638/2542/21

09.04.2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретаря Запорожець Д. Д.

з участю судового розпорядника Зміївської О. Ю.

з участю позивача ОСОБА_1

з участю представника позивача ОСОБА_2

з участю представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у жовтні 2018 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності та з урахуванням уточнень просить суд: визнати за позивачем право власності на 2/6 частки квартири АДРЕСА_1 в порядку особистої приватної власності, визнати 4/6 частини квартири АДРЕСА_1 та автомобіль марки «DAEWOO LANOS 1498» спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , поділити майно подружжя та відступити від засади рівності часток подружжя, визнавши за позивачем право власності на 3/6 частки спірної квартири у порядку розподілу майна подружжя, всього визнати за позивачем право власності на 5/6 частки квартири, виділити ОСОБА_4 автомобіль марки «DAEWOO LANOS 1498» у порядку розподілу майна подружжя. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06.07.2007 року між сторонами укладено шлюб, який рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.12.2017 року розірвано. Від шлюбу з відповідачем є неповнолітня дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована та проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. 06.12.2017 року ОСОБА_4 в присутності дітей та сестри позивача в громадському місці ображав позивача нецензурною лайкою, а потім побив, спричинив тілесні ушкодження. У шлюбі сторонами було придбано майно, а саме: 4/6 частини квартири АДРЕСА_1 , автомобіль марки «DAEWOO LANOS 1498», який був зареєстрований на ім`я відповідача 21.03.2013 року. Позивач наголошує, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 купувалася також і за її особисті гроші, а саме більше 1/3 частини грошей на придбання спірної квартири позивач особисто використовувала та які не були спільними і позивач їх не вносила до сімейного бюджету, тобто як мінімум 1/3 частина частин спірної квартири була придбана за її особисті гроші, які позивач отримала незадовго (за п`ять днів) від продажу частини її власної квартири в місті Білгород в РФ, тобто 21.02.2011 p. (перед покупкою спірної квартири у м. Харкові) позивач отримала тільки від продажу своєї частки квартири у м. Бєлгород у перерахунку на гривню 266665 грн., а спірна квартира купувалася за 43444 грн. Крім того, рідна сестра позивача, яка також приймала участь в продажу квартири у м. Бєлгород, подарувала свою частку грошей у розмірі 30000 російських рублів позивачу, щоб у придбаній спірній квартирі у Харкові можна було зробити ремонт, а батько позивача, який також приймав учать у продажу квартири у м. Бєлгород подарував позивачу особисто 800000 російських рублів. Таким чином, на момент купівлі спірної квартири у м. Харкові 26.02.2011 року у позивача було особистих коштів у перерахунку на гривню, згідно офіційного курсу НБУ, 592593 грн. Позивач вважає, що за нею повинно бути визнано право власності на 2/6 частки квартири АДРЕСА_1 в порядку особистої приватної власності. Спірна квартира була оформлена на відповідача, оскільки на той час при купівлі нерухомості нерезидентом України потрібно біло сплатити великий податок. Автомобіль при поділі майна позивач просить суд залишити відповідачу, та врахувати це при розподілі майна та часток, і просить збільшити її частку у праві власності на спірну квартиру за рахунок того, що відповідач не виплачуватиме їй грошової компенсації в сумі 96288 гривень за 1/2 частину автомобіля, а фактично отримає ці гроші у вигляді 1/2 частини автомобіля. При поділі сумісного майна подружжя позивач просить відступити від засади рівності часток, оскільки відповідач на протязі майже двох років не допомагає матеріально дитині, ухиляється від участі в утриманні дитини, спричинив позивачу тілесні пошкодження, і дитина постійно проживає з позивачем. Крім того, автомобіль повністю повинен залишитися відповідачу без виплати їй грошової компенсації.

Відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності, який ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкові від 22.05.2019 року прийнятий до спільного розгляду з первісним, та згідно якого позивач просить суд визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спільної часткової власності, визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину автомобіля «DAEWOO LANOS 1498». Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що квартира і автомобіль зареєстровані за ОСОБА_4 на праві приватної власності. Майно, що набуте у шлюбі, придбавалось за спільні кошти подружжя, спільно використовувалось, на теперішній час в квартирі проживають позивач з дитиною, а відповідач користується автомобілем. Гроші, за які було придбано майно, були спільними коштами подружжя, накопичені за період шлюбу, жодних коштів з продажу квартири в Росії до коштів, за які придбавалась квартира у Харкові, додано не було. Оцінка майна не відповідає дійсності, квартира має набагато вищу ринкову вартість, а автомобіль значно меншу.

