КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9647/2021
Справа 757/9149/21-ц
П О С Т А Н О ВА

Іменем України

16 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Матійчук Г.О. в м. Київ 20 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного слідчого управління Національної поліції України, Державної казначейської служби України, третя особа Громадська організація «Проти придурків та ідіотів» про відшкодування моральної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, просив доручити Державній казначейській службі України стягнути з рахунків Головного слідчого управління Національної поліції України (далі - ГСУ НП України) за рахунок бюджетів, передбачених для вказаних органів, в разі відсутності таких коштів стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 кошти на відшкодування моральної шкоди у сумі 30000 грн. та кошти на відшкодування витрат, витрачених на подання і розгляд даної позовної заяви в сумі 1303 грн.; зобов`язати Державну казначейську службу України здійснити заходи щодо відшкодування посадовими особами ГСУ НП України, які неналежно розглянули звернення позивача від 28 грудня 2019 року МР 1 запит 280.1218.15-а, заподіяної державному органу під час виконання трудових обов`язків шкоди в сумі 31303 грн.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 11 січня 2017 року він спільно з громадською організацією «Проти придурків та ідіотів» відповідно до ст. 40 Конституції України, Закону України «Про звернення громадян» звернувся до ГСУ НП України зі зверненням про проведення службового розслідування за фактами неналежного виконання службових обов`язків начальником слідчого відділу Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області майором поліції Рудницьким С.В. неналежного контролю за діяльністю слідчого відділу та начальника слідчого відділу Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області заступником начальника СУ ГУ НП в Житомирській області полковником міліції Резніченком Ю.М. В порушення ч. 4 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» відповідач звернення позивача по суті не розглянув, а протиправно направив на розгляд ГУ НП в Житомирській області, тоді як саме дії та рішення заступника начальника СУ ГУ НП в Житомирській області полковника міліції Резніченка Ю.М. заявниками оскаржувалися.

Постановою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 806/413/17 визнано дії ГСУ НП України щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 11 січня 2017 року протиправними, зобов`язано ГСУ НП України розглянути звернення ОСОБА_1 від 11 січня 2017 року в установленому законом порядку, про що видано виконавчий лист. Постанова суду залишилась невиконаною, позивач повторно оскаржує дії відповідача в адміністративних судах.

Вказував, що дії відповідача щодо неналежного розгляду звернення про надання інформації, призвели до того, що ОСОБА_1 був змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, а отже витрачати значних зусиль та часу для його відновлення, захист свого права вимагав від нього додаткових зусиль для організації свого часу, побуту, призвели до порушення стосунків з оточуючими людьми, порушення нормальних життєвих зв`язків, виникнення негативного для нього явища, зокрема, необхідності неодноразового повторного звернення для встановлення істини в справі та доказування для вирішення питання протиправної бездіяльності, витрачання особистого часу, значних коштів, сили для відновлення свого порушеного права, що негативно відобразилось на його психоемоційному стані, що свідчить про завдання моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким доручити Державній казначейській службі України стягнути з рахунків Головного слідчого управління Національної поліції України (далі - ГСУ НП України) за рахунок бюджетів, передбачених для вказаних органів, в разі відсутності таких коштів стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 кошти на відшкодування моральної шкоди у сумі 30000 грн. та кошти на відшкодування витрат, витрачених на подання і розгляд даної позовної заяви в сумі 1303 грн., зобов`язати Державну казначейську службу України здійснити заходи щодо відшкодування посадовими особами ГСУ НП України, які неналежно розглянули звернення позивача від 28 грудня 2019 року МР 1 запит 280.1218.15-а, заподіяної державному органу під час виконання трудових обов`язків шкоди в сумі 31303 грн.

Апеляційну скаргу аналогічного змісту було подано безпосередньо до Київського апеляційного суду; враховуючи ідентичність змісту апеляційних скарг, вони розглядаються як одна апеляційна скарга.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що хоча відповідачі своїм правом надати відзив на позов не скористались, що може свідчити про відсутність їх заперечень проти позову, суд виніс рішення на їх користь, що свідчить про порушення засад рівності всіх учасників судового процесу, змагальності сторін та є підставою дисциплінарної відповідальності судді.

Вказував, що судом першої інстанції не враховано та не відображено у рішенні доводи позивача про те, що неправомірні дії з неналежного розгляду звернення позивача призвели до заподіяння йому моральної шкоди, та що практика ЄСПЛ визначає презумпцію моральної шкоди, зокрема що у разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду) (постанова Верховного Суду від 29 січня 2020 року в справі № 490/3581/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 821/1841/17, ухвала ВССУ від 08 листопада 2017 року у справі № 459/413/17). Такі дії суду свідчать про умисне або внаслідок недбалості незазначення в судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору та є підставою дисциплінарної відповідальності судді.

Наводив правовий висновок, викладений в рішенні ЄСПЛ у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації», згідно якого ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилався на положення абз. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року щодо законності судового рішення, вважав, що ухвалюючи рішення в справі, суд першої інстанції не керувався ст. 2, 263 ЦПК України, порушив норми матеріального та процесуального права, безпідставно проігнорував висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, прийняв рішення, не направлене на вирішення цивільної справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зазначив, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовані заподіянням йому ГСУ НП України моральної шкоди своїми діями щодо нерозгляду його заяви; факт незаконних дій відповідача підтверджений постановою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року і не підлягає доведенню. Позовні вимоги обґрунтовані ст. 56 Конституції України, ст. 15, 16, 23, 1167, 1173 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», правовим висновком Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеним в ухвалі від 08 листопада 2017 року в справі № 459/2123/16-ц, а також нормами ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою ЄСПЛ, де визнана презумпція моральної шкоди.

Вказував, що ним доведено наявність всіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовував розмір суми моральної шкоди практикою ЄСПЛ, викладеною зокрема в рішеннях у справах «Рисовський проти України», «Гусєва проти Болгарії». Крім того, при ухваленні рішення він просив врахувати ст. 440-1 ЦК УРСР, згідно якої розмір відшкодування моральної шкоди мав складати не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таке врахування обумовлене ч. 3 ст. 22 Конституції України, якою визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. На підставі викладеного мінімальний розмір завданої позивачу моральної шкоди, що еквівалентна п`яти мінімальним розмірам заробітної плати, складає 30000 грн.

Наголошував, що в порушення ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд не оцінив, як визначає ч. 1 ст. 229 ЦПК України, не дослідив, відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, в мотивувальній частині рішення не зазначив всіх аргументів позивача, та прийшов до помилкового висновку про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача. Вважав, що наведене свідчить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що є порушенням ч. 5 ст. 263 ЦПК України.

Вказував, що в порушення п. 6 ч. 4 ст. 265 ЦПК України суд першої інстанції прецедент практики ЄСПЛ, який визначає презумпцію моральної шкоди, на що посилався позивач, не застосував, мотиви його незастосування не вказав, і це є порушенням ч. 5 ст. 263 ЦПК України.

Вказував, що розмір коштів на відшкодування витрат, понесених при поданні і розгляді даної позовної заяви в сумі 1303 грн., підтверджений відповідним розрахунком та витратами часу, пов`язаними з поданням і розглядом даної позовної заяви, обґрунтовуються ч. 1 ст. 23 ЦК України, ч. 2 ст. 138 ЦПК щодо сплати компенсації за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять, а також правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16, за яким судові витрати стягуються не лише за участь у судовому засіданні, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням. Час та матеріальні ресурси, витрачені на підготовку матеріалів до суду, вказані в розрахунку, мають безпосередній причинний зв`язок з неправомірними діями відповідача, що обумовлює право позивача на їх відшкодування.

Відповідач ГСУ НП України 18 червня 2021 року направив лист-заперечення на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що на виконання постанови Верховного Суду у справі № 806/413/17 від 18 грудня 2019 року ГСУ НП України проведено перевірку відомостей, викладених у зверненні ОСОБА_1 , про що останнього письмово поінформовано, надано йому ґрунтовні відповіді на всі поставлені питання.

Зазначав, що є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки стягнення коштів в судовому порядку повинно здійснюватися з Держави Україна в особі ДКС України за рахунок коштів державного бюджету України; крім того, ГСУ НП не має статусу юридичної особи і не може мати процесуального статусу відповідача по справі.

Вважав, що прийняття Верховним Судом рішення про визнання дій ГСУ НП України щодо розгляду звернення ОСОБА_1 протиправними і зобов`язання розглянути вказане звернення не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а загалом винесення 18 грудня 2019 року Верховним Судом постанови у справі № 806/413/17 є достатньою сатисфакцією; аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 243/9826/16-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 233/4186/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 614/2328/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 336/5519/18.

Просив врахувати правові позиції ЄСПЛ, сформовані в рішеннях у справі «Гурепка проти України», «Зельчс проти Латвії», згідно яких виявлення порушення Конвенції саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією.

Наголошував, що визначена позивачем моральна шкода жодними доказами не обґрунтована.

Також від ГСУ НП України надійшов відзив на апеляційну скаргу, направлений засобами поштового зв`язку 25 червня 2021 року поза межами строку для подання відзиву, встановленого апеляційним судом.

Оскільки клопотань про продовження відповідного процесуального строку відзив відповідача не містить, він не приймається і не оцінюється апеляційним судом.

На відзив ГСУ НП України позивачем ОСОБА_1 28 червня 2021 року направлено відповідь в електронній формі, в якій ним викладені власні спростування доводів відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що постановою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 806/413/17 за позовом ОСОБА_1 до ГСУ НП України про визнання неналежною діяльності та зобов`язання розглянути звернення частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 15 травня 2017 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2017 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано дії ГСУ НП України щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 11 січня 2017 року протиправними, зобов`язано ГСУ НП України розглянути звернення ОСОБА_1 від 11 січня 2017 року в установленому законом порядку (а. с. 21 - 27).

22 січня 2020 року Житомирським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 465 у справі № 806/413/17 (а. с. 28 - 29).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Не належать до компетенції апеляційного суду і не підлягають перевірці обставини, викладені в доводах апеляційної скарги, щодо наявності підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності за порушення норм процесуального права.

Крім того, оскільки в матеріалах справи відсутні заяви відповідачів про визнання позовних вимог, і оскільки саме на позивача в силу вимог ст. 12, 13 ЦПК України покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, неявка відповідачів до суду, неподання ними відзивів на позов самі по собі не свідчать про визнання відповідачами позову про стягнення моральної шкоди і не є безумовною підставою для задоволення позову.

Враховуючи наведене, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що незважаючи на відсутність відзивів, судом ухвалене рішення про відмову в позові, чим порушено принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні судом їх переконливості.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що діями відповідача ГСУ НП України щодо неналежного розгляду звернення про надання йому інформації йому заподіяно моральної шкоди, яка полягає у необхідності захисту свого порушеного права в судовому порядку, витрачання значних зусиль та часу для його відновлення; захист свого права вимагав від нього додаткових зусиль для організації свого часу, побуту, дії відповідача призвели до порушення стосунків позивача з оточуючими людьми, порушення нормальних життєвих зв`язків, виникнення негативного для нього явища, зокрема, необхідності неодноразового повторного звернення для встановлення істини в справі та доказування для вирішення питання протиправної бездіяльності, витрачання особистого часу, значних коштів, сили для відновлення свого порушеного права, що негативно відобразилось на його психоемоційному стані, що свідчить про завдання моральної шкоди.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував ст. 15, 16, 23, 1167, 1173 ЦК України, ст. 24 Закону України «Про звернення громадян», ст. 56 Конституції України, правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 01 серпня 2018 року в справі № 520/4116/16-ц, постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року в справі № 459/2123/16-ц, постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року в справі № 490/3581/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 821/1841/17, ч. 1 ст. 19 Конституції України.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача, що в силу вимог ст. 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.

