ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

06 квітня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/3431/20
Головуючий у першій інстанції Гагаріна Т. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/261/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД в складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Висоцької Н.В., Харечко Л.К.

із секретарем судового засідання Поклад Д.В.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

Відповідач Ніжинська міська рада Чернігівської області

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору

військова частина НОМЕР_1

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Ніжинської міської територіальної громади в особі Ніжинської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на квартиру за набувальтною давністю,

місце ухвалення судового рішення м. Ніжин Чернігівської області

дата складання повного тексту судового рішення 16 листопада 2020 року

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом, в якому просили визнати за ними в рівних частках право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що вказана службова квартира надана їм на підставі ордеру, виданого виконавчим комітетом Ніжинської міської ради 29.12.2003 року згідно із рішенням виконавчого комітету від 25.12.2003 № 816. З 14.01.2004 року вони зареєстровані та постійно проживають у цій квартирі.

У 2014 році командування Ніжтинського гарнізону зверталось до виконавчого комітету Ніжинської міської ради з клопотанням про зняття статусу службової із квартири АДРЕСА_1 , проте заявлене клопотання розглянуто не було. А згідно відповіді квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігова ця квартира у фондах постійного та службового житла Міністерства оборони не обліковується, як і відсутні відомості про квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позивачі стверджують, що їх володіння квартирою більше 10 років є добросовісним, відкритим та безперервним, що підтверджується реєстрацією у квартирі, укладенням договорів з установами про надання комунальних послуг та сплатою таких послуг, проведенням поточного та капітального ремонтів, відсутністю претензій від будь-яких осіб щодо квартири.

Тому вважають, що мають право на набуття права власності на квартиру за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Окремою ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 листопада 2020 року звернуто увагу на неналежне виконання виконавчим комітетом Ніжинської міської ради Чернігівської області виконавчих функцій і повноважень органу місцевого самоврядування щодо квартири, у якій проживає сім`я ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що службова квартира надана їм на підставі ордеру, виданого виконавчим комітетом Ніжинської міської ради 29.12.2003 за рішенням виконавчого комітету від 25.12.2003 № 816.

Посилаються, що з 14.01.2004 року вони зареєстровані та постійно проживають у зазначеній квартирі, що підтверджується довідкою ОСББ «АІР» від 10.06.2020 року.

У 2014 році командування Ніжинського гарнізону відповідно до Закону України від 19.06.1992 року № 2482-ХII зверталось до виконавчого комітету Ніжинської міської ради з клопотанням про зняття статусу службової з квартири, проте заявлене клопотання розглянуто не було. Згідно письмової відповіді квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігова квартира АДРЕСА_1 у фондах постійного та службового житла Міністерства оборони України не обліковується і заперечень щодо зняття статусу службової з цієї квартири не висловлено. Відомості про квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно також відсутні.

Апелянти стверджують, що в судовому засіданні суду першої інстанції доведено, що їх володіння спірною квартирою є добросовісним, відкритим та безперервним, що підтверджується реєстрацією у квартирі, укладенням договорів з установами про надання комунальних послуг та сплатою таких послуг, проведенням поточного та капітального ремонтів, відсутністю претензій від будь-яких осіб щодо квартири.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не погоджуються з висновком суду першої інстанції про те, що вони не можуть бути володільцями, які добросовісно заволоділи майном. Вважають, що у ст. 344 ЦК України законодавцем передбачено можливість набуття права власності на майно за набувальною давністю за умови, що набувачу відомо про те, що майно належить іншій особі.

Вважають необгрунтованим висновок суду про те, що наявність у володільця нерухомого майна певного юридичного титулу, зокрема ордеру на жиле приміщення, виключає застосування набувальної давності. Наголошують, що оредр є підставою для заселення у квартиру, а не підставою використовувати нерухоме майно. Для користування квартирою необхідно оформити договір найму, проте зазначають, що вони володіють і користуються майном не на підставі договору.

Підкреслюють, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права, а саме ч. 4 ст. 206 ЦПК України, оскільки суд відмовив у прийняття визнання позову відповідачем.

У встанолений судом строк відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи не надходили.

Протокольною ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 15 березня 2021 року в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено військову частину НОМЕР_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилались на положення ст. 344 ЦК України та вважають, що набули право власності на квартиру, оскільки вони відкрито, добросовісно та безперервно користувались квартирою більше 10 років.

Ухвалюючи рішеня про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першї інстанції виходив з відсутності передбачених ст. 344 ЦК України підстав, оскільки позивачі не є безтитульними володільцями, зважаючи, що житлове приміщення отримали у грудні 2003 року на законних підставах за рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 25 грудня 2003 року № 816 та на підставі ордера № 72 на жиле приміщення, виданого виконавчим комітетом Ніжинської міської ради ОСОБА_1 29 грудня 2003 року (а.с. 13).

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, ураховуючи наступне.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Ніжинської міської ради № 816 від 25.12.2003 року ОСОБА_1 , який із сім`єю перебував на квартирному обліку, 29.12.2003 року видано ордер № 72 на службову двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 та з реєстрацією цієї квартири як службової за ОСОБА_4 згідно з клопотанням Конотопської КЕЧ від 17.12.03 р. № 1882 (а.с. ордер 13, архівний витяг а.с. 55).

Відповідно до довідки про склад сім`ї № 14 ОСББ «АІР» від 23 червня 2020 року, у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 (а.с. 15).

З листа Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігова від 03.03.2021 року убачається, що у грудні 2005 року Ніжинський гарнізон надійшов до зони відповідальності Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігова. (а.с. 97).

З останнього запису у книзі обліку жилої площі Ніжинського гарнізону по спірній квартирі, переданої від Конотопської КЕЧ, значиться, що квартира виділена в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 та його сім`ї на підставі ордеру від 23.12.2003 року.

У лютому 2007 року будинкоуправління Ніжинського гарнізону ліквідовано і весь житловий фонд передано на баланс і обслуговування територіальної громади м. Ніжина (а.с. 97).

Судом встановлено, що до виконавчого комітету Ніжинської міської ради звернувся начальник Ніжинського гарнізону з листом від 15 квітня 2014 року за вихідним № 2, з клопотанням про зняття статусу службової з квартири АДРЕСА_2 , у якій проживає сім`я підполковника запасу ОСОБА_1 який має 25 років вислуги, є ветераном військової служби. Квартирно-експлуатаційний відділ м.Чернігові не заперечує щодо зняття статусу службової з квартири АДРЕСА_2 (а.с. 22, 23).

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Як убачається з матеріалів справи, питання про зняття статусу службової з квартири АДРЕСА_2 виконавчим комітетом Ніжинської міської ради не вирішувалось. Також у матеріалах справи відсутні належні і допустимі документальні докази, які б свідчили, що питання стосовно зняття статусу службого житла з вказаної квартири виносилось на засідання виконавчого комітету Ніжинської міської ради.

Вказані обставини у суді першої інстанції та в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував.

З огляду на викладене, апеляційний суд оцінює як грубо формальну відповідь виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 15 травня 2014 року № 02-16/6-510 начальнику Ніжинського гарнізону про те, що для підготовки проекту рішення для виключення з числа службових квартиру АДРЕСА_2 , необхідне відповідне клопотання начальника Ніжинського гарнізону (а.с. 22, 23, 20).

Отже, ОСОБА_1 , маючи 25 років вислуги військової служби та передбачене чинним законодавством право на зняття статусу службової з квартира АДРЕСА_2 . фактично позбавлений можливості реалізувати свої права на житло, що є порушенням житлових прав у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України, кожен має право на житло.

Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» службові квартири не підлягають приватизації.

Лише після вирішення питання про зняття з даного житла статусу службового, воно може бути приватизоване на умовах і в порядку, передбаченому Законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Приписами Положення про надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 установлено процедуру виключення жилого приміщення з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення.

Зважаючи, що питання зняття статусу службової з квартири АДРЕСА_2 дотепер не вирішено, позивач фактично позбавлений можливості реалізувати свої права на житло, що є порушенням житлових прав у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 2 березня 2011 року, визнано, що в цій справі мало місце порушення прав заявників, гарантованих ст. 8 Конвенції. Зокрема Європейський суд з прав людини констатував, що заявників було позбавлено адекватних процесуальних гарантій у процесі прийнятій рішення щодо їхнього права на житло.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності

є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша статті 344 ЦК України).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України. Такими, зокрема, є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси йдеться про добросовісне, у тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння

та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна

у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Судом встановлено, що позивачі службове житло у 2003 році отримали на законних підставах. Проте, сам по собі факт користування квартирою понад десять років, не є підставою для набуття права власності на вказану квартиру за набувальною давністю за правилами статті 344 ЦК України.

Положення наведеної статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею

і незалежно від волі колишнього власника.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що рішення виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області № 816 від 25 грудня 2003 року, яким квартирі АДРЕСА_2 надано статус службової, не скасовано та є чинним.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у задоволенні позову про визнання права власності на службову квартиру за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України і обраний позивачами спосіб захисту своїх порушених прав апеляційний суд, звиходячи із сукупності обставин справи та наявних у справі доказів, вважає помилковим.

Доводи апеляційної скарги щодо належного користування майном, проведення капітального ремонту, сплата комунальних послуг не підтверджують підстав для застосування правил статті 344 ЦК України, оскільки сам лише факт проживання позивачів у спірній квартирі, утримання її в належному стані не є підставою для виникнення у них права власності за набувальною давністю.

Твердження апелянтів про порушення судом першої інстанції положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України щодо не врахування визнання позову відповідачем, не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки відповідач з часу звернення начальника Ніжинського гарнізону у 2014 році і дотепер не вирішив питання зняття статусу службової з квартира АДРЕСА_2 .

Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди апелятів з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, у тому контексті, який, на думку апелянтів, свідчить про набуття ним права власності на спірну квартиру за правилами статті 344 ЦК України, проте ці обставини були перевірені судом першої інстанції та апеляційним судом і наявність наведених у цій нормі підстав спростовано під час розгляду справи.

Окрім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області за результатами розгляду справи постановлена окрема ухвала щодо неналежного виконання виконавчим комітетом Ніжинської міської ради Чернігівської області виконавчих функцій і повноважень органу місцевого самоврядування.

За висновком суду першої інстанції, виконавчий комітет Ніжинської міської ради, будучи власником державного майна, своїм рішенням надав статус службової квартири спірному житловому приміщенню та погодив реєстрацію її за Ніжинським гарнізоном, проте не здійснив контроль за тим, чи виконано в частині реєстрації житла. Не здійснено виконавчим комітетом Ніжинської міської ради також належного обліку права власності територіальної громади на це житло, враховуючи відсутність даних в державних реєстрах зареєстрованого належним чином права власності спірну квартиру. Тому дійшов висновку, що зазначені обставини призводять до порушення органом місцевого самоврядування права сім`ї ОСОБА_1 на приватизацію житлового приміщення, визначеного Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», в якому вони проживають на законних підставах з 2003 року.

Проте, з часу постановлення судом першої інстанції окремої ухвали (05 листопада 2020 року) та за час розгляду справи апеляційним судом (06 квітня 2021 року) виконавчим комітетом Ніжинської міської ради Чернігівської області не надано жодної відповіді про вжиті заходи для усунення вказаних порушень прав ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: