Справа № 324/1529/20
Провадження № 2/324/209/2021
03 серпня 2021 року Пологівський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Каретник Ю.М.,
за участю секретаря судового засідання Савченко Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Пологи в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Представник позивача Дашко В.М. у дане судове засідання не з`явився, але разом із позовною заявою направив до суду клопотання, в якому просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги банку підтримав у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_1 також у судове засідання не з`явилась, за адресою, вказаною позивачем у позовній заяві, підтвердженою копією паспорту відповідача та відповіддю органу місцевого самоврядування на запит суду, викликалась в судові засідання судовими повістками, але поштові відправлення повернулися на адресу суду з відмітками листоноші «Адресат відсутній за вказаною адресою». Окрім того, відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України суд здійснював виклики відповідача у судові засідання через оголошення на офіційному веб-сайті суду. Відповідач ОСОБА_1 після оприлюднення оголошень про її виклики у судові засідання до суду жодного разу не з`явилась, про причину неявки суд не повідомила, із заявами про відкладення розгляду справи з певних причин або про розгляд справи за її відсутності до суду не зверталась, відзив на позов не подала.
Тому суд розглядає справу за відсутності відповідача за наявними у справі доказами з постановленням заочного рішення відповідно до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України.
На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачем, відсутність заперечень проти задоволення позову з боку відповідача, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
За змістом ст.ст.12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 у ЗАО КБ «ПриватБанк» на підставі її заяви, копія якої долучена до матеріалів справи, 12 березня 2008 року відкрила рахунок.
Крім того, 07 квітня 2008 року відповідач ОСОБА_1 звернулась до ЗАО КБ «ПриватБанк», яке наразі змінило свою організаційну форму на АТ КБ «ПриватБанк», та підписала заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку у якій, серед іншого, зазначено базову процентну ставку за кредитом, яка складає 3% на місяць на залишок заборгованості. Відповідач ОСОБА_1 засвідчила підписом свою згоду на те, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Також 07 квітня 2008 року вона отримала кредитну картку.
16 жовтня 2013 року між ПАО КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до умов якої сторони домовились про реструктуризацію заборгованості, тобто: про зменшення розміру заборгованості, яка виникла за період з дати надання кредиту, а саме: відсотки на 367,44 грн., комісію на 3,3 грн., пеню на 0,00 грн., штраф на 0,00 грн.
Згідно з пунктом 2.1 Генеральної угоди банк надає ОСОБА_1 строковий кредит в розмірі 8122,49 грн. на строк 24 місяці з 16 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2015 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 8122,49 грн. в обмін на зобов`язання ОСОБА_1 повернути кредит, сплатити відсотки в розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказані в заяві, Умовах та Правилах, строки. Сплата заборгованості проводиться починаючи з 01 до 25 числа кожного місяця (щомісячним платежем) в сумі 406,45 грн. Дата останньої сплати заборгованості повинна бути не пізніше 31 жовтня 2015 року.
Банк належним чином виконав свої зобов`язання та надав відповідачеві кредит, проте відповідач умов Генеральної угоди не виконала і грошові кошти не повернула.
Згідно довідки, наданої позивачем, за кредитним договором б/н ОСОБА_1 отримала одну кредитну картку, яка відкрита 16 жовтня 2013 року № НОМЕР_1 строком дії до 05/15.
Окрім того, позивач долучив Наказ шаблон №906 Про актуалізацію Умов та правил надання банківських послуг, де, зокрема, зазначено, що було проведено їх актуалізацію, було внесено ряд змін та перераховано, які саме.
Судом враховано, що відповідно до ч.1 і ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно з пунктом 2.1 Генеральної угоди банк надав ОСОБА_1 строковий кредит в розмірі 8122,49 грн. на строк 24 місяці, з 16 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2015 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі.
Згідно виписки по рахунку ОСОБА_1 протягом певного часу виконувала взяті на себе зобов`язання, однак, у повному обсязі заборгованість за тілом кредиту не погасила.
Тому суд вбачає наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 3166,91 грн.
Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, суд зазначає наступне.
Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на положення Генеральної угоди від 16 жовтня 2013 року про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.
Пунктом 2.1 Генеральної угоди передбачено, що ОСОБА_1 зобов`язалась сплатити відсотки в розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказані в заяві, Умовах та Правилах, строки. Сплата заборгованості проводиться починаючи з 01 до 25 числа кожного місяця (щомісячним платежем) в сумі 406,45 грн. Дата останньої сплати заборгованості повинна бути не пізніше 31 жовтня 2015 року.
Таким чином, сторонами погоджено умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та вони підлягають стягненню, оскільки такі вимоги відповідають положенням Генеральної угоди.
Проте ,при визначенні розміру відсотків, які підлягають стягненню з відповідача, суд враховує наступне.
Відповідно до частини першої статті 1048ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Умовами укладеного між сторонами кредитного договору не передбачено нарахування процентів за користування кредитом та інших платежів після закінчення строку дії договору.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048ЦК України щодо щомісячної виплати процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Банк після спливу строку кредитування позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки та інші платежі, передбачені кредитним договором, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Згідно умов Генеральної угоди від 16 жовтня 2013 року Банк надав позичальнику ОСОБА_1 строковий кредит на 24 місяці - до 31 жовтня 2015 року.
Отже, після спливу строку кредитування, а саме: з 01 листопада 2015 року, Банк не мав права нараховувати проценти та інші платежі за кредитним договором, а тому вимоги щодо їх стягнення є необґрунтованими.
Із наданого Банком розрахунку вбачається, що за період з 16 жовтня 2013 року по 07 квітня 2020 року нараховано заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 3008,69 грн., однак, суд зазначає, що обґрунтованими і такими, які підлягають стягненню, є лише відсотки, нараховані за період з 16 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2015 року, в розмірі 472,00 грн., в межах строку дії Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості.
Окрім того, суд зазначає, що вимоги банку в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за пенею в розмірі 7411,28 грн. задоволенню не підлягають, оскільки Генеральною угодою від 16 жовтня 2013 року про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання банківських послуг, яка підписана сторонами, не визначено розміру та порядку нарахування та сплати пені.
АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що нарахування таких платежів визначено Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку.
Разом з тим, відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 ст.1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно із частинами першою, другою статті 207ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
03 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в аналогічній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим кредитом (справа № 342/180/17).
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Вказані висновки Великої Палати Верховного Суду є обов`язковими до врахування судом.
Відтак, у суду відсутні підстави вважати, що сторонами були погоджені умови щодо сплати пені.
Розрахунок заборгованості також не є документом, який може підтверджувати умови кредитування.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1, 3, 16, 207, 509, 525, 526, 546, 549, 610, 625, 629, 1048-1050, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст.11, 12, 13, 81, 133, 141, 223 ч.4, 247 ч.2, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд
Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Пологівський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Каретник Ю. М.