Справа №265/6772/20
Провадження №2/265/281/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2021 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарях - Дрьомовій О. В., Яшкові М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 265/6772/20 за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої дії ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

за участі представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 , -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивачки, ОСОБА_1 , яка діє на підставі довіреності, ОСОБА_2 , звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки, ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається із АДРЕСА_1 , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності. Однак, звернувшись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщину, вона дізналась, що із заявою про вступ у спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 також звернувся ОСОБА_3 . Отже, батько позивача за життя склав заповіт, яким заповів спадкове майно відповідачу. Вказаний заповіт порушує права позивачки, як спадкоємця першої черги. Натомість вказувала, що померлий склав заповіт, коли його стан здоров`я був важкий та нестабільний, оскільки її батько зловживав спиртними напоями, внаслідок чого знаходився на обліку в КНП ММР «Маріупольська міська лікарня № 4 ім. І. К. Мацука», тому він потребував постійного стороннього нагляду, як наслідок спадкодавець не міг усвідомлювати правильність своїх дій. Заперечуючи можливість укладення заповіту батьком позивачки на відповідача, ОСОБА_2 вказувала, що ОСОБА_3 зловживає наркотичними засобами та негативно характеризується за місцем проживання. На підставі переліченого вважала, що оспорюваний нею заповіт повинен бути визнаний судом недійним. Таким чином просила суд, враховуючи уточнені позовні вимоги, визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 , посвідчений нотаріально 29 жовтня 1999 року нотаріусом 4-ї Маріупольської державної нотаріальної контори, Одерій Г. В., реєстр № 1-2202.

Не погоджуючись із вимогами ОСОБА_1 , відповідач, ОСОБА_3 , подав суду відзив, де зазначив, що померлий ОСОБА_5 був його рідним дядьком, бо мати, ОСОБА_5 , ОСОБА_7 є його рідною бабусею. Так після смерті його батьків бабуся відповідача стала опікуном ОСОБА_3 відповідно до рішення виконкому Орджонікідзевської районної ради м. Маріуполя від 26 квітня 1995 року. При цьому він десь з 1993 року почав фактично проживати разом із бабусею по АДРЕСА_1 , де також жив спадкодавець, ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Бабуся відповідача померла раніше, 5 серпня 2018 року, тому він із ОСОБА_5 мешкали на момент його смерті удвох разом. Зазначав, що він доглядав свого дядька, який останнім часом хворів, а після його смерті він поховав ОСОБА_5 . Зазначав, що ще в 1999 році, коли він був ще неповнолітнім, ОСОБА_5 склав заповіт, яким заповідав все своє майно відповідачу. Вказував, що померлий любив його як сина та добре ставився до нього. Зауважував, що ОСОБА_5 працював на різних роботах аж до 2014 року. Не заперечував, що у померлого був хворий шлунок. Однак, зазначав, що його дядько цілком усвідомлював та контролював свої дії. Вважав, що рішення про складання заповіту на відповідача, було прийнято ОСОБА_5 цілком свідомо, бо вони із ним уже на той час 6 років жили разом. Додавав, що після розірвання шлюбу із ОСОБА_2 у 1989 році померлий залишив їй та позивачці, доньці спадкодавця, квартиру, тому померлий вважав, що ОСОБА_1 забезпечена житлом. При цьому позивачка, ОСОБА_1 , з ОСОБА_5 взагалі не спілкувалась. На підставі викладеного просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, стягнувши з позивача на його користь понесені ним витрати на оплату правничої допомоги в сумі 7000 грн.

Позивачка, ОСОБА_1 , у судове засідання не з`явилась повторно, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи.

У судовому засіданні представник позивачки, яка діє на підставі довіреності, ОСОБА_2 , повністю підтримуючи заявлені позовні вимоги своєї доньки, ОСОБА_1 , вказувала, що відповідач постійно бив померлого ОСОБА_5 , що може підтвердити свідок ОСОБА_9 , яка мешкає під спірною квартирою. Тому вважала, що її колишній чоловік не міг заповісти свою квартиру АДРЕСА_1 племіннику, ОСОБА_3 . Зазначала, що відповідач також вживає наркотичні речовини, які виготовляє у такій квартирі. Натомість, вона при можливості приходила та годувала ОСОБА_5 , який почувався дуже погано, бо сильно хворів. На підставі цього вважала, що спадкодавець не міг заповісти своє житло відповідачу. Запевняла, що після її розлучення із ОСОБА_5 десь у 1989 році донька останнього, позивачка по справі, продовжувала спілкуватися із своїм батьком. При цьому не заперечувала, що ОСОБА_1 на протязі останніх 30 років мешкала окремо від батька. Додавала однак, що померлий ОСОБА_5 не залишав їй та ОСОБА_1 квартиру після розлучення із нею.

Відповідач, ОСОБА_3 , зазначав суду, що він працює на ринку «Привоз» та не вживає наркотичні речовини. Заперечував також, що він вчиняв насильство по відношенню до ОСОБА_5 , якого, натомість, він сильно любив. Додавав, що він мешкав у АДРЕСА_1 десь з 1994 року постійно разом із своєю бабусею та дядьком, ОСОБА_5 . При цьому у 1995 році його бабуся оформила над ним опікунство, яка йому замінила мати. Вказував, що у нього із померлим дядьком були гарні стосунки, який відповідачу замінив батька. ОСОБА_3 , навіть, пішов по стопах ОСОБА_5 , бо також здобув професію монтажника. Зазначав, що він про заповіт не знав, допоки йому з часом не розповіла про нього бабуся. При цьому вказував, що ОСОБА_2 він бачив усього декілька разів за своє життя, а ОСОБА_1 взагалі не пам`ятає. Коли померла бабуся, то вона прохала відповідача, щоб ОСОБА_3 піклувався про ОСОБА_5 , сина його бабусі. Таким чином він прожив із ОСОБА_5 разом 25 років, якого перед смертю доглядав. Не заперечував, що у померлого ОСОБА_5 був хворий шлунок та інколи він скаржився на біль у вухах. В іншому ОСОБА_5 ніколи не скаржився на своє здоров`я. Просив суд відмовити у позові ОСОБА_1 .

Представник відповідача, адвокат Крохмальова Л. П., підтримуючи відзив ОСОБА_3 , вказувала, що стороною позивачів не було доведено заявлені вимоги, оскільки заповіт був складений ОСОБА_5 за 20 років до його смерті, який він не переглянув за цей час. Також ОСОБА_2 не було доведено факт того, що спадкодавцем на момент складання заповіту у 1999 році перебував у стані, який би впливав на можливість усвідомлювати свої дії. Натомість, ОСОБА_5 прожив разом із відповідачем однією родиною 25 років, фактично виховавши ОСОБА_3 , як свого сина. Додавала, що про заповіт сторона позивача знала ще до смерті ОСОБА_5 . Таким чином просила суд відмовити у позові ОСОБА_1 повністю, стягнувши з неї витрати ОСОБА_3 на правничу допомогу.

Суд зазначає, що позивач та її представник були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, призначений на 17 березня 2021 року об 9-00 год. та на 7 квітня 2021 року об 13-00 год. (а. с. 160, 163).

Однак ані позивачка, ані її представник до суду не з`явились повторно. При цьому доказів поважності неявки до суду на вказані дати стороною позивачів суду не було надано.

За ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Так на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

В той же час згідно із ч. 3 ст. 223 ЦПК, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; а також повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

На підставі наведеного суд зауважує, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Аналогічна правова позиція була неодноразово викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 22 травня 2019 року по справі № 310/12817/13.

Таким чином, з огляду на викладене обґрунтування, суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи за позовом ОСОБА_1 відсутні, оскільки існує можливість провести розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Суд при цьому зауважує, що хоча матеріали справи не містять заяв з боку сторони позивачів про можливість провести розгляд справи за їх відсутності, однак суд зазначає, що інтересу до вирішення поданої позовної заяви сторона позивачів не втратила, бо надавала свої докази та пояснення по справі, в тому числі письмові, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для залишення позову ОСОБА_1 без розгляду.

Суд, вислухавши учасників процесу, які з`явились, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що за свідоцтвом про народження, актовий запис № 1700 від 18 грудня 1986 року, виконаний відділом РАЦС Орджонікідзевського районного управління юстиції міста Маріуполя, вбачається, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 батьками якої вказані ОСОБА_5 та ОСОБА_12 .

За свідоцтвом про розірвання шлюбу, актовий запис № 196 від 28 березня 1989 року, виконаний Орджонікідзевським відділом РАЦС м. Маріуполя, вбачається, що шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_12 було розірвано 28 березня 1989 року.

Зміна прізвища ОСОБА_1 на « ОСОБА_1 » підтверджується свідоцтвами: про шлюб, актовий запис № 42 від 20 березня 2004 року, виконаний Приморським відділом ДРАЦС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, а також про розірвання шлюбу, актовий запис № 5 від 27 серпня 2020 року, виконаний відділом актів цивільного стану адміністрації Вишневолоцького міського округу Тверської області, РФ, з яких вбачається, що ОСОБА_1 одружилась із ОСОБА_14 , отримавши прізвище - ОСОБА_1 . При цьому внаслідок розірвання шлюбу колишній дружині було присвоєно прізвище - ОСОБА_1 .

Суд також встановив, що на підставі свідоцтв: про народження ОСОБА_3 , актовий запис № 2329 від 20 грудня 1985 року, про народження ОСОБА_16 , актовий запис № 1248 від 12 жовтня 1966 року, про укладення шлюбу між ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , актовий запис № 3201 від 22 вересня 1984 року, про народження ОСОБА_5 , актовий запис № 169 від 17 лютого 1961 року, вбачається, що ОСОБА_7 була матір`ю ОСОБА_5 та бабусею ОСОБА_3 , а також відповідно що ОСОБА_5 був дядьком відповідачу.

Відповідно до рішення виконкому Орджонікідзевської районної ради м. Маріуполя від 26 квітня 1995 року № 121 вбачається, що ОСОБА_7 була призначена опікуном неповнолітнього ОСОБА_3 .

На підставі свідоцтва про смерть, актовий запис № 1323 від 7 серпня 2018 року, виконаний Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, вбачається, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Суд також встановив, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис № 1324 від 23 липня 2019 року, виконаний Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області.

Відповідно до копії спадкової справи № 37/2019, заведеної 3 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Купінською Л. М. щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , вбачається, що за спадкуванням майна померлого спадкодавця звернулись із заявами від 24 липня 2019 року донька спадкодавця, ОСОБА_1 , за представництва ОСОБА_2 , а також відповідач, ОСОБА_3 , як спадкоємець за заповітом.

Судом було встановлено, що за заповітом від 29 жовтня 1999 року, посвідченим державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори, реєстр № 1-2202, ОСОБА_5 , дієздатність якого була перевірена нотаріусом, на випадок своєї смерті все належне йому майно та взагалі все на що він матиме за законом право заповів ОСОБА_3 .

Належність на праві власності 43/100 часток АДРЕСА_1 ОСОБА_5 підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 12 червня 1996 року, реєстр № 41989.

Суд при цьому зазначає, що за інформацією з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 11 листопада 2020 року вбачається, що на 43/100 частки АДРЕСА_1 було накладено арешт ще 5 серпня 2008 року.

Згідно із трудовою книжкою ОСОБА_5 ( НОМЕР_1 ) вбачається, що останній працював, зокрема, з 1 червня 1992 року по 30 грудня 1996 року на посадах монтажника з монтажу стальних конструкцій та металургійного обладнання.

Свідок ОСОБА_18 вказував в суді, що він є сусідом родини померлого ОСОБА_5 , бо мешкає у АДРЕСА_3 . Додавав, що він був знайомий із померлим ОСОБА_5 з 1991 року по роботі, оскільки вони разом працювали монтажниками на МК «Азовсталь». При цьому він із померлий разом проходили медичну комісію, оскільки працювали на роботах з підвищеним ризиком. В подальшому він із ОСОБА_5 інколи зустрічався поза роботою. Вказував, що за життя ОСОБА_5 на своє здоров`я не скаржився, був здоровим фізично та тримав голубів на дворі будинку. Також свідок не помічав якихось відхилень у психічному стані ОСОБА_5 . Не заперечував при цьому, що померлий інколи вживав спиртні напої. Характеризував ОСОБА_5 позитивно. Однак на стан свого здоров`я ОСОБА_5 почав скаржитись лише за декілька місяців до своєї смерті. Запевняв суд, що відносини між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 були гарні та він ніколи не чув, щоб померлий скаржився на свого племінника, а також не бачив синяків на тілі ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_19 зазначала суду, що відповідач приходиться їй двоюрідним братом, оскільки ОСОБА_5 рідний брат її матері. Знала зі слів померлих ОСОБА_5 та його матері, що дядько ОСОБА_3 заповів АДРЕСА_1 саме відповідачу. Запевняла суд, що ОСОБА_5 був у доброму стані здоров`я, оскільки на нього не скаржився, а вона йому інколи довіряла няньчити своїх дітей. Вона вважала його цілком здоровим фізично та психічно. За час з 1999 року до моменту смерті ОСОБА_5 постійно мешкав разом із своїм племінником, ОСОБА_3 , у спірній квартирі, якого любив, тому й заповів своє житло. Заперечувала при цьому, що ОСОБА_3 бив свого дядька, оскільки він любив ОСОБА_5 , а вона часто навідувалась до їх родини. Крім того вона протягом 1988-1992 року мешкала сама разом із ОСОБА_5 . Зазначала, що ніколи не бачила ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_20 пояснила суду, що вона є сусідкою родини ОСОБА_5 , оскільки добре знає померлого ОСОБА_5 та його племінника, ОСОБА_3 , які разом із бабусею відповідача мешкали у АДРЕСА_1 . Вказувала, що не бачила, щоб ОСОБА_5 був у стані сп`яніння, який завжди вів себе чемно та ввічливо. Тому може сказати, що не помічала якихось відхилень у стані здоров`я дядька відповідача, якого характеризувала добре. ОСОБА_3 вона пам`ятає з дитинства, який з 1990 років постійно мешкає у спірній квартирі. Заперечувала, що у відповідача були конфлікти із ОСОБА_5 . Додавала, що бачила, як ОСОБА_2 декілька разів навідувалась до ОСОБА_5 вже після смерті його матері, бабусі відповідача.

Суд зазначає, що з оглянутих в судовому засіданні медичних карток ОСОБА_5 № 346/114, 958/11113/23, 112/1204, 493/6830, 897/11163, 369/4900, 5630/999, 4314/803, 900/8020, 439/180, 1675/244, 4011/747, 2122/139, 862/5007, 487/5797, 5064/628, 135/1632, 11030/591, 128/1483, 435/5081, 892/10302, 73/9п, 54/319 - вбачається, що він перебував на стаціонарному лікуванні в «Маріупольській міській лікарні № 4 ім. І. К. Мацука» Маріупольської міської ради з: 22 квітня 1996 року по 30 квітня 1996 року, 30 травня 1998 року по 16 червня 1998 року, 6 вересня 2000 року по 13 вересня 2000 року, 13 січня 2001 року по 16 січня 2001 року, 20 травня 2001 року по 30 травня 2001 року, 15 липня 2001 року по 19 липня 2001 року, 3 січня 2002 року по 9 січня 2002 року, 25 січня 2002 року по 7 лютого 2002 року, 8 лютого 2002 року по 15 лютого 2002 року, 18 лютого 2002 року по 25 лютого 2002 року, 11 серпня 2002 року по 17 серпня 2002 року, 19 квітня 2003 року по 27 квітня 2003 року, 28 травня 2003 року по 30 травня 2003 року, 12 липня 2003 року по 17 липня 2003 року, 28 листопада 2003 року по 6 грудня 2003 року, 27 грудня 2003 року по 3 січня 2004 року, 10 січня 2004 року по 17 січня 2004 року, 5 лютого 2004 року по 14 лютого 2004 року, 19 лютого 2004 року по 25 лютого 2004 року, 1 квітня 2004 року по 22 квітня 2004 року, 9 грудня 2004 року по 22 грудня 2004 року, 26 липня 2005 року по 10 серпня 2005 року, 5 березня 2006 року по 9 березня 2006 року, 15 грудня 2006 року по 20 грудня 2006 року та 19 лютого 2013 року по 25 лютого 2013 року, - внаслідок отруєння сурогатним алкоголем або харчового отруєння, внаслідок хронічного гепатиту та хронічного гастриту в стані загострення, через хронічний панкреатит, холецистит, епітімпаніт, карбункул та остеохондроз спіни, радикуліт та токсичної енцефалопатії.

Вказані у медичних картках дані також підтверджуються долученими до справи епікризами, виписками з історії хвороб та з медичних карток ОСОБА_5 .

Натомість, суд зауважує, що жодна з перелічених хвороб не пов`язана із психічним станом здоров`я особи, а період лікування ОСОБА_5 здебільшого стосується періоду часу, який був вже після укладення ним спірного заповіту в 1999 році.

При цьому відомостей про наявність будь-яких захворювань ОСОБА_5 саме у 1999 році суду не було надано.

Суд звертає увагу, що діагноз щодо токсичної енцефалопатії був поставлений ОСОБА_5 лише внаслідок його лікування з 19 лютого 2013 року по 25 лютого 2013 року.

Також за інформацією КНП «Психіатрична лікарня м. Маріуполя» від 6 лютого 2020 року вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на обліку у лікаря-психіатра не перебуває та на стаціонарному лікуванні не знаходився.

Згідно із ст. 1233 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 1247 ЦК заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. 1251, 1252 ЦК.

За ч. 2 ст. 1257 ЦК за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Суд зауважує, що воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 5 червня 2019 року по справі № 665/1935/16-ц недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Згідно із ч. 1, 2 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК.

За ч. 3 ст. 203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

На підставі ч. 1 ст. 225 ЦК правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

При цьому підставою для визнання правочину недійсним на умовах, передбачених ст. 225 ЦК, повинна бути встановлена судом неспроможність особи саме в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Суд зауважує, що положення ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

На підставі п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Суд зауважує, що хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Натомість, за положеннями ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених законами України.

Суд звертає увагу на те, що підставою для визнання правочину недійсним за ч. 1 ст. 225 ЦК може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Аналогічна правова позиція була викладена Об`єднаною Палатою Верховного Суду в постанові від 11 листопада 2019 року по справі № 496/4851/14-ц.

Отже, з урахуванням презумпції психічного здоров`я фізичної особи та недоведеності абсолютної неспроможності ОСОБА_5 на момент вчинення оспорюваного заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд, встановивши фактичні обставини справи та надавши їм відповідну оцінку, дійшов переконливого висновку, що відсутні правові підстави, передбачені ст. 225 ЦК, для визнання заповіту, оформленого ОСОБА_5 нотаріально 29 жовтня 1999 року, недійсним.

При цьому суд зазначає, що сам по собі факт наявності у заповідача низки захворювань не є достатнім доказом його абсолютної неспроможності розуміти значення своїх дій та/або керувати ними при складанні такого заповіту, тому відповідно не спростовує презумпцію психічного здоров`я заповідача.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 30 березня 2021 року по справі № 650/1252/17.

Отже, за наслідком розгляду справи судом встановлено, що волевиявлення заповідача, ОСОБА_5 , було вільним і відповідало його волі, про що свідчить його заповіт від 29 жовтня 1999 року, яким останній заповів усе належне йому майно своєму племіннику, ОСОБА_3 , з яким прожив разом більше 20 років у АДРЕСА_1 , не змінивши своє волі протягом цього строку.

Також у судовому засіданні не було встановлено фактів вчинення насильницьких дій з боку ОСОБА_3 по відношенню до померлого ОСОБА_5 , на що посилалась представник позивача.

На підставі викладеного вмотивування суд дійшов переконання, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 , як безпідставні та такі, що не ґрунтуються на нормах права, задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які на підставі ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК несуть сторони, крім випадків, надання правової допомоги за рахунок держави, а за результатами розгляду справи витрати на правовому допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Згідно із ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Суд встановив, що 30 листопада 2020 року між адвокатом Крохмальовою Л. П. та ОСОБА_3 укладено договір про надання правової допомоги за вартістю, погодженою між сторонами угоди в сумі 7000 грн., а відповідно до квитанції від 18 грудня 2020 року про проведення оплати вбачається, що ОСОБА_3 вказану суму коштів сплатив адвокату.

Враховуючи, що суд відмовив у задоволенні заявлених ОСОБА_21 позовних вимог, то з неї, як позивача, на користь ОСОБА_3 , як відповідача, на підставі ст. 141 ЦПК підлягає стягненню судові витрати відповідача, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої дії ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на оплату правничої допомоги в сумі 7000 (сім тисяч) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 9 квітня 2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , яка зареєстрована в АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_3 , який зареєстрований в АДРЕСА_1 .

Суддя