Апеляційний суд не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно з частиною першою статті 5, частиною другою статті 7 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Отже, законодавство України у будь-яких правовідносинах захищає права громадянина на інформацію, яка йому потрібна у повсякденному житті, і тому таку інформацію повинна надати особа (юридична особа), яка нею володіє, у запитуваній громадянином формі.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про звернення громадян» особи, винні у порушенні цього Закону, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України.

Частиною другою статті 25 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 5.7-5.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України».

У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як свідчить тлумачення статей 23, 1173, 1174 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади (посадової особи) відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В матеріалах даної справи наявна копія постанови Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 806/413/17 за позовом ОСОБА_1 до ГСУ НП України, якою дії ГСУ НП України щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 11 січня 2017 року визнано протиправними та зобов`язано ГСУ НП України розглянути звернення ОСОБА_1 від 11 січня 2017 року в установленому законом порядку.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено факт протиправності дій відповідача щодо розгляду звернення ОСОБА_1 та зобов`язано відповідача розглянути звернення в установленому законом порядку.

Крім того, судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення всупереч вимог п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України не зазначено мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, або вказівки на те, що такі аргументи є явно необґрунтованими або неприйнятними з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи у позові, не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, що їх регулюють, залишив поза увагою підстави позову і доводи ОСОБА_1 , не оцінив його доводи щодо заподіяння йому моральної шкоди протиправними діями відповідача, в зв`язку з чим він був змушений захищати своє порушене право, та дійшов передчасних та помилкових висновків про необґрунтованість позову.

Разом із тим, є помилковими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги з посиланням на правові висновки Верховного Суду (викладені в постановах від 29 січня 2020 року у справі № 490/3581/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 821/1841/17), що судом першої інстанції не застосовано практику Європейського суду з прав людини, якою визнана презумпція моральної шкоди, оскільки зазначена презумпція діє у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50), та у випадку відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а відтак не стосується предмету даної справи, в якій позивач просить стягнути моральну шкоду з органу державної влади, протиправність дій якого встановлена судовим рішенням.

Також апеляційний суд не може прийняти доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом правової позиції, викладеної в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року в справі № 459/2123/16-ц, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (а не в ухвалах Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, відтак судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Розглядаючи по суті позов ОСОБА_1 , апеляційний суд виходить із того, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Пунктом 9 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено також, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) висловлено правовий висновок, згідно якого визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Встановивши, що постановою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 806/413/17 визнано протиправними дії ГСУ НП України щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 11 січня 2017 року, в зв`язку з якими ОСОБА_1 був змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, а отже витрачати значних зусиль та часу для його відновлення, захист свого права вимагав від нього додаткових зусиль для організації свого часу, побуту, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, апеляційний суд приходить до висновку про доведеність позову про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем підтверджено наявність моральної шкоди, протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди, а також наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою.

Крім того, позивачем до суду першої інстанції було подано розрахунок збитків, пов`язаних з поданням і розглядом позову, а саме вивченням нормативних актів, перевіркою наявності права на подання заяви та повноти матеріалів для її обґрунтування, підготовкою, реєстрацією та обліком, підготовкою відповідних документів та складання позовної заяви, поданням позовної заяви через електронний суд, аналізом та узагальненням відзиву на позовну заяву, вивченням нормативних актів, складанням відповіді на відзив, поданням відзиву через електронний суд, всього 36,1 годин х 36,11 грн./год. (мінімальна заробітна плата з 01 січня 2021 року) = 1303 грн.

Відшкодування цих витрат ОСОБА_1 обґрунтовував як ч. 1 ст. 23 ЦК України (грошове визначення моральної шкоди), так і ч. 2 ст. 138 ЦПК України (судові витрати), які є різними правовими категоріями, а отже стягнення коштів не може заявлятися з цих підстав одночасно.

Апеляційний суд приймає до уваги, що ст. 138 ЦПК України врегульовано відшкодування витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, і що в розрахунку збитків, наданих позивачем, така підстава взагалі відсутня.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16, апеляційний суд відхиляє, оскільки вона стосується відшкодування витрат на правничу допомогу і є нерелевантною до даних правовідносин.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд приймає до уваги, що відповідач ГСУ НП України в листі від 18 червня 2021 року повідомив суду про фактичне виконання постанови Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 806/413/17 наданням ґрунтовної відповіді на звернення ОСОБА_1 від 11 січня 2017 року, проте будь-яких доказів на підтвердження цих обставин не надав і позивач їх заперечує як в позові, так і у відповіді на відзив на апеляційну скаргу.

