Справа № 587/2661/19
РІШЕННЯ
05 квітня 2021 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Степаненка О.А., за участю секретаря судового засідання Домненко Н.І., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Бороденко В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_2 до Садівської сільської ради Сумського району Сумської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і моральної шкоди,
Позивач звернулася до суду з позовом до Низівської ( на даний час до Садівської) сільської ради Сумського району Сумської області, зазначаючи, що постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 29.08.2018 року ОСОБА_2 було поновлено на роботі у Низівській селищний раді Сумського району на посаді робітника з благоустрою з 31.05.2017 року. На виконання вказаної постанови Верховного Суду, Розпорядженням селищного голови Низівської селищної ради Сумського району Сумської області від 20.11.2018 р. № 102 ОСОБА_2 було поновлено на посаді робітника з благоустрою. Розпорядженням селищного голови Низівської селищної ради Сумського району Сумської області від 21.11.2018р. № 106 ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади за власним бажанням. На адвокатський запит представника позивача - адвоката Галімон Н.А. від 26.09.2019р. Низівська селищна рада листом № 1156/02-22 від 10.10.2019р. повідомила, що ОСОБА_2 було нараховано суму розрахункових, а саме: компенсація за невикористану відпустку в сумі 6533,42 грн., але кошти не було перераховано позивачу в зв`язку з відсутністю банківських реквізитів, які ОСОБА_2 не повідомив. Не дивлячись на попередні твердження відповідача про неможливість виплатити позивачу розрахунок при звільненні через відсутність його банківських реквізитів, 21.11.2019 р. відповідач перерахував 6533,42 грн. на картковий рахунок позивача у АТ КБ «Приватбанк». Таким чином, прострочення розрахунку при звільненні позивача з вини відповідача склало 12 місяців. Отже, відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 22.11.2018р. по 21.11.2019 р. Як було встановлено рішенням Сумського районного суду по справі № 587/1714/17 від 05.04.2019р., залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 15.07.2019р., позивач отримував мінімальну заробітну плату. Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено розмір мінімальної зарплати: місячний 3 723 грн., погодинний - 22,41. Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», встановлено розмір мінімальної зарплати: місячний 4 173 грн., погодинний 25,13. За листопад 2018р., в зв`язку із затримкою розрахунку, позивачу підлягають оплаті 7 робочих днів, тобто 56 робочих годин (7x8); за грудень 2018р. - жовтень 2019р. в зв`язку із затримкою розрахунку позивачу підлягають оплаті 11 повних місяців; за листопад 2019р., в зв`язку із затримкою розрахунку, позивачу підлягають оплаті 15 робочих днів, тобто 120 робочих годин (15x8). Таким чином заробітна плата позивача за час затримки розрахунку становить:
11 х 4173,00 = 45 903,00
120 x25,13 = 3015,60
Всього: 1254,96 + 45 903,00 + 3015,60 = 50 173,56 (грн.).
Індексація заробітної плати позивача склала: за листопад 2018р. - 73,64 грн., за грудень 2018р. - 76,84 грн., за липень 2019р. - 62,22 грн., за серпень 2019р. - 62,22 грн., за вересень 2019р. - 62,22 грн., за вересень 2019р. - 62,22 грн., за жовтень 2019р. - 62,22 грн., за листопад 2019р. - 62,22 грн.. Всього сума індексації - 523,80 грн..
Таким чином середній заробіток позивача до сплати у зв`язку з порушенням строків виплати розрахунку при звільненні, з урахуванням індексації, склав 50 697,36 грн., які позивач росив сягнути з відповідача.
Крім того, позивачу завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 10 000 грн. і яка полягає в тому, що до цього позивача було незаконно звільнено з займаної посади, внаслідок чого йому довелось більше двох років відновлювати свої права через суд (цивільна справа № 587/1714/17), звертатись до поліції з заявою про невиконання відповідачем судового рішення про поновлення його на роботі, до Державного казначейства про стягнення заробітку за вимушений прогул, за професійною допомогою до юристів. Позивач є людиною похилого віку та інвалідом, через постійну знервованість підвищувався артеріальний тиск, посилювались головні болі та погіршувалось загальне самопочуття, загострювались хронічні хвороби, йому довелось позичати кошти у друзів та родичів. Несвоєчасний розрахунок при звільненні значно ускладнив позивачу оформлення пенсії за віком, оскільки позивач не міг підтвердити рівень своїх доходів за останній період перед звільненням. Позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 50 697,36 грн., моральну шкоду в сумі 10 000 грн., судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу.
В подальшому, зважаючи на те, що повноваження Низівської селищної ради Сумського району Сумської області припинено, правонаступником якої є Садівська сільська рада Сумського району Сумської області, за клопотанням представника позивача судом залучено до участі у справі в якості відповідача Садівську об`єднану територіальну громаду Сумського району Сумської області.
Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду був повідомлений належним чином. У попередніх судових засіданнях позов підтримав, суду пояснив, що банківські реквізити в нього сільська рада не вимагала, картка для виплат у нього з`явилась при прийнятті його на роботу в селищну раду і на час написання заяви про відпустку і про звільнення реквізити не змінювались. Лист про надання реквізитів сільській раді на його адресу надійшов і був датований 28.10.2019 року. Просив позов задовольнити.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю.
Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, підтримала позицію, висловлену у відзиві на позов, пояснивши, що селищною радою було вжито всіх необхідних заходів при звільненні працівника. Позивачу неодноразово надсилались листи про необхідність надання трудової книжки та надання банківських реквізитів. У Розносній книзі Низівської селищної ради є відмітка про отримання ОСОБА_2 листа 28.10.2019 за № 1204/02-22. Позовну вимогу щодо відшкодування моральної шкоди вважала безпідставною. Просила у задоволенні позову відмовити.
Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, з`ясувавши правові позиції сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року ОСОБА_2 було поновлено на роботі у Низівській селищний раді на посаді робітника з благоустрою з 31 травня 2017 року (ар.с.12-25).
На виконання вказаної постанови Верховного Суду, Розпорядженням селищного голови Низівської селищної ради Сумського району Сумської області від 20.11.2018р. № 102 ОСОБА_2 було поновлено на посаді робітника з благоустрою (ар.с.8).
Розпорядженням селищного голови Низівської селищної ради Сумського району Сумської області від 21.11.2018р. № 106 ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади за власним бажанням (ар.с.9).
На адвокатський запит адвоката Галімон Н.А. від 26 вересня 2019 року Низівська селищна рада листом № 1156/02-22 від 10.10.2019 року повідомила, що ОСОБА_2 було нараховано суму розрахункових, а саме: компенсація за невикористану відпустку в сумі 6533,42 грн., але цю суму коштів не перераховано позивачу в зв`язку з відсутністю банківських реквізитів (а.с.7), до листа було додано розрахунок (ар.с.10).
Заробітна плата та всі інші, належні працівникам Низівської селищної ради, виплати проводяться через перерахування грошових коштів на підставі укладеного договору про розрахунково-касове обслуговування підприємства/організації з видачі заробітної плати/стипендії з використанням платіжних карток від 16.11.2015 року № 15В12000045 на рахунки працівників та договорів, укладених між банком та працівниками відповідача, що підтверджується копією договору (а.с.54,55).
Позивачу при звільненні з роботи за власним бажанням була нарахована компенсація за невикористану відпустку.
Як пояснив суду представник відповідача, Низівська селищна рада Сумського району Сумської області листом від 20.11.2018 року №1344-02-22 звернулася до ОСОБА_2 , надіслала на ознайомлення Розпорядження селищного голови № 102 від 20.11.2018 року «Про поновлення на посаді робітника з благоустрою Низівської селищної ради» та просила терміново надати реквізити для проведення розрахунку (ар.с.51).
Крім того, листом від 26 грудня 2018 № 1918-02-22 селищна рада повідомила ОСОБА_2 про необхідність надати реквізити для проведення розрахунку з ним при звільненні за його заявою від 21.11.2018 року (а.с.53).
Вказаний лист позивач отримав нарочно в селищній раді, про що особисто розписався в журналі Низівської селищної ради під № 23 26 грудня 2018 року про отримання листа від 26.12.2018 № 1918 -02-22 (а.с.168-170).
Крім цього, 26 грудня 2018 року за вих. № 1916-02-22 селищною радою був надісланий лист позивачу, в якому йшлося про вимогу в черговий раз надати трудову книжку для внесення в неї записів на виконання постанови Верховного Суду від 29 серпня 2018 року по справі №587/1714/17 та здійснення оплати листків непрацездатності, інших виплат за поданими ним заявами до Низівської селищної ради, в якому також зазначалося, що без внесення відповідного запису до його трудової книжки щодо виконання вищевказаного судового рішення та поновлення його на роботі, роботодавець технічно не має можливості здійснити нарахування та виплату належних йому до виплати платежів через те, що юридично трудові правовідносини вважаються неоформленими у зв`язку з відсутністю запису у його трудовій книжці. В зв`язку з поданням позивачем заяви про звільнення, також необхідно внести запис до трудової книжки. Одночасно повідомлялося, що всі накази за кадрами з приводу добровільного виконання вищевказаного судового рішення, проведення виплат та щодо заяви позивача про звільнення оформлено та ознайомлено з ними позивача під підпис (а.с.97,98).
Також, 28 жовтня 2019 року листом за вих. № 1204/02-22 Низівська селищна рада Сумського району Сумської області в черговий раз зверталася до ОСОБА_2 про необхідність надати банківські реквізити (ар.с.99).
Тобто, ОСОБА_2 був належним чином обізнаний, що для того, щоб отримати при звільненні кошти, необхідно було надати реквізити банківської картки, однак надав банківські реквізити тільки у листопаді 2019 року.
21 листопада 2019 року Низівська селищна рада Сумського району Сумської області сплатила 6 533,42 грн. на картковий рахунок позивача у АТ КБ «Приватбанк».
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64цс13 від 3 липня 2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
І норма закону, і позиція Верховного Суду України зобов`язує власника виплачувати середній заробіток за час затримки лише у випадку невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум.
Кошти в сумі 6 533,42 грн. були своєчасно нараховані позивачу, однак не перераховані у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не надавав реквізитів карткового рахунку, хоча був належним чином повідомлений.
Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення, або якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України « Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Суд вважає, що затримка у виплаті належних ОСОБА_2 сум відбулася певною мірою з вини самого працівника, оскільки селищною радою вживались заходи щодо сплати належних ОСОБА_2 грошових сум при звільненні працівника згідно вимог законодавства про працю. Однак, частково задовольняючи позовні вимоги, суд виходить з того, що ці заходи не були достатніми для проведення повного розрахунку при звільненні відповідача. Посилання представника відповідача на те, що листами неодноразово селищна рада повідомляла ОСОБА_2 про необхідність надання трудової книжки для внесення записів та надання банківських реквізитів для перерахунку нарахованих належних при вивільненні сум, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки факт надіслання на адресу ОСОБА_2 листів належними доказами не підтверджений, зміст цих листів невідомий, запис про направлення листів має виправлення, а сам ОСОБА_2 категорично стверджує, що листів про надання банківських реквізитів не отримував.
Такі листи, відповідно до оглянутих в судовому засіданні Книги вихідної кореспонденції 92-22, книги реєстрації вихідної кореспонденції 02-22, Розносної книги Низівської сільської ради 02-26 надсилались 20.11.2018 за № 1344-02-22, 26.12.2018 № 1918-02- 22 (у розносній книзі Низівської селищної ради є відмітка про отримання ОСОБА_2 ), 28.10.2019 № 1204/02-22.
Також, судом безспірно встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач порушив строки виплати ОСОБА_2 нарахованої, але не виплаченої компенсації за невикористану відпустку.
Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.
При цьому суд враховує, що розпорядженням селищного голови Низівської селищної ради Сумського району Сумської області від 21.11.2018р. № 106 ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади за власним бажанням 21 листопада 2018 року (ар.с.9), а з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_2 звернувся 16 грудня 2019 року, тобто більше ніж через рік після звільнення.
Допитана в якості свідка секретар Низівської сільської ради ОСОБА_3 пояснила, що після поновлення на роботі за рішенням суду ОСОБА_2 приніс до сільської ради копію судового рішення та одночасно заяву про звільнення з роботи. Після видачі розпорядження про поновлення на роботі та про звільнення ОСОБА_2 шукали, щоб він надав сільській раді трудову книжку для внесення до неї відповідних записів про поновлення на роботі, однак зв`язатися з позивачем працівникам сільської ради не вдалося. З цих причин запис до трудової книжки не вносився і через неповідомлення ОСОБА_2 банківських реквізитів для перерахування належних сум сільська рада не змогла перерахувати йому гроші. Лише після того як в листопаді 2019 року він надав сільській раді необхідні реквізити належні позивачу грошові кошти були перераховані.
Допитана в якості свідка головний бухгалтер Низівської сільської ради ОСОБА_4 пояснила суду, що після того, як ОСОБА_2 приніс до сільської ради рішення суду і заяву про звільнення він до сільради не звертався. Працівники сільської ради йому передавали, що треба повідомити банківські реквізити для здійснення розрахунку при звільненні. З цього приводу лист сільради був вручений ОСОБА_2 під підпис. Однак ОСОБА_2 не надав сільській раді відомості про розрахунковий рахунок, ідентифікаційний код, у зв`язку з чим сільська рада не могла належним чином оформити платіжну відомість та платіжне доручення, яке мало бути направлено до казначейства. Реквізити ОСОБА_2 надав через рік, а саме в листопаді 2019 року, після того, як йому вручили лист з проханням надати реквізити банку для перерахунку належних грошей. До цього відповідач до сільської ради з приводу отримання коштів не звертався. Секретар сільради Середа О.І. переказувала ОСОБА_2 , щоб він приніс довідку з банку, крім того вона ( свідок ОСОБА_4 ) теж особисто казала про це ОСОБА_2 в листопаді 2018 року, коли випадково зустріла позивача, який на той час не працював в сільській раді і отримати банківські реквізити можна було б тільки від самого позивача.
На підставі викладеного, а також приймаючи до уваги розмір простроченої заборгованості відповідача щодо виплати позивачу при звільненні всіх належних сум, та те, що позивач протягом тривалого часу не звертався до роботодавця з питання виплати належних сум, тривалий час не надавав відповідачу реквізитів для перерахування коштів, суд з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності, при визначенні розміру заборгованості відповідача перед позивачем з виплати компенсації за невикористану відпустку, вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнути з Садівської сільської ради Сумського району Сумської області на користь ОСОБА_2 3 723 грн. 00 коп., що дорівнює середньомісячному заробітку позивача на момент звільнення.
При цьому суд враховує те, що відповідачем у встановленому законодавством порядку не було доведено перед судом відсутність своєї вини у невчасному проведенні розрахунку з позивачем.
Зважаючи на викладене, суд, приймаючи до уваги, що фактичний розрахунок з позивачем проведено лише 21.11.2019 року, вважає обґрунтованою вимогу позивача щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час проведення розрахунку, але в меншому розмірі.
Оскільки відповідачем вчасно не була виплачена належна позивачеві компенсація за невикористану відпустку, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і підлягають частковому задоволенню в розмірі 3 723 грн. 00 коп.
Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 5 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суду необхідно з`ясувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, мають значення для вирішення спору.
Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.
В п. 13 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України також зазначено, що у відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України при наявності порушень прав працівника в сфері трудових правовідносин, що привело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і викликало необхідність докладати додаткових зусиль для організації життя, обов`язок відшкодувати заподіяну шкоду покладається на власника чи уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди у трудових правовідносинах міститься у постанові Верховного Суду України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12. Так, зазначається, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (частина перша та пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Завдання відповідачем моральної шкоди позивачу на суму 10 000,00 грн. судом не встановлено.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Всупереч положенням ст. ст. 12, 81 ЦПК України позивач не надав суду доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди у визначеному у позові розмірі.
Відповідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу заподіяних позивачу моральних страждань, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 в порядку відшкодування моральної шкоди 500 грн., відмовивши в іншій частині позову за безпідставністю позовних вимог.
З урахуванням викладено, з відповідача Садівської сільської ради Сумського району Сумської області на користь позивача ОСОБА_2 підлягає стягненню 3 723 грн. 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2018 року по 21.11.2019 року, 500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд надходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача в дохід держави судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп..
На підставі викладеного, ст. ст. 116, 117 КЗпП України, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 197-198, 200, 206, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сумського апеляційного суду через Сумський районний суд Сумської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.А.Степаненко