Справа № 465/7781/19 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/263/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:64
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Івасюти М.В.;

позивачки ОСОБА_1

і її представника - адвоката Шепель Т.В.;

адвоката Ощипок О.З- представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 07 грудня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , в кінцевій редакції позовних вимог якого просила суд ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а саме: не чинити позивачці перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом заборони відповідачу користуватися кімнатою цієї квартири площею 11,3 кв.м. та позначеною у Технічному паспорті 6-4 (3.12:3.62).

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивачка проживає та є зареєстрованою у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві спільної сумісної власності разом з її донькою ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 30.04.2009 року. Разом з ними у цій квартирі проживає та зареєстрованим відповідач, її колишній чоловік, шлюб з яким розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23.03.2018 року. Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати у належній їй квартирі і змінювати місце проживання наміру не має. Зазаначалося, що відповідач перешкоджає у здійсненні позивачкою права власності на житло, зокрема, займає відповідну площу квартири, користується зручностями, зберігає свої речі, використовує комунальні послуги тощо. Позивачка неодноразово переконувала відповідача підшукати собі інше житло та звільнити належну їй квартиру, але відповідач заявляє, що не збирається залишати квартиру і буде проживати у ній. Також стверджувалося, відповідач систематично ображає її, влаштовує скандали та ображає і принижує позивачку (а.с. 2-3, 62).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 80-82).

Дане рішення оскаржила позивачка.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що висновок суду про те, що матеріали справи не містять доказів про чинення відповідачем перешкод позивачці у користуванні кімнатою з позначкою 6-4, спростовується відповідями з Франківського відділу поліції на її заяви з приводу протиправних дій її колишнього чоловіка.

Вважає неправомірним посилання суду на рішення Франківського районного суду міста Львова від 30 вересня 2019 року, оскільки у цій справі позивачка обґрунтовувала свої позовні вимоги про виселення відповідача статтею 116 ЖК УРСР.

Вважає, що суд неправомірно не застосував до спірних правовідносин статтю 391 ЦК України, якою встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (а.с. 85-90).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи (в тому числі - і апелянтом) те, що квартиру АДРЕСА_1 позивачкою та донькою сторін спору було придбано у власність по Договору купівлі-продажу цієї квартири, який було укладено 30 квітня 2009 року.

Як вбачається з цього Договору купівлі-продажу квартири (а.с. 6), а також Технічного паспорту на цю квартиру (а.с. 9), загальна площа згаданої квартири становить 46,2 кв.м. і складається ця квартира з двох житлових кімнат загальною площею 24,8 кв.м., а також приміщень, які знаходяться у спільному користуванні всіх мешканців ІІІ поверху будинку АДРЕСА_2 .

В згаданій квартирі з 01 червня 2009 року є зареєстрованими та проживають 3 (три) особи: позивачка, відповідач та їхня донька, 1998 року народження (а.с. 10).

23 березня 2018 року рішенням суду шлюб між позивачкою та відповідачем (укладений 16.10.1997 року) було розірвано (а.с. 11).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи (в тому числі - і апелянтом) також те, що після розірвання шлюбу склався наступний порядок користування кімнатами у квартирі: позивачка з донькою проживає та користується кімнатою площею 13,5 кв.м. (в Технічному паспорті позначена 6-2), а відповідач проживає та користується кімнатою площею 11,3 кв.м. (в Технічному паспорті позначена 6-4).

Таким чином, позовна вимога про заборону відповідачу користуватися кімнатою квартири площею 11,3 кв.м. (позначеною у Технічному паспорті 6-4) фактично по своїй суті є вимогою про його виселення з цієї кімнати.

Натомість, позивачкою (апелянтом) не зазначається в доводах, як позовної заяви, так і апеляційної скарги, пропозицій щодо місця проживання відповідача у квартирі, у якій він є зареєстрованим та проживає з червня 2009 року.

А на твердження самої позивачки (апелянта), у іншій кімнаті, площею 13,5 кв.м. (в Технічному паспорті позначена 6-2), проживає вона та доросла донька сторін спору.

Відтак, позовна вимога про заборону відповідачу користуватися кімнатою квартири площею 11,3 кв.м. (позначеною у Технічному паспорті 6-4) фактично по своїй суті є вимогою про його виселення не тільки з цієї кімнати, а й з квартири в цілому, а відтак така позовна вимога містить ознаки зловживання правом, що є недопустимим, а також підставою для відмови у захисті цивільного права та інтересу позивачки (статті 13 ч.3 та 16 ч.3 ЦК України).

Принагідно слід зауважити, що відповідач є особою 1940 року народження (81 рік) та з ІІ групою інвалідності загального захворювання (а.с. 55).

Частиною 3 статті 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 2 статті 109 ЖК Української РСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення.

В той же час, ні у позовна заява, ні апеляційна скарга не містять посилання на будь-яке жиле приміщення, в яке пропонується перейти жити відповідачу або на яке він має передбачені чинним законодавством права.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Франківського районного суду міста Львова від 07 грудня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 25 серпня 2021 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.