Провадження № 2/344/202/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Управління реєстраційних процедур виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Державної податкової інспекції м.Івано-Франківська, треті особи на стороні відповідача: прокуратура м.Івано-Франківська, прокуратура Івано-Франківської області про визнання права власності на 1/2 частку в квартирі АДРЕСА_1 , набутої на підставі договору дарування квартири від 29.04.2010 року; звільнення з під арешту квартири АДРЕСА_1 та скасування запису про обтяження №12597561 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна - арешт 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що їй на праві власності мені належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , яка набута нею в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_3 , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16.04.2003 року (спадкова справа 1223/2002, реєстр нотаріальної дії 2-574) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.05.2003 року. Відомості про її право власності на вказане майно внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що стверджується інформаційною довідкою від 17.11.2016 року. Інша 1/2 частина названої квартири раніше належала ОСОБА_2 - відповідачу за позовом. 29.04.2010 року між нею та ОСОБА_2 нотаріально укладено договір дарування, за яким він подарував їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , що стверджується договором дарування (реєстр нотаріальної дії 473, приватний нотаріус Мельничук Р.Л.) та витягом з державного реєстру правочинів від 29.04.2010 року. Таким чином вона є власником всієї квартири, набутої в порядку спадкування від матері та за договором дарування від відповідача. Договір дарування є різновидом правочинів, який засвідчується тільки нотаріально і відомості про перехід права власності на нерухоме майно підлягають внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом реєстрації правочину в реєстраційній службі. 1/2 частину квартири, яку вона набула в порядку спадкування від матері зареєструвала в реєстрі нерухомого майна, однак не зареєстрованою залишалась інша 1/2 частина цієї квартири, набута нею в порядку дарування. Позивачка ніколи не ухилялась від свого обов`язку здійснити реєстрацію, законом не обмежується вчинення таких дій в часі. Відразу після нотаріально посвідченого договору дарування у неї не було коштів, потім хворіла, а в 2013 році змінилась процедура реєстрації набутої нерухомості, необхідним було виготовити новий технічний паспорт, що знову втягувало позивачку в додаткові витрати. Технічний паспорт і необхідні документи вона виготовила в листопаді 2016 року і звернулась до державного реєстратора з заявою, щоб здійснити реєстрацію набутої за договором дарування від 29.04.2010 року 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Реєстратор повідомив їй, що здійснити таку реєстрацію не може, оскільки вказана частка ще облікується за ОСОБА_2 і на неї ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17.12.2015 року (суддя Ковалюк І.П., справа №344/17367/15-к ) накладено обтяження у вигляді арешту, номер запису №12597561, обтяжувач головне управління національної поліції Івано-Франківської області. Для неї це було несподіванкою, адже жодного відношення до її квартири ОСОБА_2 після її дарування на її користь взагалі не має, ніколи там не проживав і питання його кримінальної відповідальності позивчкм не стосувалось взагалі. Як вбачається з вищевказаної ухвали міського суду від 17.12.2015 року ОСОБА_2 в листопаді 2015 року було оголошено підозру у вчинені злочинів ч.4 ст.190 КК,ч.3 ст.190 КК. Своє право власності позивачка вимушена захищати в судовому порядку, адже не має жодних зобов`язань щодо третіх осіб або перед державою, за якими могла би відповідати своїм майном. Накладення арешту на належне їй майно за відсутності підстав для цього є незаконним, вона не несе відповідальності за дії ОСОБА_2 і взагалі з ним не спілкувалась з моменту нотаріального оформлення договору дарування, належна й на праві власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 підлягає звільненню з під арешту. Даним обмежується її право власності на вільне володіння, розпорядження і користування цим майном. А тому просила, визнати за нею право власності на 1/2 частку в квартирі АДРЕСА_1 , набутої нею на підставі договору дарування квартири від 29.04.2010 року, укладеного між нею та ОСОБА_2 , посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Мельничук Р.Л., реєстр нотаріальної дії 473. Звільнити з під арешту квартиру АДРЕСА_1 та скасувати запис про обтяження №12597561 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна - арешт 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

12.03.2021 року позивачка подала письмові пояснення (а.с.164-168).

18.04.2019 року ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача прокуратуру Івано-Франківської області(а.с.73,74).

28.05.2019 року третя особа на стороні відповідача: прокуратура м. Івано-Франківська подала пояснення відповідно до яких вважає, що доводи позивачки є такими що не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають до задоволення з огляду на наступне. Ні сам договір, ні право власності на набуте спірне майно нею у встановленому законом порядку не реєструвались. Вказані обставини підтверджуються і наявною в матеріалах справи відповідною інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.11.2016, згідно якої власниками квартири АДРЕСА_1 на даний час залишаються в рівних долях ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Водночас, згідно п.4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, незважаючи на укладення договору дарування та його нотаріальне посвідчення, власником спірного майна на даний час залишається ОСОБА_2 , оскільки права власності на таке майно ні у 2010 році, ні на момент звернення до суду у позивачки не виникло, а тому її звернення за захистом такого права в судовому порядку в даному випадку є безпідставним у зв`язку з відсутністю самого предмету захисту. Просила у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі(а.с.89-93).

Позивачка, представник позивачки позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позові та письмових поясненнях, просили позов задоволити.

Представник третьої особи на стороні відповідача: прокуратура м. Івано-Франківська проти позову заперечила з підстав наведених у письмових поясненнях, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідачі ОСОБА_2 , Управління реєстраційних процедур виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Державна податкова інспекція м.Івано-Франківська в судове засідання не з"явились з не відомих суду причин хоча належним чиином були повідомлені про день та час слухання справи.

Беручи до уваги пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Статтею 12 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Івано-Франківське ОБТІ № 615867 від 22.05.2003 року ОСОБА_1 є власником 1/2 частки однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Номер запису:7130 в книзі:187. На підставі свідоцтва про право на спадщину/2-574/ 16.04.2003/ нотаріус Федина А.М. Івано-Франківської ДНК(а.с.15). Що підтверджується копією свідцтва про право на спадщину за законом(а.с.14), інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна(а.с.16-19).

Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 29.04.2010 року ОСОБА_2 1978 року народження Дарувальник передає безоплатно ОСОБА_1 1962 року народження Обдарованій у власність 1/2 частку квартири за номером АДРЕСА_1 . Приватний нотаріус Мельник Р.Л. Івано-Франківського МНО(а.с.9).

Проте, 17.12.2015 року ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду накладено арешт на майно, а саме, 1/2 частку квартири за АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності(а.с.20).

Так, 01.12.2016 року рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень державний реєстратор прав на нерухоме майно ОСОБА_4 відмовив у державній реєстрації права власності ОСОБА_1 на 1/2 частку квартири за АДРЕСА_1 (а.с.21).

Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 210 ЦК України (в редакції, чинній на момент дарування) правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Положеннями ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (станом на 01.01.2010) визначено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Державна реєстрація правочинів проводилася на підставі Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою КМУ № 671 від 26.05.2004р. (втратила чинність на підставі Постанови КМУ №824 від 05.09.2012р.), відповідно до п.2 якого реєстраторами є державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси, які згідно з договорами, укладеними з адміністратором реєстру, проводять державну реєстрацію правочинів, змін, унесених до них, відомостей про припинення їх дії, приймають запити, видають завірені витяги з реєстру та виконують інші функції, передбачені цим порядком. Згідно п.6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням. Нотаріуси, які не мають доступу до єдиної комп`ютерної бази даних Реєстру, в день посвідчення правочину надсилають один його примірник реєстратору, який в день отримання примірника вносить відповідний запис до Реєстру.

Відповідно до Інструкції про ведення Державного реєстру правочинів, затвердженою наказом МЮ України від 18.082004 року № 86/5, яка діяла на момент укладення зазначеного вище договору дарування, п. 2.1. нотаріуси, які не мають доступу до єдиної комп`ютерної

бази даних Реєстру, надсилають примірник правочину та його копію реєстратору, який у день отримання документів уносить відповідний запис до Реєстру. Про внесення запису до Реєстру реєстратор надсилає нотаріусу витяг про реєстрацію та примірник правочину. Копія правочину залишається у справах реєстратора.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачкою було вжито всіх необхідних заходів щодо оформлення права власності на 1/2 частку у квартирі за договором дарування, надано всі необхідні документи нотаріусу для вчинення нотаріальних дій, а тому позовна вимога про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку в квартирі АДРЕСА_1 , набутої нею на підставі договору дарування квартири від 29.04.2010 року, укладеного між нею та ОСОБА_2 , посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Мельничук Р.Л., реєстр нотаріальної дії 473 є обгрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.

Що стосується вимоги про звільнення з під арешту квартири АДРЕСА_1 та скасування запису про обтяження № 12597561 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна -арешт 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , то суд приходить до висновку про задоволення даної вимоги з наступних підстав.

Згідно інформації наявної в Єдиному реєстрі заборон відчужень об`єктів нерухомого майна, ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 17.12.2015 року накладено арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; запис обтяження 12597561, обтяжувач Головне управління національної поліції Івано-Франківської області (а.с.18)

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

На час звернення з позовом до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд. Підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту шляхом звільнення майна з-під арешту.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, яківизнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.

За таких обставин суд дійшов до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

На підставі ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, керуючить ст.ст.12, 81, 141, 263-265, 279, 354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Управління реєстраційних процедур виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Державної податкової інспекції м.Івано-Франківська, треті особи на стороні відповідача: прокуратура м.Івано-Франківська, прокуратура Івано-Франківської області про визнання права власності на 1/2 частку в квартирі АДРЕСА_1 , набутої на підставі договору дарування квартири від 29.04.2010 року; звільнення з під арешту квартири АДРЕСА_1 та скасування запису про обтяження №12597561 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна - арешт 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 - задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інд. Код: НОМЕР_1 , зареєстрованої в АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частку в квартирі АДРЕСА_1 , набутої на підставі договору дарування квартири від 29.04.2010 року.

Звільнити з-під арешту квартиру АДРЕСА_1 та скасувати запису про обтяження №12597561 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження майна - арешт 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 12.08.2021 року.

Суддя Пастернак І.А.