Номер провадження: 22-ц/813/2495/21
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/13036/20

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/2495/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Дубрянської Н.О.,

учасники справи:

- позивач Одеська міська рада,

- відповідачі 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 , 3) Товариство з обмеженою відповідальністю «ПЕТРЕКС ПЛЮС», 4) Державний реєстратор Красносільської сільської ради Лиманського району Одеській області Дубровіна Олена Володимирівна, 5) Державний реєстратор Орлівської сільської ради Ренійського району Одеської області Візирський Дмитро Миколайович,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕТРЕКС ПЛЮС», Державного реєстратора Красносільської сільської ради Лиманського району Одеській області Дубровіної Олени Володимирівни, Державного реєстратора Орлівської сільської ради Ренійського району Одеської області Візирського Дмитра Миколайовича про визнання недійсними в частині рішень, актів, скасування рішень та записів про право власності, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕТРЕКС ПЛЮС» на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси про забезпечення позову, постановлену у складі судді Свяченої Ю.Б. 07 жовтня 2020 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст вимог

У серпні 2020 року Одеська міська рада звернулася до Приморського районного суду міста Одеси з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати недійсним рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕТРЕКС ПЛЮС» (далі - ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС»), оформлене протоколом від 05.01.2017 року №13, в частині пункту 2 щодо збільшення частки ОСОБА_1 у статутному капіталі шляхом внесення наступного майна: - нежилі приміщення №501 А, загальною площею - 98,4 кв. м., що знаходяться за адресою - АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 на підставі договору купівлі- продажу від 27 січня 2014 року (номер запису про право власності - 4423997), - 5 116 800,00 грн; 2) визнати недійсним рішення загальних зборів ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС», оформлене протоколом від 05.01.2017 року №13, в частині пункту 27 щодо прийняття ОСОБА_2 до складу учасників ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» з внеском до статутного капіталу таким майном - нежиле приміщення, що складає 127/1000 від всього житлового будинку, загальною площею - 450,5 кв. м., розташоване у будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу від 12.07.2010 року (Реєстраційний номер 10379386. Номер запису - 2570, в книзі - 78 неж-101), - 23 426 000,00 грн.; 3) визнати недійсним акт прийому-передачі нерухомого майна від 05.01.2017 року, справжність підпису на якому підтверджено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В. зареєстрованого в реєстрі за №167,168 в частині: - передачі ОСОБА_1 як внеску до статутного капіталу ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» та прийняття ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» нежилих приміщень №501 А, загальною площею - 98,4 кв. м., що знаходяться за адресою - АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 на підставі договору купівлі- продажу від 27 січня 2014 року (номер запису про право власності - 4423997), - 5 116 800,00 грн; - передачі ОСОБА_2 як внеску до статутного капіталу ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» та прийняття ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» нежилого приміщення, що складає 127/1000 від всього житлового будинку, загальною площею - 450,5 кв. м., розташованого у будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу від 12.07.2010 року (Реєстраційний номер 10379386. Номер запису - 2570, в книзі - 78 неж-101), - 23 426 000,00 грн.; 4) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.01.2017 року № 33602564, прийняте державним реєстратором Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області Дубровіною О.В., про державну реєстрацію права власності ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» (ідентифікаційний код 35697377) на об`єкт нерухомості нежилі приміщенні №501 А, загальною площею - 98,4 кв. м., що знаходяться за адресою - АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 01); 5) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15.04.2020 року № 51985058, прийняте державним реєстратором Орлівської сільської ради Ренійського району Одеської області Візирським Д.М., яким змінено загальну площу об`єкта нерухомості - нежилих приміщень №501 А, що знаходяться за адресою - АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 01) з - 98,4 кв. м. на - 203,3 кв. м., та доповнено підстави для державної реєстрації права власності довідкою про показники об`єкта нерухомого майна від 03.02.2020 року № 2020-049-8, складеною фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 ; 6) скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності № 18745587, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» (ідентифікаційний код 35697377) на об`єкт нерухомості нежилі приміщення № 501 А, загальною площею 205,3 кв. м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01); 7) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.01.2017 року № 33603238, прийняте державним реєстратором Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області Дубровіною О.В., про державну реєстрацію права власності ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» (ідентифікаційний код 35697377) на об`єкт нерухомості нежиле приміщення, що складає 127/1000 від всього житлового будинку, загальною площею - 450,5 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101); 8) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15.04.2020 року № 51985397, прийняте державним реєстратором Орлівської сільської ради Ренійського району Одеської області Візирським Д.М., яким змінено загальну площу об`єкта нерухомості - нежилого приміщення, що складає 127/1000 від всього житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), з 450,5 кв. м. на 505,6 кв. м., та доповнено підстави для проведення державної реєстрації права власності довідкою про показники об`єкта нерухомого майна від 03.02.2020 року № 2020-049-9, складеною фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 ; 9) скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності № 18746388, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» (ідентифікаційний код 35697377) на об`єкт нерухомості нежиле приміщення, що складає 127/1000 від всього житлового будинку, загальною площею - 505,6 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Одеська міська рада обґрунтовує свої вимоги тим, що територіальна громада м. Одеси, в особі Одеської міської ради, є власником будівлі пам`ятки архітектури та містобудування ( АДРЕСА_2 , загальною площею 5 022,00 кв. м., розташованої за адресою АДРЕСА_1 (далі Будинок). Право власності зареєстровано у державному реєстрі - 03.07.2020 року. Відповідно до рішень виконавчого комітету Одеської міської ради у вказаному, непридатному для проживання будинку, проводяться ремонтно-консерваційні та реставраційні роботи для подальшого використання будинку як будівлі громадського призначення. З`ясовано, що внутрішні приміщення, зокрема ті, що знаходяться у власності окремих осіб, фактично знищені, зруйновані та втрачені.

З державного реєстру речових прав на нерухоме майно Одеській міській раді стало відомо, що: 1) ОСОБА_1 у 2014 році придбала у будинку нежитлові приміщенні № НОМЕР_1 , площею 98,4 кв. м., які у 2017 році внесла до статутного фонду ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС». У 2020 році ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» провело державну реєстрацію збільшення площі нежитлових приміщень № 501А з - 98,4 кв. м. на 203,3 кв. м.; 2) ОСОБА_2 у 2010 році придбав у будинку нежитлові приміщення « ІНФОРМАЦІЯ_1 », площею 450,5 кв. м., що становить 127/1000 ч. будинку, які у 2017 році передав до статутного фонду ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС». У 2020 році ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» провело державну реєстрацію збільшення площі нежитлових приміщень « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з 450,5 кв. м. на 505,6 кв. м..

Як на час реєстрації права власності на вищевказані об`єкти нерухомості за ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС», так і на час державної реєстрації збільшення їх площі, вказані внутрішні об`єкти нерухомості були практично знищені, не існували в натурі у складі будинку як предмет матеріального миру.

Посилаючись на вищевказане та положення ст. ст. 19, 23 ЦПК України, позивач вважає, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (Т. 1, а. с. 2 24).

У жовтні 2020 року позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом: заборони органам та суб`єктам державної реєстрації прав, у тому числі нотаріусам, приймати рішення та вчиняти дії, пов`язані з державною реєстрацією прав, внесенням записів та змін до них у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо таких об`єктів нерухомого майна: - нежилого приміщення, що складає 127/100 від всього житлового будинку, загальною площею - 505,5 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); - нежилих приміщень № 501 А, загальною площею - 203,3 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Заява про забезпечення позову обгрунтована тим, що позивач вважає незаконною передачу фізичними особами не існуючих приміщень до статутного капіталу юридичної особи, державну реєстрацію права власності на такі приміщення та проведення реєстраційних дій щодо зміни площі та характеристик приміщень після їх знищення. За матеріалами справи вбачається неодноразове проведення перереєстрації прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за різними особами, штучно відображалися зміни їх площ.

Протягом судового розгляду справи ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» має реальну можливість вільно розпорядитися спірними об`єктами, яких фактично не існує, змінювати їх технічні характеристики, інші відомості. У разі відчуження спірних об`єктів , зміни відомостей щодо них у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, задоволення позовних вимог по даній справи буде нівельовано, не дозволить відновити порушені та невизнані права територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Для відновлення прав необхідно буде докласти значних зусиль, звернення позивача з іншими позовами до осіб, права яких також можуть бути порушені внаслідок передачі їм речових прав на фактично не існуючі об`єкти (Т. 1, а. с. 219 231).

2.2. Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.10.2020 року задоволено заяву представника позивача Одеської міської ради Вінюкова В.М. про забезпечення позову.

Вжиті заходи забезпечення позову, шляхом: заборони органам та суб`єктам державної реєстрації прав, у тому числі нотаріусам, приймати рішення та вчиняти дії, пов`язані з державною реєстрацією прав, внесенням записів та змін до них у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо таких об`єктів нерухомого майна: - нежилого приміщення, що складає 127/100 від всього житлового будинку, загальною площею - 505,5 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101); - нежилих приміщень № 501 А, загальною площею - 203,3 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Ухвала суду першої інстанції мотивовано тим, що не вжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або унеможливити виконання можливого рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких останній звернувся, оскільки наявна реальна можливість відчуження спірних об`єктів нерухомості відповідачами на користь третіх осіб.

Захід, який пропонується вжити позивачем, пов`язаний з предметом позову та є співмірним позовним вимогам. Цей захід фактично реалізує мету його вжиття - а саме збереження матеріального об`єкта спору до вирішення справи в суді (Т. 1, а. с. 240 245).

2.3 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» просить ухвалу суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити Одеській міській раді у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт посилається на те, що: 1) судом першої інстанції позбавлено товариство можливості вільно, на свій розсуд розпоряджатися своїм майном; 2) позовні вимоги є немайнового характеру, заходи забезпечення позову є неспівмірними з ними, фактично тотожними вирішенню спору; 3) забезпечення позову є передчасним; 3) питання про забезпечення позову розглянуто за відсутності апелянта, що позбавило його права заявити заперечення щодо зустрічного забезпечення (Т. 2, а. с. 1 7).

2.4 Узагальнені доводи позивача в апеляційному суді

Одеська міська рада у відзиві на апеляційну скаргу просить скаргу залишити без задоволення., ухвалу суду першої інстанції без змін. Посилається на те, що Одеська міська рада оспорює право власності ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» на спірні об`єкти нерухомості з підстав правомірного перебування у власності територіальної громади м. Одеси будівлі пам`ятки архітектури та містобудування (будинок Русова), загальною площею 5 022,00 кв. м., розташованої за адресою АДРЕСА_1 (далі Будинок). Одним з недоліків судового способу захисту порушеного права є його фактична неоперативність, що ініційована вимогою суворого дотримання процесуальної форми. Розгляд справи може затягнутися, що спричинить негативні наслідки для особи, права якої порушено, або навіть станеться так, що розгляд справи взагалі втратить будь-який сенс. Саме для запобігання такої ситуації існує інститут забезпечення позову. Заходи забезпечення позову є гарантією можливості реалізації відновленого права особи у разі задоволення позову. Виходячи з підстав позову, вбачається очевидна пов`язаність заходів забезпечення позову з його предметом, про що обгрунтована вказано в оскарженій ухвалі суду і спростовує доводи апелянта. Позов спрямований на недопущення «легалізації» оформлення ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» прав на фактично неіснуючі об`єкти нерухомості. Помилковим є посилання апелянта на те, що позовні вимоги мають немайновий характер, оскільки у разі задоволення позову державний реєстратор повинен буде провести державну реєстрацію припинення речових прав ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» щодо спірних об`єктів нерухомості. Без вищенаведеного забезпечення позову буде унеможливлене виконання рішення суду, тому заявлені заходи забезпечення позову є вочевидь співмірними заявленим позовним вимогам і не є тотожними вирішенню спору, що також спростовує доводи апеляційної скарги.

Підстави для зустрічного забезпечення у даній справі відсутні, про що обгрунтована зазначив суд першої інстанції. Крім того, реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом, а не обов`язком суду.

Доводи апелянта про розгляд судом питання про забезпечення позову без участі апелянта є неспроможними, оскільки суперечать положенням ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

Крім того, відзив на апеляційну скаргу містить доводи, які є аналогічними доводам, викладеним у позові та у клопотанні про забезпечення позову (Т. 2, а. с. 71 87).

2.5 Рух справи в суді апеляційної інстанції

27 листопада 2020 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 07 жовтня 2020 року. Справ терміново була витребувана з суду першої інстанції.

Після надходження справи, ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.12.2020 року поновлено ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» строк апеляційного оскарження ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 07 жовтня 2020 року та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 07 жовтня 2020 року про забезпечення позову.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.12.2020 року призначено розгляд справи за апеляційною скаргою ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 07 жовтня 2020 року.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином.

Частиною другою ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому вирішені питання про забезпечення позову, освідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕТРЕКС ПЛЮС» підлягає задоволенню частково.

3.2 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннямич. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржена ухвала постановлена судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: - накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; - забороною вчиняти певні дії; - встановленням обов`язку вчинити певні дії; - забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; - зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; - зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; - передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; - зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; - арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; - іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав задоволення заяви про забезпечення позову.

3.3 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ТОВ «ПЕТРЕК ПЛЮС» є обґрунтованими частково, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного обґрунтування.

Колегія суддів звертає увагу, що як під час розгляду справи в цілому (вирішення питання про відкриття провадження у справі тощо), так і при вирішенні питання про забезпечення позову важливе значення має визначення суду встановленого відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

За змістом статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження рішення. Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Виключно законами України визначаються судоустрій та судочинство. Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття у них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України.

Визначення правильної юрисдикційності того чи іншого спору має важливе значення. Адже Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення ЄСПЛ від 29 квітня 1988 року у справі «Белілос проти Швейцарії»), юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії»).

Аналіз практики ЄСПЛ щодо забезпечення права на справедливий суд, встановлений законом, демонструє, у тому числі, одну важливу закономірність: вимога "суд, встановлений законом" визначає засади організації легітимної судової влади у державі та перебуває у тісному взаємозв`язку з її процесуальним режимом. Тобто право на "суд, встановлений законом" як структурний елемент права на справедливий суд, що передбачене статтею 6 Конвенції, є за своїм змістом ємкою засадою, що визначає організацію судової системи держави та загалом містить дві складові: організаційну (організація судової системи) та юрисдикційну (суд повинен діяти відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції). Остання, перебуваючи у тісному взаємозв`язку з інститутами процесуального права, визначає перспективу подальшого розвитку вітчизняного процесуального законодавства у напрямі забезпечення дієвих гарантій права особи на судовий захист.

Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ "грубим" порушеннями національного законодавства є лише ті порушення національних норм, застосовних під час створення суду, які мають фундаментальний характер і є невід`ємною частиною створення та функціонування судової системи. У цьому контексті поняття "грубого" порушення національного законодавства стосується характеру та тяжкості передбачуваного порушення. Крім того, під час розгляду судом питання стосовно того, чи встановлення суду було засноване на "грубому" порушенні національного законодавства, суд враховує, чи демонструють факти, що порушення внутрішніх правил щодо призначення суддів було умисним або, як мінімум, складало явне нехтування застосовним національним законодавством (рішення від 12 березня 2019 року "Gumundur Andri Astrasson проти Ісландії" § 102, заява N 26374/18).

У справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви N 29458/04 та N 29465/04, рішення від 20 липня 2007 року) ЄСПЛ зазначив, що згідно зі статтею 111-18 ГПК України Верховний Суд України, скасувавши постанову ВГСУ, міг або повернути справу на новий розгляд до нижчого суду, або ж припинити провадження у справі. Натомість він залишив у силі постанову апеляційного суду, і такі дії не були передбачені ГПК України. ЄСПЛ також зазначав, що не було жодної іншої правової норми, яка б надавала повноваження Верховному Суду України ухвалювати подібне рішення у справі. На думку ЄСПЛ, перевищивши свої повноваження, які були чітко викладені у ГПК України, Верховний Суд України не міг вважатися "судом, встановленим законом" у визначенні пункту 1 статті 6 Конвенції відносно оскаржуваного провадження.

Правила визначення юрисдикційності відповідної справи встановлені процесуальними законами, якими регламентована предметна та суб`єктна юрисдикція адміністративних, господарських та цивільних судів. Це ст. 19 КАС України, ст. 20 ГПК України, ст. 19 ЦПК України.

Так, у ст. 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна, або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Розглядаючи спір, суд повинен виходити з його сутності, з дійсних правовідносин, що склалися між учасниками такого конфлікту, а не з огляду на сформований позивачем склад сторін справи та сформульовані позивачем (часто некоректно) позовні вимоги. Саме такий підхід (орієнтація на сутність конфлікту, який виник, а не на формальне зосередження на визначених позивачем сторонах спору чи його предметі) вимагає від позивача формулювати свої вимоги з огляду на дійсний зміст відповідного юридичного конфлікту, визначати дійсний склад відповідачів, оскільки відповідачем у справі має бути саме та особа, з якою дійсно існує юридичний спір.

Стаття 152 ЦПК України чітко регулює питання підсудності заяв про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно із ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку закриття провадження у справі суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, забезпечення позову судом не встановленим відповідно до закону може привести до порушення прав особи протягом невизначеного терміну. Тобто, розгляд питання про забезпечення позову судом встановленим відповідно до закону має важливе значення щодо дотримання прав учасників процесу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у даній справі, немає спору між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), в тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, оскільки позивач не є та не був учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕТРЕКС ПЛЮС».

Аналіз предмета й підстав позову, викладених у позовній заяві, а також доводів, наведених в апеляційній скарзі та відзиву на неї, вказує на те, що позов у цій справі позивач (юридична особа) пред`явив до відповідачів (юридичних та фізичних осіб) з метою захисту свого права власності на майно, посилаючись на його незаконне надходження до статутного капіталу ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» та безпідставне володіння вказаними товариством цим майном.

Вимоги про скасування державної реєстрації позивач (юридична особа) пред`явив до юридичної особи - ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» як до особи, яка на час звернення з позовом володіє спірним майном та перешкоджає у здійсненні відповідних речових прав позивачем, тобто сторони спору про майно.

Позовні вимоги Одеської міської ради до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним Акту прийому-передачі нерухомого майна від 05.01.2017 року в частині передачі останніми до статутного капіталу ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС» нерухомого майна стосуються створення вказаного товариства. Натомість, задоволення вказаних позовних вимог до відповідачів фізичних осіб не відновлює порушене право позивача щодо володіння та користування спірним майном, оскільки відповідно до позову сам позивач посилається на те, що спірні об`єкти нерухомості не існують, є знищеними. Також, зі змісту позовної заяви не вбачається, що спірні об`єкти нерухомості знаходилися у власності позивача до звернення з позовом до суду.

Виходячи зі змісту та предмету спору вбачається, що спір у даній справі виник у правовідносинах із захисту права власності на майно, яке використовується в господарській діяльності, а сторонами цього спору є юридичні особи Одеська міська рада та ТОВ «ПЕТРЕКС ПЛЮС», що відповідає критеріям належності справи до господарського судочинства. Визначення позивачем у позові такого складу сторін у справі (позивача та відповідача), який не відповідає реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах, не може змінювати вид судочинства, в якому слід розглядати такий спір.

Суд першої інстанції на вищевказане не звернув уваги.

Колегія суддів прийшла до висновку, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а спір про захист права власності майна, що належить позивачу юридичній особі, але використовується в господарській діяльності відповідача іншої юридичної особи, відноситься до компетенції господарських судів України. Отже, не має законних підстав для забезпечення позову в порядку цивільного судочинства, а ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2020 року про забезпечення позову підлягає скасуванню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання про забезпечення позову, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені заяви про забезпечення позову за вищевказаного обґрунтування.

3.4 Порядок та строк касаційного оскарження

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 353, п. 2 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, а також викладених у постанові Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі № 753/22860/17 висновків, ухвала суду першої інстанції про забезпеченні позову, яка скасована апеляційним судом і в забезпеченні позову відмовлено, не підлягає касаційному оскарженню.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський

апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕТРЕКС ПЛЮС» задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2020 року про забезпечення позову скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні заяви Одеської міської ради про забезпечення позову шляхом заборони органам та суб`єктам державної реєстрації прав, у тому числі нотаріусам, приймати рішення та вчиняти дії, пов`язані з державною реєстрацією прав, внесенням записів та змін до них у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо таких об`єктів нерухомого майна - нежилого приміщення, що складає 127/100 від всього житлового будинку, загальною площею - 505,5 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), - нежилих приміщень № 501 А, загальною площею - 203,3 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 29 березня 2021 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе