Провадження №22-ц/812/745/21
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 квітня 2021 року м. Миколаїв

справа № 468/1687/20-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Баштанського районного суду Миколаївської області, ухвалене 09 лютого 2021 року під головуванням судді Муругова В.В., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 28 грудня 2016 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений договір б/н, за яким останній отримав кредит у розмірі встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідно до умов цього договору ОСОБА_1 погодився, що заява позичальника разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua, становлять між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

Посилаючись на викладене та порушення відповідачем своїх зобов`язань, що призвело до заборгованості за кредитним договором, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, що станом на 12 жовтня 2020 року складає 15 990 грн. 47 коп., з яких: 9 887 грн. 80 коп. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 20 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, 9 867 грн. 80 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3582грн.53 коп. - заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 2 520 грн. 14 коп. пеня.

Заочним рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 09 лютого 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 28.12.2016 року 2 833 грн. 99 коп. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 378 грн. 36 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило рішення в частині відмови у стягненні пені, у повному обсязі заборгованості за тілом кредиту та процентами - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апелянт зазначав, що суд першої інстанції у рішенні помилково зазначив, що відповідачем за період користування кредитними картками фактично витрачено 12 128 грн. 08 коп., а сплачено 9 329 грн. 06 коп., оскільки це не відповідає дійсності, так згідно виписки по картці відповідачем одержано 9 694 грн., а погашено 1 500 грн., що свідчить про наявність заборгованості по тілу кредиту та відсоткам згідно ст. 625 ЦК України в більшій сумі, ніж була стягнута судом. Також вважають доведеним факт укладання договору у відповідності до ст. 634 ЦК України, оскільки позичальник отримав кредитний ліміт на кредитну картку, користувався кредитною карткою та частково погашав заборгованість по кредиту, тобто погодився з умовами кредитування, укладання кредитного договору не оспорював та не визнавав його недійсним, а тому рішення суду про відмову у задоволенні позову у повному обсязі не відповідає вимогам закону. Крім того, у разі відхилення розрахунків банку суд мав самостійно здійснити власні розрахунки наявного боргу, що відповідає висновку Верховного Суду у справах №755/7704/15-ц та № 159/2146/15-ц. Встановлення неправильності розрахунку заборгованості, неточності нарахування заборгованості розрахунку можливо лише за допомогою економічної експертизи, однак така не проводилася і клопотання про її проведення відповідач не подавав.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 28 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 11).

В анкеті-заяві від 28 грудня 2016 року зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розміщеними у рекламному буклеті, становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він згоден з цими умовами.

На підставі укладеного договору про надання банківських послуг ОСОБА_1 була видана кредитна картка та відкрито картковий рахунок. В подальшому відповідачем були отримані кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту. Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , з 11 січня 2019 року кредитний ліміт поступово збільшувався до 3 500грн. (а.с. 9). Факт користування відповідачем кредитними коштами підтверджується випискою з його особового рахунку, яка відповідно до положень статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, є первинним документом, що підтверджує здійснені по банківському рахунку операції (а.с. 77-89).

Відповідно до Довідки, наданої позивачем, за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 надавалися кредитні картки: 22 травня 2016 року - № НОМЕР_1 - з терміном дії травень 2020 року; 06 лютого 2019 року - № НОМЕР_2 - з терміном дії - квітень 2022 року; 11 січня 2019 року - № НОМЕР_3 - з терміном дії - листопад 2022 року (а.с. 10).

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 12 жовтня 2020 року складає 15 990 грн. 47 коп., з яких: 9 887 грн. 80 коп. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 20 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, 9 867 грн. 80 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3 582грн.53 коп. - заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 2 520 грн. 14 коп. пеня.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки, а також нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України відповідно до встановленого п. 2.1.1.2. 12. Умов та правил надання банківських послуг розміру процентів 84% річних, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено узгодження із відповідачем конкретного розміру, підстав та порядку нарахування цих платежів, оскільки відсутні належні докази того, що саме з наданими позивачем Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами обслуговування кредитних карт ознайомився і погодився відповідач, підписуючи Анкету-заяву про надання банківських послуг, а тому вони не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, а сама анкета-заява не містить умов кредитування.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Так, відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Положеннями частини 2 статті 1050 ЦК України встановлено якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - Банк).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані Банком до суду Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил (а.с. 15-71) розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тим більш враховуючи, що за змістом Анкети-заяви відповідача вона була згодна з умовами обслуговування і кредитування, розміщеними у рекламному буклеті, зміст якого щодо умов кредитування (зокрема розміру процентної ставки, видів відповідальності за несвоєчасне повернення кредитних коштів та порядку її розрахунку) вказана анкета-заява не містить (а.с. 11).

За таких обставин надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, оскільки Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи з обслуговування кредитних карт «Універсальна», що є в матеріалах даної справи, не містять підпису ОСОБА_1 , то судом першої інстанції правильно встановлено, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного сторонами 28 грудня 2016 року шляхом підписання анкети-заяви.

Встановивши наведені обставини суд першої інстанції вірно вважав, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду, від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17).

Заявлені Банком вимоги про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, розраховані позивачем відповідно до процентної ставки, встановленої Умовами та правилами надання банківських послуг. Між тим, оскільки, як вірно було встановлено судом першої інстанції, надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг не є складовою укладеного із відповідачем кредитного договору, а тому суд правильно вважав стягнення розрахованих таким чином процентів за порушення грошового зобов`язання є безпідставним.

При цьому суд першої інстанції вірно виходив з того, що за загальним правилом, встановленим у ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За такого, суд обгрунтовано вважав, що позивач вправі вимагати стягнення з відповідача на свою користь нарахованих на суму простроченого кредиту 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України, а тому правильно стягнув такі проценти з відповідача, виходячи із розміру простроченого тіла кредиту та періоду, за який Банк нараховує такі проценти.

Аргументи апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду про відмову у стягненні пені та процентів у розмірі, встановленому Умовами та правилами надання банківських послуг, - суперечать встановленим обставинам справи, вищевикладеним положенням закону та викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 висновку, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Також не заслуговують на увагу посилання апеляційної скарги на невірне визначення судом першої інстанції розміру заборгованості в зв`язку із помилковим зазначенням розміру фактично витрачених та сплачених відповідачем за період користування кредитними картками сум, оскільки відповідно до вказаної виписки, яка є належним та допустимим доказом на підтвердження виконаних клієнтом по картковому рахунку операцій, станом на 15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 на погашення кредиту було сплачено 9329грн., як і було встановлено судом.

Отже доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Таким чином, суд вирішив справу згідно з нормами матеріального права, які підлягали застосуванню за даними правовідносинами, дав належну правову оцінку доказам і дійшов правильного висновку щодо часткового задоволення позову.

За такого відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Заочне рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 09 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 01 квітня 2021 року.