Позивач (зустрічний відповідач) ОСОБА_1 та її представник адвокат Головінов В. О. в судовому засіданні вимоги позову підтримали у повному обсязі, просили суд його задовольнити з підстав, наведених у позові, проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечували у повному обсязі, просили суд відмовити у його задоволенні.

Представник відповідача (зустрічного позивача) ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав вимоги зустрічного позову, просив суд його задовольнити, а вимоги первісного позову залишити без задоволення. Також у матеріалах справи міститься письмовий відзив на первісний позов, згідно якого ОСОБА_4 наголошує, що майно, набуте у шлюбі, придбавалось за спільні кошти подружжя, а законом резюмується рівність часток у спільному сумісному майні. Щодо порушеного кримінального провадження, то на даний час воно є нерозглянутим, а тому не може впливати як доказ на відступлення від засади рівності часток подружжя. Також ОСОБА_4 ніколи не ухилявся від утримання дитини, спілкується з дитиною, сплачує комунальні послуги за квартиру, в якій проживає позивач з дитиною, натомість сама позивач чинить перешкоди у спілкування з сином. Просить суд у задоволенні первісного позову відмовити.

Суд, дослідивши доводи сторін, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено матеріалами справи, 06 липня 2007 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був укладений шлюб, зареєстрований Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис №294, що підтверджує копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 9).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.12.2017 року по справі №638/13714/17 шлюб між сторонами розірвано, рішення суду набрало законної сили (а. с. 10).

Від шлюбу у сторін є неповнолітня дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджує потворне свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 21.08.2014 року (а. с. 11).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Приписами статті 8 Конституції України закріплено, що її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (статті 4 ЦПК України).

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до вимог частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно статті 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1-3 статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей) приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Статтею 71 Сімейного України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11).

Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини 1 статті 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

При цьому слід зазначити, що при визнанні права спільної сумісної власності подружжя на майно, має бути встановлений не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2696цс15.

Разом із тим, законом встановлена презумпція спільності майна, придбаного у період шлюбу. З цього випливає, що у разі незгоди одного з подружжя з такою презумпцією і у разі виникнення спору, на ньому лежатиме тягар доказування протилежного. Презумпцію спільності майна можуть спростувати докази про: 1) придбання речі до шлюбу; 2) придбання речі на кошти, які належали позивачеві особисто (подарунок батьків, одержання відшкодування за моральну шкоду тощо); 3) придбання речі за рахунок коштів, одержаних від продажу особистого майна; 4) придбання речі в період окремого проживання за власні кошти.

Як встановлено судом, у шлюбі сторонами придбано наступне майно: 1) квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджує договір купівлі-продажу квартири від 26.02.2011 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко О. М., а також 2) автомобіль марки «DAEWOO LANOS 1498», сірого кольору, 2007 року випуску, № двиг. НОМЕР_3 № куз. НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_4 з 21.03.2013 року (а. с. 18, 24).

Як зазначає позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 , спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , купувалася, в тому числі, за її особисті кошти, а саме більше 1/3 частини грошей на придбання спірної квартири позивач отримала незадовго (за п`ять днів) від продажу частини її власної квартири в місті Бєлгород в РФ, а тому 266665 грн. це її власні особисті кошти; саме з наведених підстав позивач просила визнати за нею право власності на 2/6 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 35,0 кв.м, житловою площею 19,4 кв.м., в порядку особистої приватної власності.

Так, згідно договору купівлі-продажу від 21.02.2011 року, ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 продали квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_9 ; вартість вказаної квартири на момент підписання договору становить 1600000 грн., та при розрахунку всі грошові кошти, отримані від продажу вказаної квартири розподіляються між продавцями наступним чином: ОСОБА_1 отримує 720000 рублів, ОСОБА_7 отримує 800000 рублів, та ОСОБА_8 отримує 30000 рублів (а. с. 21-23).

Судом задоволено клопотанням сторони позивача про виклик та допит у якості свідків позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які судом були попереджені про кримінальну відповідальності, передбачену ст. 384, 385 Кримінального кодексу України.

Так, позивач ОСОБА_1 , допитана у якості свідка у судовому засіданні під присягою, пояснила суду, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 та подружжя придбало квартиру, коли дитині було 4 роки. Обставини, що передували купівлі цієї квартири були наступними: вона з ОСОБА_4 та дитиною проживали у сестри позивача ОСОБА_10 , оскільки коштів для оренди квартири не було. У позивача була у власності квартира у Російській Федерації, яку довелось продати, оскільки коштів для купівлі квартири для сім`ї не було, заробітні плати їм не дозволяли цього зробити, батьки допомогти не могли. Угода про купівлю квартири у Харкові не укладалась, поки квартира у Росії не була продана, оскільки половини коштів не вистачало. Родичі колишнього чоловіка ОСОБА_4 обіцяли докласти хоча би половину суми, адже її не вистачало, однак за кілька днів до угоди сказали, що коштів немає, однак застава уже була внесена та позивач розуміла, що її втратить її у разі неукладення угоди. Договір купівлі-продажу було оформлено на її чоловіка, оскільки вона нерезидент та податок на нерухомість був би більшим. Сума, яка була внесена позивачем за квартиру у Харкові становила 30500 доларів США. Також позивач наголосила, що вона просила відповідача ОСОБА_4 оформити квартиру на дитину, адже квартира купувалась для неї, але він відповів відмовою. ОСОБА_1 повідомила суду, що відповідач не сплачував аліментів, їй прийшлось звернутись до суду з позовом, проте ні під час розгляду справи про стягнення аліментів, ні після ухвалення судом рішення аліменти так і не сплачувались відповідачем, їй довелось звертатись до державних виконавців. ОСОБА_1 звернула увагу суду на етично-моральну сторону питання, не заперечувала проти оформлення квартири на сина, адже відповідач знає, що квартира купувалась для дитини. Крім того, у шлюбі було придбано автомобіль «DAEWOO LANOS 1498», яким користується виключно відповідач. Позивач повідомила суду, що до розлучення відповідач побив її та її сестру на очах у дітей, є кримінальне провадження з цього приводу. Щодо квартири у РФ, то вона належала трьом співвласникам ОСОБА_7 (батьку позивача), ОСОБА_1 (позивачу) та ОСОБА_10 (сестрі позивача), від продажу квартири позивач отримала 720000 рублів, що становило 266665 грн., крім того батько позивача, який також був співвласником квартири в Росії, допоміг позивачу та надав кошти. Щодо сплати ОСОБА_4 комунальних послуг за квартиру, то жодної домовленості про це не було, вони сплачувались і позивачем, і відповідачем.

Показами свідка ОСОБА_10 встановлено, що у позивача ОСОБА_13 , її рідної сестри, свідка та їхнього батька була у власності квартира у Росії, яку вони продали у 2011 році за 1600000 рублів для того, щоб купити ОСОБА_13 квартиру у місті Харкові, оскільки попереднє місце проживання її сестри було за адресою свідка. На той момент свідок була вагітна другою дитиною та житлової площі просто не вистачало, а тому вона дала свою згоду на продаж батьківської квартири, щоб купити таким чином квартиру позивачу ОСОБА_1 . Грошові кошти за продаж квартири перевозили через кордон ОСОБА_13 , чоловік свідка та їхня спільна подруга, оскільки на той час дозволялось перевозити не більше 10000 доларів США. Купівля квартири у Харкові відбулась на протязі тижня після продажу квартиру у Росії. Всі кошти від продажу квартири у Росії були передані ОСОБА_13 для купівлі квартири у Харкові, і частка батька, і частка свідка, і частка самої ОСОБА_13 . Угода про купівлю квартири на Архітекторів постійно переносилась, оскільки все залежало від продажу квартири у Росії. Крім того, у шлюбі було придбано автомобіль. Про ОСОБА_14 їй відомо, що аліменти він почав сплачувати лише через суд, не віддавав довгий час дитині велосипед, дуже різко завжди з ним спілкувався. Також одного разу побив ОСОБА_13 та самого свідка на очах у їхніх дітей. Свідок може беззаперечно стверджувати, що саме за кошти, отримані від продажу квартири у РФ, була придбана квартира у квартирі, оскільки сім`я її сестри житла у свідка 4 роки, ОСОБА_4 не сплачував навіть комунальні послуги, оскільки ще оплачував кредит за автомобіль.

Свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що її подруга ОСОБА_13 (позивач), продавши квартиру у Бєлгороді (РФ), яка була батьківською, придбала квартиру у м. Харкові, про цей факт вона знає, оскільки кошти від продажу квартири, а саме 10 тисяч доларів США, допомагала ОСОБА_13 перевозити через кордон разом з чоловіком сестри ОСОБА_15 ОСОБА_16 , це був кінець лютого 2011 року, а через кілька днів була угода по купівлі квартирі у Харкові. Свідок була присутня на момент укладення договору, а також ОСОБА_17 (подруга ОСОБА_15 ), якийсь чоловік, ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , жінка власниця квартири та молода пара з нею. Квартира у ОСОБА_19 купувалась за 30000 доларів США, та ріелтор ОСОБА_17 домовлялась з продавцями даної квартири, щоб вони її не продавали, поки ОСОБА_13 не продасть квартиру, яка знаходиться у Росії. Для купівлі квартири у ОСОБА_20 кошти давали і батько, і сестра ОСОБА_21 .

Свідок ОСОБА_12 повідомила суду, що вона безпосередньо надавала послуги по пошуку квартири та супроводжувала угоду по її купівлі, це був кінець лютого 2011 року, квартира в АДРЕСА_4 . Ціна квартири становила 30000 доларів США, та покупці чекали на продаж квартири сім`ї ОСОБА_13 , яка знаходилась у Росії, оскільки не було коштів на купівлю спірної квартири, через кілька днів після продажу нерухомості у Росії було оформлення купівлі квартири у Харкові. Свідок наголосила, що вона тоді пропонувала ОСОБА_13 прописати у договорі, що це її особисті кошти, однак вона була молодою та в силу порядності сказала, що не хоче, оскільки буде скандал та вона довіряє чоловіку. Крім того, ОСОБА_13 була нерезидентом, а тому податок був би значно більший.

Згідно звіту ТОВ «Бюро Полекс» від 27.09.2018 року про незалежну оцінку майна - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 35 кв.м, житловою площею 19,4 кв.м., надано до суду позивачем, її оціночна вартість становить 378941 грн. (а. с. 25-39).

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним ОСОБА_4 , не погоджуючись із вказаним звітом, надав до суду аналітичну довідку ТОВ «Дельта-Консалтинг» про ринкову вартість майна, відповідно до якої найбільш ймовірна величина ринкової вартості об`єкту - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 35 кв.м, житловою площею 19,4 кв.м., становить 683000 грн. (а. с. 121-139).

Суд приходить до висновку щодо задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права особистої приватної власності на 2/6 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 35,0 кв.м, житловою площею 19,4 кв.м., та визнання 4/6 частини квартири АДРЕСА_1 , а також автомобіля марки «DAEWOO LANOS 1498», сірого кольору, 2007 року випуску, № двиг. НОМЕР_3 № куз. НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Наведений висновок суду ґрунтується на тому, що вищенаведеним договором купівлі-продажу від 21.02.2011 року визначено, що при розрахунку всі грошові кошти, отримані від продажу вказаної квартири розподіляються між продавцями таким чином, що ОСОБА_1 отримує 720000 рублів, що за офіційним курсом російського рубля до гривні станом на 21.02.2011 року (10 російських рублів = 2, 7143 грн.) становить 195429, 60 грн.

Крім того, поясненнями свідків з боку позивача, які узгоджені між собою, логічні, послідовні та не суперечать одні одним, підтверджено факт придбання спірної квартири у Харкові, в тому числі на кошти, одержані від продажу особистого майна ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_3 , також показами свідків та даними договорів купівлі-продажу підтверджено різницю між укладенням угод - 5 (п`ять) днів.

Суд наголошує, що навіть якщо брати до уваги звіт про оцінку майна, наданий ОСОБА_4 та враховувати, що дійсна вартість спірної квартири станом на 23.01.2019 року становить 683000 грн., третя її частина буде становити 227667 грн., що з урахуванням здорожчання об`єкта нерухомості також відповідає частці грошових коштів ОСОБА_1 , отриманих від продажу її особистого майна. Крім того, ОСОБА_4 належним чином твердження позивача, наведені письмові докази, а також покази свідків не спростовані, його доводи про те, що квартира придбавалась за спільні кошти подружжя не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження своєї позиції відповідачем не надано.

Отже, до спільного майна подружжя, що підлягає поділу відноситься: 4/6 частини квартири АДРЕСА_1 , а також автомобіль марки «DAEWOO LANOS 1498», сірого кольору, 2007 року випуску, № двиг. НОМЕР_3 № куз. НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 .

Вирішуючи питання поділу спільного майна подружжя суд виходить з наступного.

Згідно довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 07.09.2018 року, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані сторони: ОСОБА_1 , ОСОБА_22 та їхній неповнолітній син (а. с. 12).

Водночас суд враховує визнання сторонами того факту, що наразі у квартирі проживає лише позивач (зустрічний відповідач) ОСОБА_1 та спільна дитина - ОСОБА_5 , вказаний факт визнаний відповідачем у письмових заявах по суті справи, а тому вказана обставина доказуванню не підлягає.

Як вбачається із відповіді на адвокатський запит від 20.11.2017 року, наданої класним керівником ОСОБА_23 та директором ОШШ 1-3 ст.№15 ОСОБА_24 , ОСОБА_5 навчається у ОШШ 1-3 ст. №159 в період з 01.09.2014 року, батьківські збори відвідує мати ОСОБА_1 , яка приймає участь у суспільному житті, приводить дитину в школу, а батько дитини ні на одних батьківських зборах присутній не був, участі у суспільному житті школи і класу не приймав, класний керівник ніколи батька не бачив (а. с. 15).

Згідно інформації Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садочок) №450 компенсуючого типу Харківської міської ради» від 05.12.2017 року №195, наданої на адвокатський запит, ОСОБА_5 відвідував вказаний заклад з 21.09.2009 року по 01.07.2014 року, дитиною опікувалась мама ОСОБА_1 , відвідувала батьківські збори, приймала участь у всіх заходах, які проводилися в групі, дошкільному закладі; оплачувала харчування в закладі; протягом усіх років перебування дитини в дошкільному закладі вихователь батька дитини бачила кілька разів (а. с. 16).

Відповідно до листа Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська міська дитяча поліклініка №14» від 30.11.2017 року №1462, дитина ОСОБА_5 перебуває на обліку у Комунальному закладі охорони здоров`я «Харківська міська дитяча поліклініка №14» з народження та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , вдома та до поліклініки дитину супроводжує ОСОБА_1 , яка здійснює догляд та лікування дитини (а. с. 17).

Як вбачається із ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.09.2018 року, ОСОБА_1 20.12.2017 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із дня пред`явлення позову до суду, а саме з 20 грудня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття (справа №638/19387/17, головуючий суддя Грищенко І. О.) (а. с. 47-49).

Суд приймає до уваги висновки про ринкову вартість майна, що підлягає поділу, надані відповідачем (зустрічним позивачем) ОСОБА_4 , оскільки вони містять більш актуальну інформацію та відображають дані станом на 2019 рік, в той час як позивачем (зустрічним відповідачем) ОСОБА_1 здійснено оцінку майна станом на 2018 рік.

Так, згідно аналітичної довідки ТОВ «Дельта-Консалтинг» про ринкову вартість майна, найбільш ймовірна величина ринкової вартості об`єкту - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 35 кв.м, житловою площею 19,4 кв.м., становить 683000 грн. (а. с. 121-139).

Поділу підлягає 4/6 (або 2/3) частки квартири, що у грошовому еквіваленті становить: 683000 грн. 227667 грн. (2/6 або 1/3 частка квартири, що визнана особистою приватною власністю ОСОБА_1 ) = 455333 грн.

Відповідно до звіту ФО-П ОСОБА_25 про оцінку майна №2019/01/24 від 24.01.2019 року, ринкова вартість автомобіля «DAEWOO LANOS TF69Y», державний номерний знак НОМЕР_5 , становить 64300, 00 грн. (а. с. 140-156).

