судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
справа № 367/5934/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого -Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
за результатами касаційного розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Ірпінської міської ради Київської області, Головного територіального управління юстиції у Київській області про визнання недійсним договору та скасування рішення про державну реєстрацію на нерухоме майно, касаційну скаргу залишено без задоволення постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року залишено без змін.
З цим результатом касаційного розгляду не можу погодитись з таких підстав.
У вересні 2017 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , Ірпінської міської ради Київської області, Головного територіального управління юстиції у Київській області про визнання недійсними договорів та скасування рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.
Під час розгляду справи зі сторони позивача неодноразово подавались заяви про забезпечення позову, які судом залишались без задоволення.
У березні 2020 року представник ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на спірне нерухоме майно та заборонити вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження (розпорядження) нерухомим майном, в тому числі щодо звернення стягнення на нерухоме майно за будь - якими правочинами із забезпечення виконання зобов`язання або щодо передачі нерухомого майна у заставу (іпотеку).
Заява про забезпечення позову мотивована тим, що підставою позову
є недійсність договорів доручення та протиправність дій, вчинених на підставі цих договорів, щодо реєстрації права власності на квартири № № 9 , 10 , 11 , 12 та нежитлове приміщення № 15 за адресою: АДРЕСА_1 , будівництво яких здійснював позивач на земельній ділянці, що належить йому на підставі договору дарування від 12 липня 2013 року.
Згідно з інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірні об`єкти нерухомості зареєстровано за ОСОБА_3 , про що зроблено відповідні записи та видано правовстановлюючі документи.
Представник позивача вказував, що вжиття заходів забезпечення позову необхідне для виконання рішення суду у цій справі. Підставою недовіри щодо добровільного виконання судового рішення у цій справі є дії відповідача щодо передання спірного майна в іпотеку до 2027 року, що обмежує можливості державних органів на примусову реалізацію майна під час виконання рішення суду. Тому потреба у забезпеченні позову здійснюється з метою уникнення наслідків, які можуть унеможливити виконання рішення суду.
Відповідно до інформації з державного реєстру іпотек та державного реєстру обтяжень 14 березня 2017 року ОСОБА_3 вчинено дії щодо передання спірного майна в іпотеку як забезпечення зобов`язання за договорами позики № 1546. № 1548, № 1550, № 1552, № 1554. Такі дії відповідача створюють умови, за яких позивач буде позбавлений можливості поновити порушене право на нерухоме майно, за захистом якого він звернувся до суду.
Представник позивача вважав, що забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-якi дії щодо відчуження нерухомого майна є співмірним із заявленими вимогами та відповідає нормі частини третьої статті 150 ЦПК України, оскільки існує ризик відчуження спірних об`єктів нерухомого майна до ухвалення судом рішення або до набуття рішенням законної сили.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 20 березня 2020 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на нерухоме майно, а саме:
19,7 кв. м, адреса: АДРЕСА_2 ;
19,8 кв. м, адреса: АДРЕСА_3 ;
19,9 кв. м, адреса: АДРЕСА_4 ;
20 кв. м, адреса: АДРЕСА_5 ;
Заборонено вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження (розпорядження) зазначеним нерухомим майном, в тому числі щодо звернення стягнення на нерухоме майно за будь-якими правочинами із забезпечення виконання зобов`язання або щодо передачі нерухомого майна у заставу (іпотеку), яке належить ОСОБА_3 .
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову в майбутньому може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, а тому необхідно задовольнити заяву про забезпечення позову в повному обсязі.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, скасовано ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 20 березня 2020 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач звернувся до суду з позовом немайнового характеру і жодних вимог майнового характеру до відповідача ОСОБА_3 не заявляв. Позивачем неодноразово подавались заяви про забезпечення позову з метою накладення арешту на майно ОСОБА_3 , в задоволенні яких позивачу було відмовлено, що підтверджується ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 22 вересня 2017 року, 28 листопада 2017 року, 17 січня 2018 року та постановою Апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2018 року. Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не врахував викладеного, обставин справи, зокрема, змісту заявлених позовних вимог і, на переконання апеляційного суду, з порушенням вимог статей 149 - 153 ЦПК України, дійшов висновку про задоволення заяви про забезпечення позову. Тому колегія суддів вважала заяву про забезпечення позову необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню.

У липні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , підписана адвокатом Ляховим І. О., у якій він, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсними правочинів, за якими ОСОБА_3 неправомірно набув право власності на п`ять об`єктів нерухомості, а саме квартир № 9 , № 10 , № 11 , № 12 та нежитлового приміщення № 15 за адресою: АДРЕСА_1 . На підтвердження своїх вимог позивач надав висновок почеркознавчої експертизи, проведеної під час розгляду справи № 367/5934/17, згідно з яким підписи на спірних договорах виконанні не позивачем.

Під час розгляду заяв про забезпечення позову в немайнових спорах судом має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе відновити свій правовий стан, який існував до ймовірного порушення його прав.

Позивач також пред`явив похідні вимоги про скасування рішень державного реєстратора у сукупності із вимогами про визнання недійсними спірних правочинів. Самих договорів доручення у ОСОБА_1 немає, тому ще наприкінці 2016 року ним було ініційовано адміністративний спір про скасування державної реєстрації права власності на спірне майно, про що відомо ОСОБА_3 .

Матеріали справи, зокрема декларація про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю України 08 травня 2014 року за № ТУ 68, свідчить про те, що спірне нерухоме майно збудував ОСОБА_1 , а будинок було введено в експлуатацію. Об`єкти нерухомого майна було зареєстровано вперше як новозбудований об`єкт двох зблокованих багатоквартирних житлових будинків з нежилими приміщеннями. До моменту реєстрації права власності на квартири та приміщення ОСОБА_1 володів матеріалами для будівництва та земельною ділянкою, на якій даний об`єкт збудовано.

Відповідно до інформації з державного реєстру іпотек та державного реєстру обтяжень 14 березня 2017 року ОСОБА_3 вчинив дії щодо передання спірного майна в іпотеку як забезпечення зобов`язання за договорами позики. Тобто, після того як ОСОБА_3 стало відомо про можливе повернення спірних об`єктів нерухомості у володіння ОСОБА_1 , між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договори іпотеки на забезпечення зобов`язання за договорами позики від 14 березня 2017 року на суму зобов`язання 135 000,00 грн. Таким чином, для забезпечення зобов`язання на суму 135 000,00 грн передано п`ять об`єктів, а вартість кожного з них за витратами на будівництво становить по 172 000,00 грн. Позивач зазначає, що розцінює передачу в іпотеку спірного майна, як створення істотних ускладнень або унеможливлення виконання рішення суду. Тому, суд першої інстанції правомірно задовольнив заяву про забезпечення позову.

Позивач вважає посилання суду апеляційної інстанції на те, що спір є немайновим, безпідставним.

Залишаючи без задоволення касаційну скаргу, суд касаційної інстанції послався на те, що:

позивач звернувся до суду з позовом немайнового характеру і жодних вимог майнового характеру до відповідача ОСОБА_3 не заявляв;

позивачем неодноразово подавались заяви про забезпечення позову з метою накладення арешту на майно ОСОБА_3 , в задоволенні яких позивачу було відмовлено, що підтверджується ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 22 вересня 2017 року, 28 листопада 2017 року, 17 січня 2018 року та постановою Апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2018 року;

звертаючись із заявою про забезпечення позову, позивач зазначав, що він здійснив будівництво спірних квартир земельній ділянці, яка належить йому на підставі договору дарування. Реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_3 проведена на підставі недійсних договорів доручення, оскільки позивач їх не підписував і не укладав. Крім того, позивач зазначав, що

ОСОБА_3 вчинено дії щодо передачі спірного нерухомого майна в іпотеку до 2027 року.

Обґрунтовуючи свої висновки, колегія суддів послалась на висновки Верховного суду, зроблені у:

постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19), в якій вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову»;

постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі

№ 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20), у якій зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Підсумовуючи наведене, суд касаційної інстанції вказав: «Встановивши, що підстави для забезпечення позову відсутні, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову».

З цими висновками і їх обґрунтуванням не можу погодитись, виходячи з такого.

В основу своїх висновків про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, з якими погодився Верховний Суд, суд апеляційної інстанції поклав те, що позивач звернувся до суду з позовом немайнового характеру і жодних вимог майнового характеру до відповідача ОСОБА_3 не заявляв. Позивачем неодноразово подавались заяви про забезпечення позову з метою накладення арешту на майно ОСОБА_3 , в задоволенні яких позивачу було відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилався на висновки Верховного Суду, сформульовані у постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 759/6277/19 (провадження № 61-14074св19), від 21 лютого 2019 року у справі № 904/3168/18, від 22 листопада 2018 року у справі № 902/402/18, від 16 серпня 2018 року у справі

№ 910/1040/18.

У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2019 року у справі 904/3168/18 вказано, що «[…] оскільки у даному випадку позивач звернувся до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся (аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18).

При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе відновити свій правовий стан, який існував до імовірного порушення його прав».

У постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 904/3168/18 зазначено, що «оскільки у даному випадку позивач звернувся до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку мала застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, а не підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 16.08.2018 у справі

№ 910/1040/18)».

Предметом позову у цій справі є вимоги про визнання недійсними договорів доручення та скасування рішень про державну реєстрацію на нерухоме майно, а саме: квартири № 9 , 10 , 11 , 12 та нежитлове приміщення № 15 за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертаючись з відповідною заявою про забезпечення позову, позивач зазначав, що він здійснив будівництво спірних квартир на земельній ділянці, яка належить йому на підставі договору дарування. Реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_3 проведена на підставі недійсних договорів доручення, оскільки позивач їх не підписував і не укладав. Крім того, позивач зазначав, що

ОСОБА_3 вчинено дії щодо передачі спірного нерухомого майна в іпотеку до 2027 року.

Наведені підстави, предмет позовних вимог та дії відповідача щодо розпорядження зазначеним нерухомим майном вказували на потребу у забезпеченні позову, оскільки існує достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист порушеного права позивача (у разі задоволення позову), за захистом якого він звернувся до суду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, проте виходив із помилкових мотивів, оскільки досліджував підставу вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, хоча дослідженню підлягала така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Апеляційний суд на вказане уваги також не звернув, вважаючи, що предметом позову у цій справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсними договорів та скасування державної реєстрації права власності,

а у разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для забезпечення позову.

За таких обставин належало постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а ухвалу суду першої інстанції - змінити в частині мотивів задоволення заяви про забезпечення позову.

Суддя М. М. Русинчук