07.04.2021 227/477/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2021 року м.Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Здоровиці О.В.,

за участю секретаря с/з Сисенко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м.Добропілля, в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, моральну шкоду, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача і просить стягнути з ТОВ «Краснолиманське» на його користь:

1)заборгованість по заробітній платі в розмірі 189756,77 грн,

2)середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2020 року та по 09.02.2021 року в розмірі 49894,62 грн

3)моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн

4) зобов`язати виконавчу службу відшкодувати з відповідача на його користь середній заробіток за весь час до фактичного розрахунку в розмірі 1160,34 за кожен день фактичної заборгованості.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на приписи статей 116, 117 КЗпП України та зазначає, що він перебував в трудових відносинах з відповідачем. 08.12.2020 року був звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. Але, всупереч вимогам ст.116 КЗпП України відповідач у день звільнення та по день звернення до суду остаточного розрахунку з ним не провів. Такі дії відповідача позивач вважає незаконними і тому просить стягнути заборгованості по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, посилаючись на вимоги ст.23 ЦК України, вважає, що вказаними діями відповідача йому заподіяна моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 50 000,00 грн і просить стягнути з відповідача на його користь. При цьому зазначає, що моральна шкода полягає в тому, що внаслідок протиправних дій відповідача він вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї родити. Зважаючи на економічний стан країни, знецінення національної валюти, а також те, що він більше року не отримував належну йому заробітну плату та не мав змоги утримувати свою дружину ОСОБА_2 та неповнолітного сина ОСОБА_3 , 2010 року народження, це принижувало його гідність як чоловіка та голови родини. Крім того зазначав, що в цей період його матір тяжко хворіла і він не мав можливість надавати їй фінансову допомогу і таким чином виконати свій синовій обов`язок, йому доводилось якость «виживати,» шукати засоби додаткового заробітку та погоджуватись на будь-яку роботу, внаслідок чого він зазнав душевних страждань та погішення свого душевного стану.

Відповідач надав суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову, вважаючи вимоги позивача необґрунтованими. Відповідач не оспорював факт знаходження позивача у трудових відносинах до 08.12.2020 року, але зазначав, що день звільнення позивача був не робочим, оскільки останній знаходився у відпустці. ОСОБА_1 з вимогою про проведення остаточного розрахунку з ним до відповідача ані в день звільнення, ані вподальшому не звертався, тому відповідач вважає, що середній заробіток за час затримки при звільненні позивачу слід рахувати з моменту, коли відповідач отримав позовну заяву, а саме 03.03.2021 року, тобто коли відповідачу стало відомо про таку вимогу.

Ухвалою суду від 16.02.2021 року відкрито провадження у справі та визначено вказану справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою суду від 02.04.2021 року вимоги позивача щодо збільшення позовних вимог, викладені у відповіді на відзив від 26.03.2021 року(а.с.64-69) залишені без розгляду.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду належним чином був повідомлений. Причини не явки позивача до суду не відомі.

Представник позивача ОСОБА_4 просила розглядати справу без її участі, що підтверджується змістом заперечень на відзив.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату судового розгляду в судові засідання не з`явився. Зі змісту відзиву на позов, який підписано представником ОСОБА_5 вбачається, що останній просив розглядати справу без участі представника відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись вимогами ст.223 ЦПК України, суд вважав можливим вирішити справу без участі не з`явившихся сторін та їх представників, на підставі наявних у ній даних та доказів та постановити рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, встановив такі факти та правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі, працюючи електрослюсарем підземним 5 розряду дільниці ППР-5, що підтверджується гірником з ремонту гірничих виробок 4 розряду з повним робочим днем в шахті, що підтверджується копією трудової книжки позивача НОМЕР_1 , копіями наказів про прийняття та звільнення з роботи (а. с.4-6,39-40).

Наказом № 342/к від 08.12.2020 року позивача було звільнено з підприємства 08.12.2020 року на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням( а.с.39).

Довідкою ТОВ «Краснолиманське» за № 463 від 02.02.2021 року (а.с.11) підтверджується, що ОСОБА_1 працював на ТОВ «Краснолиманське» з 06.04.2018 року по 08.12.2020 року. Сума заборгованості по заробітній платі станом на 02.02.2021 року складає 189756,77 грн.

Згідно довідки ТОВ «Краснолиманське» за № 573 від 11.03.2021 року (а.с.35) вбачається, що станом на 11.03.2021 року розмір заборгованості заробітної плати, яка підлягає виплаті ОСОБА_1 не змінилась і становить 189756,77 грн(сума після утримання податків) та складається з таких сум:

заборгованості заробітної плати за листопад 2019 року 3247,30 грн

заборгованості заробітної плати за грудень 2019 року 14596,50 грн

заборгованості заробітної плати за січень 2020 року 10613,46 грн

заборгованості заробітної плати за лютий 2020 року 13993,57 грн

заборгованості заробітної плати за березень 2020 року 17559,75 грн

заборгованості заробітної плати за квітень 2020 року 11566,04 грн

заборгованості заробітної плати за травень 2020 року 19234,57 грн

заборгованості заробітної плати за червень 2020 року 14673,07 грн

заборгованості заробітної плати за серпень 2020 року 20004,95 грн

заборгованості заробітної плати за вересень 2020 року 21821,78 грн

заборгованості заробітної плати за жовтень 2020 року 19012,74грн

заборгованості заробітної плати за листопад 2019 року 17477,43 грн

заборгованості заробітної плати за грудень 2020 року 5955,61 грн, яка включає в себе: суми чергової відпустки за 1 день 759,85 грн, компенсацію за 7 днів невикористаної відпустки 5318,95 грн та 5 днів простою 1319,47 грн.

Таким чином, при звільненні позивачу підлягала виплаті нарахована сума за листопад 2019 - грудень 2020 року в сумі 189756,77 грн (сума після утримання податків та обов`язкових платежів.

Вказана сума, яка підлягала виплаті позивачу при звільненні відповідачем не оспорюється і підтверджується відзивом відповідача.

Середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 1160,34 грн, що підтверджується довідкою відповідача № 572 від 11.03.2021 року (а.с.74). Позивач вказаний розмір середньоденного заробітку не оспорював. Вказаний розрахунок середньоденного заробітку суд вважає вірним.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Кодексом законів про працю України, статтями 24, 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці".

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статі 115 КЗпП України, статті 24 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Враховуючи встановлені в ході судового розгляду обставини вбачається, що відповідач при звільненні позивача не дотримався вимог діючого законодавства та не провів з останнім остаточний розрахунок, тому вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню в сумі 189756,77 грн (сума вказана після утримання податків та інших платежів).

Що стосується вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки, а саме з 08.12.2020 року по 09.02.2021 року в розмірі 49894,62 грн, то вирішуючи вказану вимогу суд керуюється таким.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, підставою відповідальності власника відповідно до ст. 117 КЗпП, на яку посилається позивач, обґрунтовував свої вимоги, є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника.

Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган).

В судовому засіданні достовірно встановлено, що сума нарахована позивачу при звільненні за період листопад 2019 року - грудень 2020 року в розмірі 189756,77, станом на час розгляду справи у суді, не є виплаченою.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що відповідач не виплатив вказану суму позивачу не з своєї вини, суду надано не було.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільними працівником вимоги про розрахунок.

Тобто, з аналізу ст.116 КЗпП України вбачається, що в разі, якщо в день звільнення працівник працював на підприємстві, розрахункові суми повинні бути виплачені в день звільнення. В той же час, в разі, якщо працівник в день звільнення не працював, то останній повинен звернутися з вимогою до роботодавця про розрахунок, який здійснюється не пізніше наступного дня після пред`явлення такої вимоги.

Відповідач посилаючись в своєму відзиві на те, що відсутня його вина у затримці розрахунку при звільненні позивача, оскільки позивач не звертався до бухгалтерії з вимогою про розрахунок, фактично вказує, що в день звільнення позивач не працював, так як знаходився у відпустці.

На підтвердження вказаних доводів відповідач надав суду копію заяви ОСОБА_1 (а.с.37) зміст якої свідчить про те, що останній звертався до відповідача та просив надати щорічну відпустку тривалістю 1 день, а саме 08.12.2020 року.

Крім того, вищевказаний факт не оспорював і позивач.

Таким чином судом достовірно встановлено, що в день звільнення позивач не працював, оскільки перебував у черговій відпустці.

Належних доказів пред`явлення позивачем відповідачу вимоги про розрахунок (до звернення позивача до суду з даним позовом) позивачем не надано.

Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 27.01.2020 по справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18) висловив такий правовий висновок про застосування норми права: «…..звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена ст.116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі ст.117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за ст.117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у ст.116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган)…».

Матеріалами даної цивільної справи підтверджується, що відповідачу про вимогу позивача стало відомо з моменту отримання копії ухвали суду про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви, а саме з 03.03.2021 року (а.с.24).

Доказів розрахунку з позивачем не пізніше наступного дня після отримання відповідної вимоги відповідачем до суду не надано, як не надано й доказів на підтвердження відсутності вини відповідача у вчиненні відповідного порушення (затримки розрахунку при звільненні).

Враховуючи наведене, те, що вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі позивачем було пред`явлено відповідачеві вперше саме шляхом звернення до суду з даним позовом, тому суд вважає, що строк затримки розрахунку при звільненні належить обраховувати з 04 березня 2021 року (з наступного дня після отримання позовної заяви відповідачем) і тому право позивача на звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникло саме з 04.03.2021 року.

До доводів позивача з приводу того, що він в день звільнення знаходився на підприємстві та письмово звернувся з заявою про розрахунок, але секретар ТОВ «Краснолиманське», відмовилась прийняти таку заяву, суд відноситься критично, оскільки вказані доводи, не знайшли свого підтвердження шляхом надання доказів, підтверджуючих вказані обставини (позивачем не заявлялось клопотань з приводу виклику в судове засідання в якості свідка секретаря ТОВ «Краснолиманське», яка б підтвердила в судовому засіданні доводи позивача з приводу вказаних обставин.

Тому, суд вважає вказані доводи є лише припущеннями позивача.

Що стосується наданого позивачем доказу у вигляді роздруківки трек-номера з Укрпошти, який нібито підтверджує той факт, що позивачем надсилалась вимога відповідачу про здійснення розрахунку при звільненні, то суд не приймає вказаний документ в якості доказу зазначеної обставини, оскільки з наданого документу взагалі не можливо зрозуміти хто саме та кому саме направляв поштове відправлення з трек-номером 922. Крім того вказана інформація не дає суду можливості з`ясувати зміст направленого поштового відправлення.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За вказаних обставин, відомості з Укрпошти не можуть бути належним та допустимим доказом факту направлення позивачем на адресу відповідача вимоги про здійснення розрахунку.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на викладене, враховуючи зміст вимог позивача, який просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2020 року по 09.02.2021 року, в той час, як право цієї вимоги у позивача виникло лише 04.03.2021 року (з наступного дня після отримання позовної заяви позивачем), суд приходить до висновку, що вказані вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки є необґрунтованими в частині періоду стягнення середнього заробітку.

Але, при цьому суд зазначає, що це не позбавляє позивача звернутися з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повторно.

Що стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то при вирішенні цієї вимоги суд керується таким.

Як передбачено ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призведи до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з наступними змінами, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд вважає, що невиплатою заробітної плати у строки, передбачені законом, позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, викликаних порушенням права на оплату праці, необхідностю додавання зусиль для організації свого життя в забезпеченні себе та членів своєї сім`ї, яка підлягає відшкодуванню відповідачем.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує характер та тривалість порушення прав позивача, наслідки, що настали внаслідок незаконного звільнення і виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд оцінює спричинену позивачу моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн, оскільки розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен приводити до його збагачення.

Виходячи з наведеного, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 199756,77 грн, яка складається з таких сум:

189756,77 грн - заборгованість по заробітній платі за період з листопада 2019 року по грудень 2020 року

10000,00 грн - моральної шкоди.

При цьому слід зазначити, що утримання податків та обов`язкових зборів з суми заборгованості по заробітній платі (189756,77 грн) за рішенням суду не проводиться, оскільки ця сума вказана вже після утримання податків та обов`язкових платежів, а оподаткування моральної шкоди не проводиться на підставі підпункта «а» підпункту 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, оскільки до до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються дохід у вигляді сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, які не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року (в 2021 році 24000,00 грн), або в розмірі, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 цієї статті передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються всі судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України «Про Державний бюджет на 2021 рік» встановлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2270,00 грн.

Позивач звернувся до суду з трьома майновими вимогами, а саме:

про стягнення заробітної плати в розмірі 189756,77 грн

про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні в розмірі 49894,62 грн

про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 тисяч гривень.

Враховуючи наведене, а також норми ЦПК України, ЗУ «Про судовий збір» позивач повинен був сплатити судовий збір в розмірі 1% від ціни позову (289651,39 грн), тобто 2896,51 грн.

При цьому слід зазначити, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 998,95 грн (за вимоги про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди), оскільки відповідно до вимог ст.5 ЗУ «Про судовий збір», у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, від сплати судового збору позивач звільнений

Враховуючи наведене, з відповідачача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1897,56 грн (2896,51 - 998,95).

На користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог. Так, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки в розмірі 49894,62 грн та моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. Вказані вимоги судом задоволено частково в розмірі 10000,00 грн.

Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 100,00 грн (10000,00 х 998,95 : 99894,62).

Згідно з п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення суду в частині виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, підлягає негайному виконанню. Враховуючи наведене, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення в межах місячного платежу за вересень 2020 року в сумі 21821,78 грн(сума з якої вже утриманні податки та обов`язкові платежі).

Керуючись ст.ст.47,115,116, 117 КЗпП, ст.ст. 259, 263-265, 268, 273,352,354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, моральну шкоду задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське`на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з листопада 2019 року по грудень 2020 року в розмірі 189756,77 грн (сто вісімдесят девять тисяч сімсот п`ятдесят шість гривень 77 коп), моральну шкоду в розмірі 10000,00грн (десять тисяч гривень 00 коп), а всього суму в розмірі 199756,77 грн (сто девяносто девять тисяч сімсот п`ятдесят шість гривень 77 коп).

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 заробітної плати в межах місячного платежу за вересень 2020 року в сумі 21821,78 грн (двадцять одна тисяча вісімсот двадцять одна гривня 78 копійок).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь держави судовий збір в розмірі 1897,56 грн (одна тисяча вісімсот дев`яносто сім гривень 56 коп).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 100,00 грн (сто гривень 00 коп).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, повністю або частково до Донецького апеляційного суду через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Коблево Березанського району Миколаївської області, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське», місцезнаходження Донецька область, м.Родинське, ДП «ВК «Краснолиманська», .

Надруковано в нарадчій кімнаті у одному примірнику.

Повний тексто рішення складений 07 квітня 2021 року.

Суддя О.В. Здоровиця

02.04.2021