Справа № 463/1477/19 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/811/3626/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Симець В.І.,

з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_3 адвоката Гордона І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 28 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третьої особи Реєстраційної служби Львівської міської ради, Личаківського районного відділу Головного управління державної міграційної служби у м.Львові про усунення перешкод, виселення та зняття із реєстрації, -

в с т а н о в и в:

В березні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третьої особи Реєстраційної служби Львівської міської ради, Личаківського районного відділу Головного управління державної міграційної служби у м.Львові про усунення перешкод, виселення та зняття із реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог послалася на те, щоє власником квартири АДРЕСА_1 . В даній квартирі зареєстровані четверо осіб, а саме позивач власник квартири, батько - ОСОБА_5 (який проживає на території США), брат (не член сім`ї власника) - ОСОБА_4 , та ОСОБА_6 (не член сім`ї власника) яка на даний час виїхала на постійне місце проживання до РФ. Належну їй квартиру на праві приватної власності вона вирішила продати, однак наявність зареєстрованих у квартирі осіб, які добровільно знятись з реєстрації не бажають, перешкоджає власнику розпорядитись своїм майном. Тому з врахуванням наведених мотивів просить ухвалити рішення про усунення перешкод, виселення та зняття із реєстрації вказаних осіб.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 28 жовтня 2020 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_3 на житлове приміщення квартиру АДРЕСА_1 , виселити із зняттям з реєстрації без надання іншого житлового приміщення: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , із зняттям вказаних осіб з реєстрації.

Стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 на відшкодування сплаченого судового збору по 512 грн. з кожного.

Вказане рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4 ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду незаконним, таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, прийнятим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.

Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновки Верховного Суду, зокрема, що тривалий час проживання у спірній квартирі особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру житлом цієї особи в розумінні ст.. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вважає, що суд необґрунтовано задовольнив позовні вимоги про виселення відповідачів, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення.

Зазначає, що проживає та зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , позивач ОСОБА_3 є його сестрою, а тому посилання, що він не є членом її сім`ї не відповідають дійсності.

Просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник ОСОБА_3 адвокат Гордон І.М. подав відзив на апеляційну скаргу. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_3 адвоката Гордона І.М. на її заперечення,перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач є одноосібним власником спірної квартири та по причині реєстрації в ній відповідачів, які не є власниками, не може повноцінно використати своє право власника через реєстрацію ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №151593519 (а.с.7).

Як вбачається з довідки ЛКП «Господар» №925 від 30.01.2019 р. (а.с.8) у вказаній вище квартирі зареєстровані четверо осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, негаторний позов, з яким звернувся позивач, - це позов про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном. І умовами його пред`явлення є наявність обставин, які свідчать, що позивач є власником речі; поведінка відповідача є протиправною; на момент пред`явлення позову протиправна поведінка має тривати і перешкоджати користуватися майном його власнику.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди, чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод (наприклад, шляхом знесення неправомірно збудованих споруд, про припинення ремонтних робіт в сусідній квартирі, виселення громадян із належних йому на праві власності приміщень тощо).

У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статті 319, частин першої, другої статті 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК Української РСР.

Право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім`ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування цим будинком.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Ст. 8 Конвенції визначено, що, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ, Суд) від 02 грудня 2010 року у справі Кривіцька і Кривіцький проти України (заява №58255/00, п. п. 40-42) зазначено, що у розумінні Конвенції поняття житло не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. рішення ЄСПЛ у справі Прокопович проти Росії, заява №58255/00, п. 36). Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі МакКенн проти Сполученого Королівства, заява №19009/04, п. 50).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У п. 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі Кривіцька та Кривіцький проти України ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

ОСОБА_4 є рідним братом позивача ОСОБА_3 , зареєстрований та проживає в спірній квартирі.

Отже, ОСОБА_5 на законних підставах зареєстрований та проживає у зазначеній вище квартирі, оскільки був вселений та набув право користування спірною квартирою як член сім`ї власника житла.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц зазначила, що члени сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

При цьому навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Отже, вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 жовтня 2019 року у справі №452/2387/17, від 23 жовтня 2019 року у справі 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №362/3042/17, від 15 січня 2020 року №754/613/18-ц).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в України визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_5 тривалий час проживає у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований у вказаній квартирі з 2013 року та проживає там до сьогодні.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що виселення відповідача з спірної квартири є по факту втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст. 8 Конвенції та є невиправданим, необхідним для захисту прав позивача та покладає на відповідача надмірний тягар, тому, що може призвести до того, що він стане безхатченком.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового судового рішення.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке

конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до п. 4. ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 28 жовтня 2020 року скасувати.

Постановити нове судове рішення яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третьої особи Реєстраційної служби Львівської міської ради, Личаківського районного відділу Головного управління державної міграційної служби у м.Львові про усунення перешкод, виселення та зняття із реєстрації відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 2304 грн. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15 березня 2021 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.