Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/464/21

номер провадження 2/695/731/21

18 серпня 2021 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Середи Л.В.,

за участю секретаря Оніщенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначає, що 30.08.2016 між нею та відповідачем укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого відповідач отримав 34 000,00 грн., які зобов`язався повернути не пізніше 23.06.2019. Однак, у вказаний строк та станом на дату звернення до суду відповідач, у порушення своїх договірних зобов`язань, позику не повернув. Посилаючись на зазначені обставини, беручи до уваги, що у визначений сторонами строк сума боргу відповідачем добровільно не повернута, позивачка, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 34 000,00 грн., інфляційні збитки в сумі 2 376,00 грн. та 3 % річних в сумі 1 693,48 грн.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 16.03.2021відкрито провадження в даній справі та призначено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.

Із матеріалів справи судом встановлено, що 30.08.2016 між ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 13.08.2015 Золотоніським РС УДМС в Черкаській області) (Позикодавець) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 16.04.2004 Золотоніським МРВ УМВС України в Черкаській області) (Позичальник) укладено Договір позики грошових коштів № 1157 (далі Договір позики).

Відповідно до п. 1 Договору позики, Позикодавець передає у власність Позичальникові грошові кошти в сумі 34 000,00 грн., а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Згідно з п. 2 Договору позики, грошові кошти передані Позикодавцем та одержані Позичальником до підписання цього договору в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 Договору позики, Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що передані йому Позикодавцем одночасно у строк до 23.06.2019.

Судом встановлено, що в обумовлений сторонами в договорі строк, відповідач позичені грошові кошти не повернув.

Причини невиконання зазначеного грошового зобов`язання та цільове використання позичених грошових коштів правового значення для розгляду справи по суті не мають.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Нормами ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

За нормами ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відтак, із матеріалів справи встановлено, що в обумовлений сторонами в договорі строк, відповідач позичені грошові кошти не повернув, прийняті на себе зобов`язання не виконав, доказів зворотнього матеріали справи не містять, а відповідачем не спростовано.

Таким чином, позовна вимога щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в сумі 34000,00 грн. є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача інфляційних збитків та 3 % річних, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань.

Такі ж правові позиції були висловлені Верховним Судом у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

У зв`язку з тим, що зобов`язання за договором позики від 30.08.2016 не були виконані відповідачем, заборгованість за договором позики не погашена, позивачка понесла інфляційні втрати за період з 23.06.2019 по 18.02.2021 на сума боргу, на яку проводиться інфляційне нарахування 34 000,00 грн., що складає 2 376,60 грн.

Разом з тим, враховуючи період з 23.06.2019 по 18.02.2021 та суму боргу 34 000,00 грн. з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 3 % річних, які складають загальну суму 1 693,48 грн.

Таким чином, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму інфляційних втрат у загальному розмірі 2 376,60 грн. та 3 % річних, які складають 1 693,48 грн.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про наявність та обґрунтованість підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає про таке.

За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи і серед іншого, витрати на правову допомогу.

Судовий збір, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

При вирішенні питання розподілу судових витрат в частині визначення суми відшкодування, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Під час вирішення судом питання відшкодування витрат на правову допомогу, суд повинен дослідити відповідність наданих видів допомоги критеріям видів правової допомоги, визначених ст. 19-20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI (далі Закон № 5076-VI).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.11.2019 у справі № 826/7375/18.

Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI, видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.

Згідно із ст. 20 Закону № 5076-VI, під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб); представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами; ознайомлюватися на підприємствах, в установах і організаціях з необхідними для адвокатської діяльності документами та матеріалами, крім тих, що містять інформацію з обмеженим доступом; складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку; доповідати клопотання та скарги на прийомі в посадових і службових осіб та відповідно до закону одержувати від них письмові мотивовані відповіді на ці клопотання і скарги; бути присутнім під час розгляду своїх клопотань і скарг на засіданнях колегіальних органів та давати пояснення щодо суті клопотань і скарг; збирати відомості про факти, що можуть бути використані як докази, в установленому законом порядку запитувати, отримувати і вилучати речі, документи, їх копії, ознайомлюватися з ними та опитувати осіб за їх згодою; застосовувати технічні засоби, у тому числі для копіювання матеріалів справи, в якій адвокат здійснює захист, представництво або надає інші види правової допомоги, фіксувати процесуальні дії, в яких він бере участь, а також хід судового засідання в порядку, передбаченому законом; посвідчувати копії документів у справах, які він веде, крім випадків, якщо законом установлено інший обов`язковий спосіб посвідчення копій документів; одержувати письмові висновки фахівців, експертів з питань, що потребують спеціальних знань; користуватися іншими правами, передбаченими цим Законом та іншими законами.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у сумі 7 250 грн 00 коп.

На підтвердження судових витрат в цій частині позивачем надано договір про надання правової допомоги від 09.02.2021, розрахунок суми витрат на правничу допомогу, яку поніс позивач, згідно з яким: підготовка позовної заяви вартість 1000.0 грн., консультації і роз`яснення з правових питань 200.0 грн., вивчення та аналіз судової практики, моніторинг справи в реєстрах 200.0 грн.

Таким чином, суд вважає, що при визначенні розміру витрат позивача на оплату адвокатських послуг не порушено принцип співмірності та розумності розміру таких витрат, а тому задоволенню підлягає сума 1400.00 грн., що є справедливим, розумним, пропорційним та обґрунтованим розміром відшкодування витрат на правничу допомогу.

На підставі ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача в порядку відшкодування витрат по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн.

Керуючись ст.,ст.12, 13, 76-81, 141, 258-259, 263, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 34000 (тридцять чотири тисячі) 00 грн., інфляційні збитки за період з 23.06.2021 по 18.02.2021 в розмірі 2376 (дві тисячі триста сімдесят шість) грн. 60 коп., 3 % річних за період з 23.06.2021 по 18.02.2021 в розмірі 1693 (одна тисяча шістсот дев`яносто три) грн. 48 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 908.00 (дев`ятсот вісім) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 1400.00 (одна тисяча чотириста) гривень.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів в порядку визначеному ст.,ст. 354-356 ЦПК України.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя Л.В. Середа