Враховуючи те, що протиправні дії відповідача призвели до порушення права позивача на інформацію, і відновлення цього права станом на час апеляційного перегляду відповідачем доведено не було, апеляційний суд, керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що правильним, законним та обґрунтованим є розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з держави Україна на користь ОСОБА_1 , 6000 грн.

При цьому апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги про врахування, з огляду на положення ч. 3 ст. 22 Конституції України щодо недопущення звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод, ст. 440-1 ЦК УРСР, якою розмір відшкодування моральної шкоди мав визначатися судом не менше п`яти мінімальних заробітних плат, оскільки чинна ст. 23 ЦК України, на яку позивач також посилався в обґрунтування своїх вимог, таких обмежень не містить і неконституційною не визнавалася.

Оцінюючи доводи ГСУ НП України, викладені в листі-запереченні від 18 червня 2021 року, що Управління не може бути належним відповідачем у цій справі, оскільки кошти стягуються за рахунок коштів державного бюджету, а не з органу, діями якого, на думку позивача, заподіяно шкоду, апеляційний суд враховує наступне.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2020 року в справі № 818/607/17, від 12 серпня 2020 року в справі № 761/7165/17 викладено правовий висновок, згідно якого належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Оцінюючи посилання відповідача на відсутність статусу юридичної особи та відсутність цивільної процесуальної правоздатності, яка випливає з цього, апеляційний суд враховує, що ГСУ НП України не надало будь-яких доказів на підтвердження цих обставин, крім того, ГСУ НП України було відповідачем у справі № 806/413/17 за позовом ОСОБА_1 , рішенням касаційної інстанції в якому дії ГСУ НП України визнано протиправними.

Враховуючи наведене, доводи ГСУ НП України в зазначеній частині є неспроможними та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд також відхиляє посилання відповідача на правові висновки, викладені Верховним Судом в постановах від 27 березня 2019 року у справі № 243/9826/16-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 233/4186/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 614/2328/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 336/5519/18, та правові позиції ЄСПЛ, сформовані в рішеннях у справі «Гурепка проти України», «Зельчс проти Латвії», як на нерелевантні, оскільки аналіз вказаних постанов і рішень ЄСПЛ надає підстав для висновку про суттєву відмінність встановлених у цих справах обставин, зокрема правовідносини в цивільних справах, на постанови Верховного Суду у яких посилається відповідач, стосуються реалізації позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності органів слідства та прокуратури в межах кримінальних проваджень, та в цих справах судами не визнавалося протиправності дій відповідачів; у рішеннях ЄСПЛ йдеться про компенсацію шкоди, заподіяної внаслідок застосування до заявника адміністративного арешту та ув`язнення («Гурепка проти України») та про порушення права на справедливий судовий розгляд, наслідком якого стало незаконне притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення («Зельчс проти Латвії»).

Разом із тим, вимога ОСОБА_1 про зобов`язання Державної казначейської служби України здійснити заходи щодо відшкодування посадовими особами ГСУ НП України, які неналежно розглянули звернення позивача від 28 грудня 2019 року МР 1 запит 280.1218.15-а, заподіяної державному органу під час виконання трудових обов`язків шкоди в сумі 31303 грн., задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не доведено направлення ним такого звернення, і оскільки позивач не є особою, уповноваженою звертатися до суду з позовами в інтересах державних органів.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи,неправильного застосування норм матеріального права та із порушенням норм процесуального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування, із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову про стягнення з держави Україна на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 6000 грн.

В іншій частині позов задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Головного слідчого управління Національної поліції України, Державної казначейської служби України, третя особа Громадська організація «Проти придурків та ідіотів» про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на відшкодування моральної шкоди 6000 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.