Як повідомлено ОСОБА_1 , автомобілем користується виключно відповідач (зустрічний позивач) ОСОБА_4 ; у зустрічному позові, тобто процесуальному документі, поданому по суті справи, відповідачем підтверджено факт того, що автомобіль знаходиться у гаражі та дістатися до нього без відповідача є неможливим.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про необхідність відступлення від засади рівності часток подружжя, та у порядку розподілу майна подружжя вважає за можливе виділити ОСОБА_1 3/6 частки квартири, що у грошовому еквіваленті становить 341499, 75 грн., а ОСОБА_4 1/6 частки квартири, що у грошовому еквіваленті становить 113833, 25 грн. та автомобіль марки «DAEWOO LANOS 1498», сірого кольору, 2007 року випуску, № двиг. НОМЕР_3 № куз. НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 , ринкова вартість якого становить 64300, 00 грн.

Необхідність відступлення від засади рівності часток подружжя та збільшення частки майна дружини ОСОБА_1 , обумовлена тим, що ОСОБА_4 ухилявся від участі в утриманні спільної дитини - ОСОБА_5 , та почав сплачувати аліменти лише на виконання рішення суду, що підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_1 та ОСОБА_10 . Суд враховує також ту обставину, що спільна дитина залишається проживати разом з матір`ю ОСОБА_1 , яка належним чином дбає про її виховання, здоров`я та розвиток, про що свідчать листи із закладів охорони здоров`я та освіти.

Натомість, факт сплати ОСОБА_4 комунальних послуг жодним чином не підтверджує факт того, що він дбав про інтереси сім`ї, адже він як власник об`єкта нерухомості безумовно повинен нести витрати по утриманню майна. Факт укладення усної угоди між подружжям про заміну аліментних зобов`язань оплатою комунальних послуг жодним чином не доведений.

Також судом встановлено, що згідно висновку експерта №09-1652/2018 по кримінальному провадженню №0006074 від 20.12.2017 року, ОСОБА_1 06.12.2017 року отримала легкі тілесні ушкодження внаслідок конфлікту з ОСОБА_5 (а. с. 50-55). Факт побиття ОСОБА_4 колишньої дружини ОСОБА_1 підтверджено і показами свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , однак, оцінюючи вказаний доказ, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними статтею 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також статтею 62 Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь; крім того в розумінні вимог статті 82 ЦПК України, лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, суд не приймає до уваги вказаний доказ.

Також суд не приймає до уваги твердження ОСОБА_4 про створення перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною, та не приймає до уваги його звернення до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 06.07.2018 року, в якому зокрема наголошено про зловживання ОСОБА_1 спиртними напоями, оскільки відповіді Департаменту за фактом вказаного звернення чи судового рішення, у якому були б встановлені факти того, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_4 у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, ОСОБА_4 , з незрозумілих суду причин не надав, що дає змогу стверджувати про сумнівність вказаного доказу.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності підлягає задоволенню у повному обсязі, у задоволенні ж зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності слід відмовити.

Керуючись статтями ст.ст. 4, 5, 11-13, 81, 82, 265 ЦПК України, ст. 368, 372 ЦК України, ст. 60, 61, 63, 69-71 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , право власності на 2/6 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 35,0 кв.м, житловою площею 19,4 кв.м., в порядку особистої приватної власності.

Визнати 4/6 частини квартири АДРЕСА_1 та автомобіль марки «DAEWOO LANOS 1498», сірого кольору, 2007 року випуску, № двиг. НОМЕР_3 № куз. НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Поділити майно подружжя та відступити від засади рівності часток подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , право власності на 3/6 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 35,0 кв.м, житловою площею 19,4 кв.м., у порядку розподілу майна подружжя.

Всього визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , право власності на 5/6 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 35,0 кв.м, житловою площею 19,4 кв.м.

Виділити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , автомобіль марки «DAEWOO LANOS 1498», сірого кольору, 2007 року випуску, № двиг. НОМЕР_3 № куз. НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 , у порядку розподілу майна подружжя.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На підставі частини 1 статті 354 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 13.04.2021 року.

Головуючий: