Провадження №2-п/523/121/21
У Х В А Л А

"04" серпня 2021 р. м. Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Мурманової І.М.

за участю секретаря судового засідання Нестеренко Л.В.,

заявника/відповідача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Коротченка В.В.,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 червня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 червня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб, зареєстрований 29 жовтня 2013 року Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 1609, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі: 840 грн. 80 коп.

Із заявою про перегляд заочного рішення суду звернулась відповідач ОСОБА_1 . В обґрунтування заяви відповідача зазначила, що заочне рішення суду підлягає скасуванню, оскільки відповідач участі в справі не приймала, з підстав її несповіщення про час та місце розгляду справи та вона не отримувала повісток про виклик до суду.

Щодо обставин скасування рішення суду зазначила, що посилання позивача на те, що з серпня 2016 року сторони не проживають разом не відповідає дійсності, оскільки паротягом всього часу сторони не лише проживали разом, але й вели спільне господарство, несли спільні витрати та відповідач особисто за свої кошти лікувала позивача, відновлювала його здоров`я. У заяві про перегляд заочного рішення суду позивач також зазначила, що протягом всього часу відповідач не працював, жив за кошти відповідача, а подання позову про розлучення є підставою та наміром позивача заволодіти майном останньої, а саме будинком який сторони придбали разом.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 , підтримала вимоги заяви, при цьому суду пояснила, що сторони разом не проживають, вона проживає в квартирі зі своїми батьками, за якими, в силу їх віку, здійснює догляд, а позивач, тобто ОСОБА_2 , проживає у будинку, який вона придбала за свої спільні кошти. При цьому зазначила, що тримає на позивача образу, однак почуття, ще залишились, просила суд скасувати заочне рішення з тих підстав, що між ними не вирішено питання щодо поділу майна та взагалі існують фінансові питання, які потрібно вирішити.

Представник відповідача заперечував щодо заяви про скасування рішення суду, пояснив, що відповідач знала про всі судові засідання, була обізнана про кожну дату слухання, скористалась послугами адвоката, який так і не ознайомився з матеріалами справи, під час розгляду справи в суді, яка розглядалась тривалий час, до суду ані відповідач ані її адвокат так і не з`являлись та не надали відзиву, однак, відповідач надавала довідки про хворобу, також зазначив, що питання щодо поділу майна та інші фінансові проблеми, які залишились між сторонами не вирішеними не стосуються даного розгляду справи, оскільки в даному випадку розглядається лише питання щодо розірвання шлюбу. Зазначив, що рішення суду є обґрунтованим та законним.

Заслухавши заявника, яка просила скасувати рішення суду, здебільшого з підстав врегулювання майнових прав сторін, представника відповідача, який наполягав на залишенні рішення суду в силі, та відсутності підстав для його скасування, дослідивши заяву про перегляд заочного рішення суду, матеріали цивільної справи з приводу доцільності перегляду заочного рішення суду, суд дійшов наступних висновків.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 червня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб, зареєстрований 29 жовтня 2013 року Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 1609, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Згідно ст. 284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Тобто, за змістом вказаних положень чинного законодавства, скасування заочного рішення суду можливе за двох умов, однією з яких є поважність причини неявки в судове засідання, про які відповідач не зміг завчасно повідомити.

Водночас, з`ясування причин неявки не може бути підставою для скасування заочного рішення. Для цього відповідач має вказати докази, які мають значення для справи, та можуть привести до ухвалення рішення, протилежного заочному повністю або частково, або до його зміни. Тобто, якщо б ці докази були відомі суду при розгляді справи, то у справі було б ухвалено інше рішення.

Наявність наведених обставин повинна бути у їх сукупності, при відсутності хоча б однієї з них, заочне рішення скасуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги про скасування заочного рішення, відповідач у поданій заяві та в поясненнях наданих суду посилалась, зокрема, на те, що не була повідомлена про день, час та місце судового розгляду, у зв`язку з чим не могла скористатись наданими їй процесуальними правами серед іншого, подати відзив на позов та докази, які мають суттєве значення для вирішення справи по суті.

З огляду на викладене суд зазначає наступне.

Судом, під час розгляду справи, неодноразово здійснювався виклик відповідача в судове засідання, зокрема шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації, відповідно до п. 2 ч.7 ст. 128 ЦПК України, де зазначено - фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Згідно відомостей наданих Відділом обліку та моніторингу інформації місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

Так, відповідно до положення ч. 1 ст. 131 ЦПК України - учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Особи, які не проживають за адресою, що зареєстрована як місце їх проживання, більше одного місяця і які мають невиконані майнові зобов`язання, накладені в адміністративному порядку чи за судовим рішенням, або призиваються на строкову військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, зобов`язані письмово повідомити орган реєстрації про своє місце перебування.

Також, матеріалами справи встановлено, що відповідач скористалась правом на отримання правничої допомоги та згідно ордеру, адвокатом відповідача у справі є ОСОБА_4 , який звертався до суду із заявами про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення слухання справи тощо (а.с.32).

Крім іншого, згідно поштового повідомлення (а.с.27) відповідач ОСОБА_1 , була особисто повідомленна про час та місце слухання справи на 20.04.2021 року, судову повістку отримала завчасно - 31.03.2021 року.

Таким чином, судом було вжито передбачених заходів щодо сповіщення відповідача про час та місце розгляду справи.

При вирішення питання з приводу проведення заочного розгляду справи, суд керувався положенням ст. 280 ЦПК України, 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Таким чином, судом було дотримано вимог ст. 280 ЦПК України, з урахуванням чого було прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи.

Щодо посилання відповідача на докази та обставини, які можуть привести до ухвалення рішення, протилежного заочному повністю або частково, або до його зміни.

У заяві про перегляд заочного рішення суду, відповідач зазначає, що судом було прийнято до уваги, що сторони проживають окремо та не ведуть спільне господарство з 2016 року.

Разом з цим, суд зазначає, що в рішенні суду відсутні посилання на встановлення обставини припинення відносин з 2016 року. Рішенням встановлено, що сторони по справі дітей не мають та, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, з заявами про надання часу на примирення до суду не звертався, а також те, що сторони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету.

Судом під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення встановлено, що фактично відповідач у справі має побоювання щодо заволодіння позивачем ОСОБА_2 , їх спільним майном, та заява про перегляд заочного рішення суду безпосередньо пов`язана з питанням щодо поділу спільного майна подружжя.

Таким чином, суд зазначає наступне.

Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України (далі ЦКУ) можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Слід розуміти, що майно подружжя може бути двох видів:

- загальне, яке було нажито спільно в період шлюбу (підлягає поділу), рухоме і нерухоме майно, грошові заощадження, цінне обладнання діляться між подружжям у рівних частках;

- приватне, придбане до шлюбу або отримане в період спільного проживання у спадок, договором дарування тощо. Воно не підлягає розділу. До приватної власності також відносять: речі особистого користування, коштовності, страхові виплати, премії, нагороди. Якщо подружжя перебувають у шлюбі, але проживає окремо, до приватної власності може бути віднесено все майно, придбане в цей період.

Поділ спільного майна подружжя, як правило, проводиться в зв`язку з розірванням шлюбу. Але пунктом 1 статті 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Таким чином, з урахуванням обставин встановлених під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що заява про перегляд заочного рішення суду, пов`язана з питанням щодо поділу майна, а не особистих немайнових відносин сторін, зосереджених на відновленні шлюбних відносин та збереженні шлюбу.

Отже, судом встановлено, що заява про скасування заочного рішення суду, не містить доказів які мають значення для справи, та можуть привести до ухвалення рішення, протилежного заочному повністю або частково, або до його зміни.

У відповідності до ч. 3 ст. 287 ЦПК України, у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем ОСОБА_1 , не доведено та не надано доказів на підтвердження вимог передбачених п.п.3.4. ч.2 ст.285 ЦПК України, з урахуванням чого підстави для скасування заочного рішення суду від 07 червня 2021 року та призначення справи до розгляду - відсутні.

Керуючись ст.ст. 260, 284-288 ЦПК України, суддя,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 червня 2021 року у справі № 523/12698/20 залишити без задоволення.

Роз`яснити заявнику, що у разі непогодження з висновком суду, заявник має можливість оскаржити рішення до Одеського апеляційного суду в загальному порядку. У цьому випадку строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повна хвала суду складена 06.08.2021р.

Суддя: