ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 квітня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 741/1409/20

Головуючий у першій інстанції - Крупина А. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/547/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

секретар: Бивалькевич Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини,

заінтересована особа - Носівська об`єднана територіальна громада в особі Носівської міської ради Чернігівської області,

дата та місце складання повного тексту рішення: 18 січня 2021 року, м.Носівка,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту проживання зі спадкодавцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім`єю, починаючи з 2000 року і до відкриття спадщини після його смерті.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що 11 грудня 1969 року мати заявниці, ОСОБА_3 уклала шлюб із ОСОБА_2 .

На початку 2000 року ОСОБА_1 переїхала проживати до матері з вітчимом у будинок за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки мати зламала ногу і потребувала постійного догляду. Заявниця допомагала вітчиму ОСОБА_2 доглядати за матір`ю, вони разом вели спільне господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати заявниці ОСОБА_4 померла. Після смерті матері, ОСОБА_1 так і залишилась проживати з вітчимом ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , адже він також мав поважний вік та потребував постійного стороннього догляду. ОСОБА_2 своїх дітей не мав, він вважав заявницю рідною донькою, а заявник вважала його батьком, вони продовжували вже вдвох вести спільне господарство, мали один бюджет, разом сплачували за комунальні послуги.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер. Після його смерті залишилися спадщина, яка складається із земельних ділянок площею 2,29 га та площею 0,25 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території колишньої Червонопартизанської сільської ради, на тепер - Носівської міської ради Чернігівської області. За життя ОСОБА_2 склав заповіт, яким заповів ОСОБА_1 належну йому частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 . На момент смерті ОСОБА_2 заявниця більше п`яти років проживала з ним однією сім`єю, вони були пов`язані з ним спільним побутом та господарством, мали взаємні права та обов`язки, після смерті, ОСОБА_1 здійснювала поховання ОСОБА_2 і тому, відповідно до ст. 1264 ЦК України, вона належить до спадкоємців четвертої черги за законом. Інші спадкоємці, які б претендували на спадщину, відсутні.

При зверненні до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки, які належали ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було відмовлено, оскільки відсутні документи, які б підтверджували факт родинних (спадкових) відносин ОСОБА_1 з ОСОБА_2 .

Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Суд першої інстанції виходив з того, що самих показань свідків для встановлення вищевказаного факту недостатньо, ці показання повинні прийматися судом у сукупності з іншими письмовими доказами по справі та узгоджуватися з ними. Крім того, показання свідків різняться між собою, адже свідок ОСОБА_5 у своїх показаннях зазначив, що заявник проживала постійно з матір`ю та вітчимом ОСОБА_2 , поки була жива її мати, тобто до 05 квітня 2005 року, а після цього тільки здійснювала догляд за ОСОБА_2 . Також суд не вважає достатнім доказом проживання однією сім`єю заявника з ОСОБА_2 не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини наявність у заявника оригіналів документів, доданих до позовної заяви. Також суд виходив з того, що заявниця у 2000 - 2006 роках та на теперішній час має незмінне зареєстроване місце проживання, у буд. АДРЕСА_2 , а також з травня 1969 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_6 , в зв`язку з чим вимоги заявниці вважав недоведеними.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на його незаконність та не обґрунтованість, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що у суду не було підстав ставити під сумнів покази свідків, оскільки вони були односельцями з померлим та бачили з ким вони проживали.

Особа, яка подає апеляційну скаргу посилається на довідку Носівської міської ради Чернігівської області, згідно книги обліку оприбуткування й витрачення бланків свідоцтва про смерть за 2006 рік, заявником при складанні актового запису про смерть №135 від 11.12.2006 року на ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться ОСОБА_1 .

Заявниця зазначає, що після смерті її матері, ОСОБА_2 склав заповіт на належну йому частину будинку по АДРЕСА_1 . Цей факт на її думку також є підтвердженням того, що ОСОБА_1 залишалась мешкати однією сім`єю разом з ОСОБА_2 . Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_2 не має.

Особа, яка подає апеляційну скаргу зазначає, що заінтересована особа взагалі не заперечувала проти задоволення заявлених вимог.

Крім того апелянт, посилаючись на рішення Конституційного суду України та практику ЄСПЛ, зазначає, що членом сім`ї можуть бути особи, які не перебувають у шлюбі та що місцем проживання особи є не тільки місце де зареєстроване проживання а і інше місце, де людина постійно або переважно проживає. Також посилається на справедливість судового рішення, як прояв верховенства права, якому рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам відповідає рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Необхідною умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 70 років, згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.6).

До дня своєї смерті ОСОБА_2 був зареєстрований та проживав по АДРЕСА_1 . На день смерті проживав та був зареєстрований один, що підтверджується копією довідки Носівської міської ради Чернігівської області № 7/1-18/900 від 21 вересня 2020 року (а.с.7).

Згідно копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 0 від 04 липня 2017 року встановлено, що 11 грудня 1969 року ОСОБА_2 одружився з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , після державної реєстрації шлюбу прізвище ОСОБА_3 - ОСОБА_7 (а.с.5).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.4).

Заявник у справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є дочкою ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с.11), копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 (а.с.11) та копією вищевказаного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 0 від 04 липня 2017 року (а.с.5). Тобто ОСОБА_1 є падчеркою ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_2 залишилися спадщина, яка складається із:

- земельної ділянки площею 2,29 га, кадастровий номер :02:002:1007, яка знаходиться на території Червонопартизанської сільської ради Носівського району Чернігівської області (на тепер - Носівської міської ради Чернігівської області), цільове призначення землі - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлому на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 059073, виданого 11 листопада 2004 року на підставі розпорядження Носівської РДА № 177 від 30 квітня 2004 року (а.с. 8);

- земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :02:002:0208, яка знаходиться на території Червонопартизанської сільської ради Носівського району Чернігівської області (на тепер - Носівської міської ради Чернігівської області), цільове призначення землі - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлому на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 062800, виданого 11 листопада 2004 року на підставі розпорядження Носівської РДА № 177 від 30 квітня 2004 року (а.с. 9).

З матеріалів справи вбачається, що 18 квітня 2005 року ОСОБА_2 склав заповіт, посвідчений секретарем Червонопартизанської сільської ради Носівського району Чернігівської області Дубик С.М., яким заповів належну йому частину житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Вищевказані земельні ділянки, які належали ОСОБА_2 , заповітом не охоплені. Це підтверджується копією відповідного заповіту (а.с.10).

Спадкова справа до майна померлого ОСОБА_2 не заводилася, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с.26).

Відповідно до положень ст.ст.1216-1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги, що у суду не було підстав ставити під сумнів покази свідків, оскільки вони були односельцями з померлими та бачили з ким вони проживали, не заслуговують на увагу оскільки ОСОБА_1 , згідно копії паспорта, з 06 травня 1969 року перебуває в зареєстрованому шлюбі та має чоловіка, який зі спадкодавцем ОСОБА_2 не проживав. Також подружжя ОСОБА_8 не забрало до себе жити ОСОБА_2 , як особу похилого віку. Крім того, показання свідків різняться між собою, адже свідок ОСОБА_5 у своїх показаннях зазначив, що заявник проживала постійно з матір`ю та вітчимом ОСОБА_2 поки була жива її мати, тобто до 05 квітня 2005 року, а після цього тільки здійснювала догляд за ОСОБА_2 .

Посилання в апеляційній скарзі на довідку Носівської міської ради Чернігівської області, що згідно книги обліку оприбуткування й витрачення бланків свідоцтва про смерть, заявником при складанні актового запису про смерть ОСОБА_2 , значиться ОСОБА_1 , не є доказом спільного проживання не менше п`яти років та ведення спільного господарства, що є визначальним у вирішенні питання про спадкування на підставі ст.1264 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, що після смерті матері заявниці, ОСОБА_2 склав заповіт на належну йому частину будинку, тому цей факт є підтвердженням того, що ОСОБА_1 залишалась мешкати однією сім`єю разом з ОСОБА_2 , апеляційний суд до уваги не приймає, вони не доведені належними та допустимим доказами і не відповідають на питання, чому спадкодавець у заповіті на ім`я заявниці не вказав земельні ділянки, якщо мав би таку волю.

Доводи апеляційної скарги, що заінтересована особа не заперечувала проти задоволення заявлених вимог, зводяться до незгоди заявниці із висновками суду, оскільки заінтересована особа просила розглянути справ відповідно до законодавства.

Оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції, із урахуванням встановлених обставин справи, обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують вірного по суті рішення.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). Апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції надано повну оцінку доказів, поданих сторонами при розгляді справи.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складений 06 квітня 2021 року

Головуючий: Судді: