печерський районний суд міста києва
Справа № 757/9574/20-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2021 р. Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Ільєвої Т.Г.

при секретарі судових засідань - Ємець Д.О.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Загороднього С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Загороднього С.В. у справі №757/9574/20-ц за позовом ОСОБА_3 в інтересах якого позовна заява подається Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції до ОСОБА_2 про забезпечення реалізації права доступу до дитини, -

ВСТАНОВИВ:

14.04.2021 до Печерського районного суду м. Києва з Київського апеляційного суду після скасування ухвали суду від 19.11.2020, для продовження розгляду надійшла вказана позовна заява, яка передана судді Ільєвій Т.Г. 19.04.2021.

20.04.2021 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Так, в рамках розгляду справи представником ОСОБА_2 - адвокатом Загороднім С.В. у судовому засіданні було подано клопотання про закриття провадження у справі.

В обґрунтування даного клопотання, адвокат зазначив, що в позовній заяві представник позивача просить суд: «Встановити спосіб спілкування позивача з дитиною, шляхом надання дозволу на відвідування дитиною ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем його постійного проживання в Турецькій Республіці: АДРЕСА_1 , щороку з 10.00 год. 01 липня до 18.00 год. 31 липня» .

Крім того, представник позивача просить суд: «Зобов`язати відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щороку з 10.00 год. 01 липня до 18.00 год. 31 липня привозити дитину в Турецьку Республіку за місцем постійного проживання Позивача в Турецькій Республіці: АДРЕСА_1 ».

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що ОСОБА_6 з ОСОБА_9 виїхали в Україну в листопаді 2011 року, а в березні 2012 року ОСОБА_3 подав до суду Турецької Республіки позов про розлучення і рішенням 4-го Сімейного суду м. Ізмір № 2013/899 від 16 грудня 2013 року у справі № 212/233, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було розлучено.

Крім того, згідно вказаного рішення іноземного суду, право опіки над ОСОБА_9 було передане відповідачу, а позивачеві було дозволено зустрічатись з дитиною з 10.00 год. 2-го дня релігійних свят до 18.00 год. 3-го дня релігійних свят, і приймаючи до уваги факт проживання батьків в різних країнах, батьку було дозволено встановлювати особисті стосунки з дитиною з 10.00 год. 01 липня до 18.00 год. 31 липня кожного року.

Так, в позові про розлучення, як і в зверненні до Міністерства юстиції України, ОСОБА_3 стверджував про незаконне переміщення ОСОБА_9 , а також про порушення прав позивача на доступ до дитини, які нібито мали місце з боку ОСОБА_6 .

Однак, на думку представника відповідача позовні вимоги ОСОБА_3 сформульовані таким чином, що їх вирішення зумовлює Печерський районний суд міста Києва втрутитись в здійснення правосуддя іноземним судом.

Оскільки, в рішенні іноземного суду, яке було ухвалене після виїзду ОСОБА_6 та ОСОБА_9 в Україну, вже встановлений спосіб спілкування з дитиною батька, який проживає окремо і предмет спору з цього приводу відсутній, а в провадженні 4-го Сімейного суду м. Ізмір знаходиться справа № 212/233 між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Жодних відомостей про факти, які свідчать про порушення права ОСОБА_3 на доступ до дитини, в матеріалах справи № 757/9574/20-ц немає.

Натомість, позивач фактично просить суд встановити спосіб і порядок виконання рішення іноземного суду, яким вже вирішене питання про порядок спілкування ОСОБА_3 з дитиною, а отже це є процесуальними питаннями, що відносяться до компетенції суду, який постановив відповідне рішення.

З врахуванням зазначених підстав представник відповідача просив задовольнити дане клопотання.

Представник позивача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення клопотання та зазначила, що позивач правомірно звернувся до суду, оскільки даний спір має розглядатись на території України, так як рішенням іноземного суду не було визначено на території якої з країн має відбуватись побачення спільної дитини з батьком.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, у випадку, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 186 цього Кодексу, згідно з якою однією з підстав для відмови у відкритті провадження у справі є наявність рішення суду іноземної держави, визнане в Україні в установленому законом порядку, щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Так, суд звертає увагу, що стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на Держави зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.

З цією метою Держави-учасниці Конвенції сприяють укладанню двосторонніх або багатосторонніх угод чи приєднуються до чинних угод.

Вимога Конвенції ООН обумовлена потребою забезпечити вирішення питань, що стосуються виховання і піклування про дитину, у легітимний спосіб і таким чином гарантувати стабільне життя дитини і впорядкованість її відносин з батьками чи іншими піклувальниками.

Сьогодні багатостороннім міжнародним договором, спрямованим на захист дитини від незаконного переміщення чи утримання, є Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, яка була укладена в рамках Гаазької конференції з міжнародного приватного права ще у 1980 році.

Гаазька Конвенція створює просту і ефективну процедуру для забезпечення повернення дітей, протиправно вивезених або утримуваних на території іноземної держави, до держави їх постійного місця проживання.

Виходячи з преамбули та положень Конвенції її головними цілями є:захист дітей від шкідливих наслідків їх незаконного переміщення через міжнародні кордони або незаконного утримування;забезпечення їх негайного повернення до держави їхнього постійного місця проживання; забезпечення захисту прав на доступ до дитини.

Слід зазначити, що у Конвенції вживаються поняття «право піклування» і «право доступу», тлумачення яких обмежено виключно цілями Конвенції. Так, «право піклування» охоплює права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини, а «право доступу» включає право спілкуватися з дитиною, у тому числі переміщувати дитину на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання (стаття 5 Конвенції).

Говорячи про право піклування в контексті Конвенції необхідно враховувати, що воно охоплює не лише визначення місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини закордон. Тобто, наявність документа, що визначає місце проживання дитини з одним із батьків, не є підставою для зміни дитиною держави проживання цим з батьків одноособово. Зміна країни проживання дитини вимагає окремого узгодження з тим з батьків, який проживає окремо (а за відсутності - потрібен дозвіл суду), адже такий переїзд, як правило, спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичного соціального, культурного, мовного середовища дитини, тобто впливає на питання, пов`язані з її подальшим життям, розвитком і вихованням.

Враховуючи те, що хоча Конвенція спрямована на вирішення питання про повернення дитини до місця її постійного проживання, вона не містить визначення поняття «постійне місце проживання». У зв`язку з цим, при вирішенні питання про визначення постійного місця проживання враховуються, як правило, такі обставини, як: соціальне становище сім`ї, навчання у школі, чи була відповідна країна осередком життя дитини до переміщення або незаконного утримування, тощо.

Правові підстави виникнення правового зв`язку між дитиною і особою (установою) визначаються відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала, рішення суду або компетентного органу, яке набрало законної сили, або є наслідком угоди. Важливо також, щоб права піклування реально здійснювалися особою, яка звертається на підставі Конвенції.

Отже, Конвенція чітко визначає, що виникнення правовідносин між дитиною та особами, яким належать права піклування про неї (у першу чергу, звичайно йдеться про батьків), слід пов`язувати з законодавством тієї держави, в якій дитина постійно проживає, не зважаючи на те, громадянином якої держави є дитина, заявник або особа, яка ймовірно протиправно утримує дитину.

Особа або установа, які стверджують, що дитина була вивезена з Держави-учасниці або утримується на території іноземної держави з порушенням прав піклування про дитину, може відповідно до статті 8 Конвенції звернутися з заявою до спеціально призначеного Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

У тому ж порядку, який передбачений для звернення з заявою про повернення дитини, відповідно до статті 21 Конвенції може бути подана заява з проханням організувати або забезпечити ефективне здійснення прав доступу до дитини.

Таким чином, Конвенція передбачає можливість для звернення з двома видами заяв: про повернення дитини та про забезпечення права доступу до дитини.

Заявником може бути мати, батько дитини, опікун (піклувальник), інша особа, яка має права піклування про дитину, в тому числі уповноважений на це представник дитячого закладу, наприклад, в якому проживала дитина, позбавлена батьківського піклування.

З врахуванням зазначеного, суд звертає увагу, на те, що постановою Київського апеляційного суду від 07.04.2021 було встановлено, що 4-им Сімейним судом міста Ізмир Турецької Республіки був вирішений спір щодо участі батька у вихованні дитини, разом із тим зазначений суд не зазначив порядок виконання вказаного рішення суду, що призводить до неможливості його примусового виконання.

Згідно рішення іноземного суду, відповідачу передано право опіки над спільною дитиною, та дозволено батьку зустрічатися з дитиною з 10:00 год. два дня релігійних свят до 18:00 год., три дня релігійних свят і приймаючи до уваги, що сторони проживають в різних країнах - встановлювати з дитиною особові стосунки з 10:00 год. 01 липня до 18:00 год. 31 липня кожного року.

Таким чином, з врахуванням вимог позивача та рішення турецького суду від 16 грудня 2013 року є підстави для висновку про існування спору між позивачем та відповідачем щодо порядку (способу) виконання рішення турецького суду від 16 грудня 2013 року, оскільки вказаним рішення не було визначено на території якої з країн має відбуватись побачення спільної дитини з батьком.

З врахуванням зазначеного, між сторонами існує спір саме в частині порядку/способу виконання вище вказаного рішення 4-го Сімейного суду міста Ізмир, підтверджується і документальними доказами.

Так, суд дослідивши обставини справи, клопотання представника відповідача, думку представника позивача прийшов до висновку, що позивач правомірно звернувся за захистом своїх прав до суду на території України, оскільки даний спір стосується його право на доступ до дитини, яка проживає на території України, що не заперечується відповідачем.

З врахуванням зазначеного, суд вважає, що клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Загороднього С.В. не підлягає задоволенню, у зв`язку з його необґрунтованістю.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Zand v. Austria» від 12.10.1978 вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з ... питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів .... З огляду на це вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, маючи юрисдикцію, судить осіб на підставі практики, яка передбачена законом.

Конституційний Суд України у рішенні від 13.12.2011 у справі № 1-9/2011 дійшов висновку, що положення статті 3 ЦПК України не встановлює обмеження права особи на звернення до суду, а закріплює гарантію цього права.

У рішенні від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Великої Британії" Європейський суд з прав людини закріпив правило, що пункт 1 статті 6 Конвенції) стосується невід`ємного права особи на доступ до суду.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.07.2002 № 15-рп/2002 у справі про досудове врегулювання спорів наголосив, що кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Веllеt v. Franсе (Белле проти Франції), § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Веllеt v. Franсе (Белле проти Франції), § 36; Nunes Dias v. Portugal (ОСОБА_3 проти Португалії) (dес.) стосовно правил, що регламентують сповіщення).У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Положеннями статті 11 ЦПК України встановлено позицію диспозитивності цивільного судочинства, а саме передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини 1 статті 12, частини 1 статті 20 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у тому числі, реалізовує своє право на захист.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про необґрунтованість заявлено клопотання та відмову у його задоволенні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-19, 255, 256, 351-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Загороднього С.В. у справі №757/9574/20-ц за позовом ОСОБА_3 в інтересах якого позовна заява подається Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції до ОСОБА_2 про забезпечення реалізації права доступу до дитини - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали буде виготовлений 08.06.2021.

Суддя Т.Г. Ільєва