ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті апеляційного провадження

09 квітня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі судді Свистунової О.В., ознайомившись з апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради про визнання дій неправомірними, зобов`язання видати розпорядження та оформити свідоцтво про право власності в порядку приватизації,

В С Т А Н О В И В:

07 серпня 2017 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з апеляційною скаргою на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2017 року відкрито апеляційне провадження.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2018 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено частково.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 23 січня 2017 року у частині зобов`язання Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради видати розпорядження про передачу у спільну часткову власність громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та оформити свідоцтво про право спільної часткової власності на вказану квартиру на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 скасовано, у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовлено. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 24 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2017 року про відкриття апеляційного провадження та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2018 року скасовано.

Справу № 200/18785/16-ц передано до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року апеляційну скаргу було залишено без руху з наданням скаржнику десятиденного строку з дня вручення копії ухвали для звернення до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням поважних підстав для його поновлення.

На виконання вказаної ухвали, 06 квітня 2021 року Дніпровська міська рада подала засобами поштового зв`язку заяву про усунення недоліків, яка надійшла на адресу апеляційного суду 08 квітня 2021 року, в якій ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження з посиланням на поважність причин його пропуску, а саме на те, що Дніпровська міська рада не брала участі у розгляді справи і про існування вказаної справи дізналась з листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 27 липня 2017 року № 3/4-1305.

Інших поважних підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження скаржником не зазначено.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи скаржника щодо підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження, суд приходить до висновку, що вказані підстави для поновлення строку слід визнати неповажними, виходячи з наступного.

На дату подання апеляційної скарги Дніпровською міською радою у серпні 2017 року положення чинної на той час редакції ЦПК України (у редакції із змінами станом на 03 серпня 2017 року) передбачали такий порядок апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції: сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 292 ЦПК України); апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення (частина перша статті 294 ЦПК України); апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення (частина третя статті 297 ЦПК України).

Разом з цим у матеріалах справи міститься заява представника Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради Луценко Н.В., яка подана до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, про ознайомлення з матеріалами справи та отримання копій документів від 17 липня 2017 року. На цій же заяві міститься відмітка представника про отримання 21 липня 2017 року копії рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2017 року. Аналіз матеріалів справи свідчить, що представник Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради та представник Дніпровської міської ради є однією і тією ж особою Луценко Н.В.

Таким чином, ознайомившись 21 липня 2017 року із текстом рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2017 року, представник Дніпровської міської ради апеляційну скаргу подала лише 07 серпня 2018 року, хоча останній день для її подання у строки, визначені статтею 294 ЦПК України, був 31 липня 2017 року.

Правовий інститут строків звернення до суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням звернення до суду тощо.

Отже, у разі оскарження судового рішення зі спливом значного періоду часу, заявником має бути наведено переконливі підстави для поновлення пропущеного процесуального строку.

Проте, будь-яких обставин, які є об`єктивно непереборними та переконливо підтверджують неможливість оскарження рішення суду першої інстанції заявником вказано не було.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу апелянта на те, що відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

Європейський суд з прав людини визнає легітимним обмеження у доступі до суду через значний пропуск строку оскарження рішення суду, що є дотриманням принципу правової визначеності (рішення «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року, рішення «Брумареску проти Румунії» від 28 листопада 1999 року).

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Принцип правової визначеності загальний принцип права, який гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності.

Принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права. Про це у низці своїх рішень зазначає зокрема Європейський Суд з прав людини. У своїх рішеннях Конституційний Суд України також посилається на принцип правової визначеності, наголошуючи на тому, що він є необхідним компонентом принципу верховенства права.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Виходячи з принципів, розумності, справедливості, рівності учасників судового розгляду, а також враховуючи принцип правової визначеності, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга Дніпровської міської ради на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2017 року подана з пропуском встановленого законом строку та наведені апелянтом підстави для поновлення пропущеного строку з урахуванням викладеного не є поважними, а тому пропущений строк не підлягає поновленню.

Відповідно до положень частин третьої і четвертої статті 357 ЦПК України, апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Ураховуючи викладене, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2017 року, слід відмовити.

Керуючись ст. 357, 358 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2017 року відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя О.В. Свистунова