РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2021 року

м. Рівне

Справа № 566/1298/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/390/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в місті Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2020 року, повний текст якого складений 18 грудня 2020 року, ухвалене в складі судді Феськов П.В., у справі № 566/1298/16-ц,

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування житлового будинку частково недійсним та визнання права власності на спадкове майно за законом.

Позов обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати, ОСОБА_3 , яка за життя, у період шлюбу із її батьком ОСОБА_4 набула у спільну сумісну власність житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Проте, з метою усунення позивача від права на спадкування щодо спадщини, яка відкрилася після смерті матері та не входила до заповіту від 11 березня 2013 року ОСОБА_4 уклав договір дарування щодо спірного житлового будинку на користь ОСОБА_2 .

Просить суд про задоволення позовних вимог.

Рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування житлового будинку частково недійсним та визнання права власності на спадкове майно за законом задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Млинівського районного нотаріального округу Рівненської області Моісєєвою А.В. 24 жовтня 2016 року в частині дарування Ѕ частини житлового будинку та Ѕ частини надвірних будівель і споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 та скасовано державну реєстрацію права власності Ѕ частини житлового будинку та Ѕ частини надвірних будівель і споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителькою АДРЕСА_2 право власності на спадкове майно за законом, що залишилося після смерті ОСОБА_3 , а саме - на Ѕ частину житлового будинку та Ѕ частину надвірних будівель і споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Не погодившись з означеним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Стверджує, що на момент відчуження житлового будинку батько був одноосібним його власником, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 72548374 від 08 листопада 2016 року.

Відзив до апеляційного суду не надходив.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягаю до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Установлено, що відповідно до свідоцтва про одруження від 02 жовтня 1955 року, серії НОМЕР_1 , укладено шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про народження від 12.08.59 року серії НОМЕР_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_6 батьками якої є ОСОБА_4 та ОСОБА_3

11 травня 1959 року ОСОБА_4 було надано дозвіл № НОМЕР_3 виданий виконавчим комітетом Млинівської районної Ради депутатів на будівництво житлового будинку в с. Новосілки.

Установлено, що спірний житловий будинок був збудований під час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_7 а отже є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. Дану обставину сторони не заперечують.

07 грудня 2012 року ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на 1/2 частини житлового будинку що знаходяться по АДРЕСА_1 . Спадкоємцями є ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2

12 липня 2016 року позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а отже вважається такою, що прийняла спадщину.

ОСОБА_2 спадщину після смерті матері не прийняв, у встановлений законом шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звернувся.

12 липня 2016 року ОСОБА_4 відмовився від обов`язкової частки в спадщині після смерті дружини, що стверджується заявою за №33.

03 жовтня 2016 року складено заповіт, відповідно до якого ОСОБА_4 заповів усе належне йому майно своєму синові ОСОБА_2 .

Разом з тим, 24 жовтня 2016 року ОСОБА_4 відчужив спірний житловий будинок на користь ОСОБА_2 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Млинівського районного нотаріального округу Рівненської області Моісеєвою А.В.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 717, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною першою статті 722 ЦК України визначено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Це правило застосовується у сукупності із загальними нормами ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першоїп`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За умовами ст. 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Установивши, що ОСОБА_4 відмовився від обов`язкової частки у спадщині після смерті своєї дружини, місцевий суд дійшов правильного висновку про визнання недійсним договір дарування житлового будинку.

За наведеного, суд першої інстанції правильно виходив із того, що порушене право позивача на Ѕ частку спірного будинку, яка не виділена у натурі, підлягає захисту саме шляхом визнання недійсним оспорюваного договору у цій частині.

Наведене узгоджується із судовою практикою у подібних правовідносинах, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 352/652/14-ц (провадження № 61-21143св18), від13 травня 2020 року у справі № 150/238/17 (провадження № 61-2800св18).

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, визначивши коло спадкоємців та обсяг спадкового майна, яке належало на момент його смерті ОСОБА_3 , суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи скаржника про те, що ОСОБА_4 був одноосібним власником спірного житлового будинку заслуговують на увагу, оскільки житловий будинок набутий ним за час шлюбу з ОСОБА_3 . Саме по собі оформлення права власності на одного із подружжя не припиняє права спільної сумісної власності подружжя.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2020 року року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 06 серпня 2021 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.