справа № 208/313/21
№ провадження 2/208/989/21
РІШЕННЯ

Іменем України

06 серпня 2021 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого, судді - Івченко Т.П.,

секретар судового засідання - Коновалової В.І.,

за участю:

позивачки - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Ковальчука Д.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське Дніпропетровської області в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про стягнення аліментів на утримання дружини», суд -

встановив:

1.Позиція позивача.

20.01.2021 року позивачем ОСОБА_1 до провадження Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області подано даний позов, згідно до якого заявлено наступні позовні вимоги, а саме:

- стягувати з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) щомісячно аліменти на її утримання у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), починаючи стягнення з 20 січня 2021 року по 20 січня 2024 року включно.

Як підставу для звернення із позовом позивачем зазначено, що з відповідачем ОСОБА_2 знаходилась у зареєстрованому шлюбі з 16.01.2004 року, який було вподальшому розірвано за Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 січня 2021 року (справа № 208/3743/20), яке набуло законної сили 22 лютого 2021 року.

Від шлюбу сторони мають двох синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з нею.

Починаючи з 2004 року по сьогоднішній день позивачка постійно особисто займалася й продовжує займатися вихованням своїх дітей, веденням домашнього господарства, що позбавляє її можливості працювати та забезпечувати себе всім необхідним для життя, оскільки фактично вільного часу на роботу у позивачки не має. Іншого джерела доходів у позивачки не має. До моменту розірвання шлюбу, у 2016 році позивачка разом із дітьми переїхала на постійне проживання до Республіки Польші. Позивачка влаштовувала до навчальних закладів вказаної країни дітей, відводила та забирала дітей зі школи, годувала дітей, організовувала їх відпочинок та їздила з дітьми на відпочинок. Тобто позивачка приймала безпосередню участь у вихованні та догляді за дітьми. Відповідач залишився на території України для вирішення всіх необхідних питань стосовно його бізнесу, і мав в подальшому переїхати до своєї сім`ї.

Внаслідок фактичних обставин які склалися відповідач не став проживати разом із позивачем та дітьми та припинив спільне проживання з 2019 року, ведення спільного із позивачем господарства, що відобразив у своїй позовній заяву про розірвання шлюбу, з якою він звертався до суду.

Згідно до пояснень позивачки, весь час спільного сімейного життя, роль позивачки зводилася до статусу жінки, для якої головним обов`язком є забезпечення життєвого укладу сім`ї, виховання дітей. Відповідач не підтримував позивачку у бажанні здобути освіту, хоча сам витрачав значні кошти на свою освіту, із сімейного бюджету. Фактично відповідач розуміючи відсутність потреби під час шлюбу у працевлаштуванні позивача, не вбачав підстав для її розвитку та освіти, чим обмежив її можливість навчатися та здобути освіту.

Освіта яка наявна у позивачки це 11 класів середньо-освітньої школи. Також вона проходила короткочасні курси з навчання, але це не є в розумінні освітніх вимог освітою яка визначає її як спеціаліста.

Рішення про розірвання шлюбу було не її, а саме відповідача, який повинен був усвідомлювати наслідки зміни сталого укладу життя як дітей так і її, який впевнював її в гарантії своєї участі в житті дітей та неї, але своїх обіцянок не дотримався, внаслідок чого старший син втратив можливість безкоштовного навчання у Польщі, та виникли перепони також у навчанні молодшого сина, різко змінив уклад їх життя, та можливість проживати у звичних для них умовах.

Після розірвання шлюбу, позивачка із дітьми переїхала жити до своїх батьків на Україну, де вона не маючи освіти, стала на облік до Кам`янського центру зайнятості населення, з метою знайти роботу, але станом на теперішній час роботи так і не знайшла. Своє забезпечення життєвих потреб, вимушена вирішувати шляхом господарської роботи у батьків у селищі.

Вирішити з відповідачем добровільне питання її утримання, хоча б до здобуття нею освіти чи отримання роботи, не надало позитивного результату, так як відповідач категорично відмовляється від своєї участі у її житті, та фінансовому її підтриманні, а тому вона вимушена просити задовольнити її позовні вимоги, на підставі ч. 4 ст. 76 Сімейного Кодексу України, так як рішення щодо відсутності потреби в здобутті нею освіти, за час шлюбу було прийнято з врахуванням народження дітей, необхідності ведення домашнього господарства, підтримання сімейного укладу.

Факт заявлений відповідачем про те, що з 01.04.2016 року по 21.10.2020 року вона офіційно працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЕКОРОМ АВІА» на посаді Директора, що підтверджується відповідною довідкою від 26.03.2021 № ЕА00-000002, позивачкою не оспорюється, але це не впливає на матеріальне забезпечення позивачки, після розірвання шлюбу.

В той же час, відповідач був звільнений від участі у веденні домашнього господарства, не витрачав значної частини свого життя на участь у вихованні дітей, здобуваючи освіту, розвиваючись як особистість та отримуючи статок і розвиток у фінансово-господарському колі.

За час шлюбу, відповідач став засновником підприємства - ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "FLIGHT SOLUTIONS", яке в свою чергу є засновником ТОВ «ЕКОРОМ АВІА» (), що підтверджується витягом з ЄДРПОУ стосовно даного підприємства, де відповідач працює директором. ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "FLIGHT SOLUTIONS" є також засновником ТОВ «ЕЛЕВИН» (), що підтверджується витягами з ЄДРПОУ стосовно даного підприємства.

Відповідач є засновником підприємства - ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "AVIA SOLUTIONS", яке в свою чергу є засновником ТОВ «АВСТАР «АВІА» (), (де Відповідач є також директором даного підприємства), а також є засновником ТОВ «ЗАВОД АЕРОДРОМНОЇ ТЕХНІКИ «АВСТАР» (), що підтверджується витягами з ЄДРПОУ стосовно даних підприємств.

Що зайвий раз підтверджує що будучи працездатною особою, не маючи інших дітей крім спільних, не маючи на утриманні інших осіб, є здатним сплачувати аліменти на утримання своєї колишньої дружини протягом трьох років з дати розірвання шлюбу, що пов`язано з необхідність витрачення додаткових зусиль на здобуття позивачем освіти та організації отримання доходу для забезпечення своїх життєвих потреб.

2.Позиція відповідача.

Відповідач будучи обізнаним із заявленим позовом, та його обґрунтуванням, скористався своїм правом на подачу відзиву на позов, в якому зазначив свою незгоду із заявленими вимогами, у задоволені яких просив відмовити вцілому.

Свою позицію відповідач обґрунтував наступним.

Перш за все слід зазначити, що він із позивачкою дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі та в шлюбі у них народилися двоє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На теперішній час шлюб є розірваним, а їх спільні сини проживають із позивачкою. Проте позивачка вводить суд в оману щодо дійсних обставин справи.

Зокрема вона зазначає, що з 2004 року по сьогоднішній день вона постійно особисто займалася й продовжує займатися виховання дітей, веденням домашнього господарства, що позбавляє її можливості працювати та забезпечувати себе всім необхідним для життя, оскільки фактично вільного часу на роботу у неї немає.

Поряд з цим відповідач спростовуючи заявлені обставини позивачем зазначає, що з 01.04.2016 року по 21.10.2020 року позивачка офіційно працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЕКОРОМ АВІА» на посаді Директора, що підтверджується відповідною довідкою від 26.03.2021 № ЕА00-000002.

Вказані вище обставини спростовують твердження Позивачки, що вона була позбавлена можливості працювати і постійно займалася дітьми.

Більш того, спільні діти вже досягли чотирнадцяти та семи років відповідно, вони не є інвалідами, не потребують постійного догляду чи опіки, відвідують навчальні заклади, тобто не вбачається обґрунтованих підстав, за наявності яких позивачка не могла би працевлаштуватися і мати роботу.

До того ж, відповідач щомісяця надсилає кошти на утримання своїх синів, шляхом перерахунків на картковий рахунок Позивачки, відкритий у МоноБанку, а саме:

-21.10.2020 року на суму 20000,00 грн. (двадцять тисяч гривень 00 коп.), що

підтверджується Квитанцією № С18В-6Н28-29ЕХ-4К06 від 21.10.2020 року (копія додається);

-02.12.2020 року на суму 20000,00 грн. (двадцять тисяч гривень 00 коп.), що

підтверджується Квитанцією № 0ХЗА-7777-ЗАТ9-Н915 від 02.12.2020 року (копія додається);

-15.01.2021 року на суму 20000,00 грн. (двадцять тисяч гривень 00 коп.), що

підтверджується Квитанцією № 5ХА1-А6РТ-2299-ВАС6 від 15.01.2021 року (копія додається);

-29.01.2021 року на суму 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень 00 коп.), що підтверджується Квитанцією № ЗС96-225В-Р40В-5ХВР від 29.01.2021 року (копія додається);

-07.03.2021 року на суму 15000,00 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень 00 коп.), що

підтверджується Квитанцією № 5Х1Е-91РК-КМ92-3846 від 07.03.2021 року (копія додається).

Тобто Позивачка не утримує синів, а навпаки на їх утримання кошти їй пересилає відповідач.

Сама Позивачка не є непрацездатною особою, вад здоров`я не має, при цьому має вищу освіту, стаж роботи на керівній посаді, відповідний досвід тощо. Інших обставин, за яких Позивачка не може працювати, не зазначено.

З урахуванням вказаних обставин, Позивачкою зовсім не обґрунтовані її позовні вимоги про стягнення аліментів на її утримання та не наведені відповідні докази на підтвердження таких вимог.

А тому враховуючи обов`язок обгрунтування та доказування, який позивачем не дотримано, не подання доказів на підтвердження заявлених вимог, просить у задоволені відмовити.

3.Процесуальні питання, заяви і клопотання.

20.01.2021 року ОСОБА_1 подала позов до суду.

28.01.2021 року відкрито провадження у справі.

12.04.2021 року відповідачем подано відзив на позов.

25.05.2021 року відповідачем подано заяву про розгляд справи за його відсутність та відмови у позовних вимогах позивача повністю.

04.06.2021 року позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву.

4.Фактичні обставини встановлені судом.

Сторони з 16 січня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 січня 2021 року, яке набрало законної сили 22 лютого 2021 року.

Від подружніх стосунків сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом із позивачем, що підтверджено довідками.

Спільні діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено копією довідки про реєстрацію місця проживання особи від 06.04.2021 року № 495 та копією довідки про реєстрацію місця проживання особи від 06.04.2021 року № 496.

Спільні діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є учнями 1-го та 9-го класів Дашківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Кобеляцької міської ради Полтавської області, що підтверджено копією довідки від 07.04.2021 року № 18 та копією довідки від 07.04.2021 року № 19.

Після розірвання шлюбу, питання про утримання дітей, вирішено Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області 04 червня 2021 року, яке набрало законної сили 12 липня 2021 року, та згідно до якого стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви, а саме з 20 січня 2021 року.

Факт добровільного перерахування, до ухвалення судового рішення про стягнення аліментів на утримання дітей, відповідачем ОСОБА_2 грошових сум на їх утримання, шляхом перерахунків на картковий рахунок позивача, відкритий у МоноБанку (АТ Універсал Банк), що підтверджено копією квитанції № С18В-6Н28-29ЕХ-4К06 від 21.10.2020 року на суму 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок (а.с. 43), копією квитанції № 0Х3А-7777-3АТ9-Н915 від 02.12.2020 року на суму 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок (а.с.44), копією квитанції № 5ХА1-А6РТ-2299-ВАС6 від 15.01.2021 року на суму 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок (а.с. 45), копією квитанції № 3С96-225В-Р40В-5ХВР від 29.01.2021 року на суму 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок (а.с. 46), копією квитанції № 5Х1Е-91РК-КМ92-3846 від 07.03.2021 року на суму 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Факт того, що з 01.04.2016 року по 21.10.2020 року позивачка офіційно працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЕКОРОМ АВІА» на посаді Директора, що підтверджується відповідною довідкою від 26.03.2021 № ЕА00-000002, та підтверджує твердження позивача що з 21.10.2020 року позивачка не має офіційного місця роботи та офіційного доходу.

Щодо освіти позивача, то судом встановлено згідно до пояснень позивача щодо наявності середньої базової освіти - 11 класі середньо-загальної школи, та відсутність вищої освіти у позивача, що не спростовано відповідачем.

5.Норми права застосовані судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Ст. 76 Сімейного Кодексу України.

1. Розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу.

2. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала особою з інвалідністю після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

3. Якщо на момент розірвання шлюбу жінці, чоловікові до досягнення встановленого законом пенсійного віку залишилося не більш як п`ять років, вона, він матимуть право на утримання після досягнення цього пенсійного віку, за умови, що у шлюбі вони спільно проживали не менш як десять років.

4. Якщо у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу.

Ч. 1 ст. 79 Сімейного Кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.

Ст. 80 Сімейного Кодексу України визначено:

1. Аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

2. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

3. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану.

6.Висновки суду та мотиви прийнятого рішення.

Подружнє життя - це спільно прожитий час з коханою людиною, головне в якому, це розуміння та усвідомлення відповідальності за свою жінку або за свого чоловіку. Ця відповідальність полягає у тому, що внаслідок укладання шлюбу, кожний з подружжя бере на себе зобов`язання один перед одним, та стає головною підтримкою своїй «другій половинці» у моменти життєвих проблем, сімейних конфліктів, професійних криз та інших. У цьому випадку є необхідним також зазначити і про моральну підтримку, про підтримку в душевному плані. Але, паралельно даній підтримці, існує інша - матеріальна, яка є необхідною з врахуванням періоду глобалізації, науково-технічного прогресу, нестабільності курсу валют від яких напряму залежить ціни на продукти харчування, а тому матеріальна допомога подружжя один одному полягає вже не у праві, а в обов`язку, адже якщо людина вирішила своє життя пов`язати з іншою особою, вона передбачає, що спільна допомога у вирішення матеріальних проблем чи потреб має бути вирішена спільно, або хоча б за участі іншого з подружжя.

А тому враховуючи що сторони тривалий час знаходилися у шлюбі, а саме в період з 2004 року по 2021 рік, протягом якого народили двох синів, які потребували та потребують їх піклування та утримання, за взаємною участі та згоди склали такий розклад та умови життя як свого так і дітей, розподілив таким чином обов`язки та зобов`язання щодо виконання сімейних обов`язків, які мають суттєве значення для укладу життя як подружжя так і дітей, їх фінансово-матеріального забезпечення, забезпечення життєвих потреб, які потребуються тривалості часу для нового переформатування.

Розірвання шлюбу це фактично зміна сталого укладу життя не тільки подружжя, а і дітей, що пов`язана із комплексом питань, які прямо впливають життя кожного з члена сім`ї, не тільки морально, психологічно, а вимагають перерозподілу укладу життя, джерел забезпечення життєвих потреб кожного із членів сім`ї.

Наявність або відсутність засобів для існування, прямо вимагає участі в цьому питанні іншого із колишнього подружжя, для забезпечення нормального життєвого рівня в тому числі того, з ким залишилися проживати діти.

Факт сплати коштів на утримання дітей, не є підставою для залишення іншого з подружжя без засобів для існування, тим більш не маючого ні джерела доходу, ні постійного місця роботи, ні відповідної освіти.

Крім того, як встановлено в ході судового розгляду, сталий спосіб життя сім`ї, на забезпечення нормального укладу життя сім`ї, виховання дітей, організацію побуту, вирішення соціальних питань розвитку та життя сім`ї, тощо…, витрачала саме позивачка, при цьому більшість свого часу відповідач витрачав на організацію та здобуття і отримання матеріально-фінансового забезпечення сім`ї, зазначені обставини наголошені позивачем та не спростовані відповідачем.

Згідно зі статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

А тому, безумовним є необхідність усвідомлення того, що у разі якщо мати дітей з якими вони проживають, та яка безпосередньо піклується про їх життєзабезпечення, соціальний розвиток і адаптацію, після розірвання шлюбу з їх батьком, здійснює організацію їх побуту, розвитку, будучи сама позбавленою необхідних заходів для забезпечити свої життєвих потреб, не взмозі буде мати можливість виконувати свої обов`язки по відношенню до дітей необхідного рівня, приділяти їм належну увагу та приймати участь у їх житті, в звичному для них обсязі, що також прямо вплине на рівень та якість життя самих дітей.

На підставі зазначеного, жодні аргументи будь-якої особи не можуть спростувати необхідність забезпечення матері дітей, з якими вони залишилися після розірвання шлюбу між сторонами, та яка не має відповідної освіти, крім 11 класів середньо-загальної школи (інших доказів сторони не надали), та самостійного доходу, що є необхідним для надання їй часу на здобуття відповідної освіти та/або відшукання засобу для самостійного отримання доходу з метою забезпечення базових потреб своєї життєдіяльності, а до того, обґрунтованим є застосування приписів ч. 4 ст. 76 СК України, який гарантує тимчасово, але не більше протягом трьох років від дня розірвання шлюбу на утримання позивача колишнім чоловіком, який є батьком їх спільних дітей, що забезпечить мінімальні гарантії отримання позивачем забезпечення нормального функціонування її організму, збереження її здоров`я, а також можливість придбання мінімального набору продовольчих і непродовольчих товарів, та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних її потреб.

У Конституції України визначено, що Україна є соціальною державою (стаття 1); людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3).

Таким чином, враховуючи що позивач наголошує на відсутності в неї засобів для існування, внаслідок розірвання шлюбу із відповідачем ОСОБА_2 , який був розірваний за ініціативою саме останнього, який враховуючи заявлені обставини лише посилається на те, що на час шлюбу позивачка мала місце роботи, у товаристві засновником якого і є сам відповідач, та встановлення, що ще за час шлюбу сторін, і до розірвання шлюбу позивачка була звільнена з займаної посади, та станом на час ухвалення рішення про розірвання шлюбу, а саме як на 20.01.2021 року так і по сьогоднішній день, перебуваючи на обліку у центрі зайнятості, не працевлаштована і не має доходу, що також не спростовано відповідачем.

Факт отримання перерахувань від відповідача на утриманні синів, не є підставою для ствердження отримання позивачем доходу для забезпечення саме інтересів та потреб позивача.

Крім того, суд приймає рішення на підставі доказів, а тому сторони є вільними у вчиненні або не вчиненні своїх процесуальних прав як на подання відповідних доказів, так і на їх витребування судом за їх заявами (клопотаннями).

Суд звертає увагу, що сторони будучи обізнані про предмет спору, мали достатньо часу не подання та збирання доказів, навіть з час відкриття провадження по справі, до прийняття рішення судом, але жодних доказів на наявність у позивача доходу за період після розірвання шлюбу по час винесення рішення судом, сторонами не подано та до справи не долучено.

Крім того, підстав для позбавлення позивачки ОСОБА_1 права на утримання від колишнього чоловіка ОСОБА_2 , або обмеження його строком, в порядку ст. 83 СК України не встановлено, та жодним належним та допустимим доказом не підтверджено.

Також суд вважає необхідним звернути увагу, що згідно до ст. 82 СК України, врегульовано питання про припинення права одного з подружжя на утримання, що гарантує забезпечення рівності сторін перед законом.

А тому, враховуючи, що наголошена позивачем позиція про відсутність джерела доходу, хоча б мінімального рівня, який би забезпечення її базові життєві потреби, будь-якими доказами не спростовано, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню, але частково в частині їх розміру.

Рішення про розмір такого утримання суд приймає з врахування витрати які відповідач несе на утримання дітей, розмір мінімального прожиткового мінімуму на працездатну особу, який станом на час розгляду справи по суті 2379 гривень, визначений станом на 01.07.2021 рік.

А тому враховуючи, що відповідач має постійне та офіційне місце роботи, розмір його доходу ні стороною позивача ні стороною відповідача не зазначено у твердій грошовій одиниці, тому суд вважає що розмір такого утримання повинен бути визначений згідно до ч. 1 ст. 80 СК України, у частці від доходу відповідача, та визначається судом у розмірі 1/6 частини від його доходу (заробітку), так як доказів того, що у відповідача на утриманні знаходяться інші особи, крім двох синів, що він має стан здоров`я який пов`язаний із відрахуваннями з його доходу на його лікування частини доходу, або що відповідач має інші соціальні потреби, які вимагають фінансового забезпечення, суду не надано.

На підставі вищезазначеного, з врахуванням того, що на час винесення рішення суду відомо про наявність у відповідача аліментних зобов`язань на утримання двох синів, розмір яких становить 1/3 частину від його доходу (заробітку), а визначений розмір для забезпечення базових потреб позивача з її утримання в порядку ч. 4 ст. 76 СК України, суд вважає необхідним визначити у розмірі 1/6 частини, що у сукупності не буде перевищувати розмір відрахувань з доходу (заробітку) відповідача більш ніж 50%.

7.Судові витрати.

Враховуючи що позивачка при зверненні із позовом, згідно до Закону України «Про судовий збір», є особою звільненою від сплати судового збору, а тому виходячи з приписів ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягають стягненню мінімальна сума судового збору майнового характеру.

Керуючись ст.ст. 258,259,263, 265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про стягнення аліментів на утримання дружини» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , аліменти на її утримання, у розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 20 січня 2021 року і по 20 січня 2024 року, включно.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса проживання: адреса проживання: АДРЕСА_3 - в дохід держави судовий збір у розмірі 908 (вісімсот сорок) гривень 00 копійок.

Згідно із п. 1) ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду, в частині вимог про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст судового рішення складений 09 серпня 2021 року.

Суддя Івченко Т. П.