КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2021року м. Київ

Унікальний номер справи № 760/12184/20

Апеляційне провадження 22-ц/824/9923/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,
суддів Немировської О.В., Ящук Т.І.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Міністерство оборони України

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Міністерства оборони України, подану через представника ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Українця В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

у червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 33 863,88 грн, три проценти річних - 12 912,28 грн за період прострочення виплати одноразової грошової допомоги з 26.10.2018 по 26.03.2020.

В обґрунтування позову посилався на те, що 19.03.2014 відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» він призваний на військову службу до військової частини НОМЕР_1 . Під час проходження військової служби брав участь в антитерористичній операції.

Протоколом Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 22.01.2016 № 231 встановлено, що він отримав захворювання, пов`язане із захистом Батьківщини.

23.03.2016 йому встановлена ІІІ група інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини та у зв`язку з цим виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 206 700 грн.

17.07.2018 йому встановлена ІІ група інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини.

У зв`язку з отримання ІІ групи інвалідності 24.07.2018 він звернувся до Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою щодо виплати йому одноразової грошової допомоги з урахуванням раніше виплаченої суми, проте відповідно до протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 26.10.2018 № 104 йому відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2020 зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу у разі встановлення інвалідності ІІ групи у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2018 з урахуванням раніше виплаченої суми.

26.03.2020 на виконання цієї постанови суду йому виплачена одноразова грошова допомога в розмірі 321 900 грн.

Вважає, що з часу відмови у виплаті такої допомоги (26.10.2018) до часу виконання рішення суду (26.03.2020) відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому має сплатити інфляційні збитки та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦПК України.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05.05.2021 позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач через представника подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи. А саме, застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачає наявність між сторонами договірних зобов`язань. Одноразова грошова допомога є адресною грошовою допомогою, яка виплачується визначеному законом колу осіб, які довели таке право через надання відповідних документів. Ця допомога є гарантованою державою виплатою, а не сплатою суми боргу. Оскільки між сторонами не виникло зобов`язальних правовідносин, та угода про призначення одноразової допомоги між сторонами не укладалася, застосування до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України є неправильним.

У відзиві позивач просить апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість. Вважає, що відповідач має перед ним грошове зобов`язання, що підтверджується постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2020, яким зобов`язано Міністерство виплатити йому одноразову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомленням учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є,по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (ст. 19 ЦПК України).

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 19 КАКС України).
Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
У пункті 7 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відтак до справ адміністративної юрисдикції віднесені, зокрема, публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення та/або спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень тощо.

Визначальною ознакою для правильного визначення юрисдикції спору є характер правовідносин, з яких виник спір: зміст прав та обов`язків його учасників, правовий статус сторін правовідносин та їх матеріально-правове регулювання тощо.
Захист та/або відновлення будь-якого права судом здійснюється шляхом ухвалення судового рішення як акта правосуддя. Однак судове рішення, незважаючи на те, що має ознаки нормативності, не породжує жодних правовідносин чи прав та/або обов`язків, а лише шляхом застосування відповідного способу захисту права, визначеного законом або договором, трансформує права та/або зобов`язання учасників правовідносин в іншу, прийнятну для позивача форму.
Зокрема, наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми, не нараховані та/або не виплачені як доходи, не змінює правової природи правовідносин учасників цього спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або зобов`язань, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.

Спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

За змістом ч. 3 ст. 11 та ч. 1 ст. 13 ЦПК Україницивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

Ураховуючи акцесорний характер, визначених ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09.02.2021 у справі № 520/17342/18, від 26.02.2020 у справі № 461/2035/17, від 28.04.2020 у справі № 607/15692/19.

Суд не перевірив належним чином характер правовідносин, що виникли між сторонами, не врахував висновків Великої Палати Верховного Суду, не звернув уваги на те, що спір між сторонами виник із публічно-правових відносин та помилково розглянув спір у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

У разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 377, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення коштів закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд питання даного спору віднесено до юрисдикції адміністративногосудочинства.

Роз`яснити позивачу про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Постанова складена 02.08.2021.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді О. В. Немировська

Т. І. Ящук