Справа № 344/3220/21
Провадження № 22-ц/4808/1079/21
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Горейко М.Д., Максюти І.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Татарінової О.А., ухвалене 28 квітня 2021 року в м. Івано-Франківську, в справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 20 липня 2018 року між сторонами шляхом підписання заяви-анкети було укладено договір надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ними договір. При цьому сторони керувались частиною 1 статті 634 ЦК України, яка визначає умови укладення договорів приєднання. Банком відкрито картковий рахунок із кредитним лімітом в розмірі 130 000,00 грн. Договором також передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору.

Банк виконав свої зобов`язання з надання банківських послуг в повному обсязі, натомість ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував. Відтак станом на 22 лютого 2021 року утворилася заборгованість в розмірі 147 078,81 грн, яка складається з 120 480,43 грн - заборгованість за кредитом та 26 598,38 грн за процентами, яку банк просив стягнути.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 квітня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 120 480,43 грн заборгованості за кредитним договором та 1 859,58 грн судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю правових підстав для стягнення з відповідача отриманого та непогашеного тіла кредиту. Натомість в анкеті-заяві позичальника відсутні умови договору щодо процентної ставки за користування кредитом. При цьому долучені банком до позовної заяви Тарифи банку, а також Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви. Не підтверджує обумовлення сторонами конкретної відсоткової ставки за користування кредитними коштами і паспорт споживчого кредитування, оскільки такий містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог товариства.

Апелянт не погоджується з висновком суду щодо неправомірного нарахування банком заборгованості за простроченими відсотками. Вважає, що з моменту підписання позичальником анкети-заяви між ними був укладений договір в порядку частини 1 статті 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору. Крім того, він підписав паспорт споживчого кредиту, чим підтвердив факт ознайомлення з основними умовами кредитування з використанням кредитної картки, у тому числі і щодо сплати відсотків. Вказаний доказ суд належним чином не оцінив, що суперечить висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 02 грудня 2020 року у справі №284/157/20-ц. На думку апелянта, не є обов`язковим підписання всіх складових документів, які складають договір, а узгодження приєднання до них може відбуватись, в тому числі, підписанням типового бланку або типової Анкети-заяви.

Кредитний договір завжди є двостороннім та оплатним, тому суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків. Разом з тим звільнення боржника від сплати відсотків за кредитним договором може становити економічну небезпеку для країни, оскільки призведе до неможливості здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами.

ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту сторонами не оскаржується, а тому в силу частини 1 статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Як правильно встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 20 липня 2018 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Зі змісту такої вбачається його згода на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним і банком договір про надання банківських послуг (а.с.27-28).

Відповідно позичальнику були видані картки № НОМЕР_1 від 26 липня 2018 року з терміном дії до кінця липня 2019 року та № НОМЕР_2 від 17 січня 2019 року з терміном дії до кінця січня 2022 року. Кредитний ліміт встановлений 26 липня 2018 року в розмірі 30 000,00 грн, а 05 лютого 2019 року збільшений до 130 000,00 грн. Наведена обставина підтверджується долученими до позовної заяви банком довідкою та заявкою на актуалізацію даних (а.с. 25, 26, 29).

Згідно банківської виписки від 23 лютого 2021 року відповідач використовував кредитні кошти, а також здійснював часткове поповнення карти (а.с. 8-24).

Як вбачається з розрахунку позивача станом на 22 лютого 2021 року заборгованість ОСОБА_1 за вказаним договором складала 147 078,81 грн. З них, зокрема: 120 480,43 грн- за тілом кредиту, 26 598,38 грн за процентами за користування кредитом (а.с. 5-7).

В силу частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК Українипередбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК Українипублічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Умови і правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

За змістом статті 1056-1 ЦК Українирозмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За приписами частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» покликалося на те, що відповідно до укладеного договору позичальник отримав кредит у розмірі 130 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Факт отримання ним кредитних коштів та користування ними підтверджується випискою з рахунку, а наявність заборгованості за тілом кредиту - розрахунком заборгованості, який відповідачем не спростований.

Окрім того, пред`являючи вимоги про погашення кредиту банк просив, у тому числі, крім тіла кредиту стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по відстотках за несвоєчасну сплату кредитних коштів.

Разом з тим, у анкеті-заяві позичальника від 20 липня 2018 року процентна ставка за користування коштами не визначена.

Позивач в обґрунтування права вимоги в цій частині, в тому числі щодо розміру і порядку нарахування заборгованості, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Тарифів банку, а також витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини кредитного договору.

Разом з тим долучені банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позичальнику Умови та правила надання банківських послуг, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків достовірно вказаних обставин не доводять.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

З огляду на це суд першої інстанції дійшов правильного переконання, що з врахуванням відсутності в долучених позивачем до матеріалів справи Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт і Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку підпису позичальника, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети.

Щодо посилання позивача на те, що умови кредитування викладені в Паспорті споживчого кредиту, підписаному ОСОБА_1 26 липня 2018 року, то суд обґрунтовано прийшов висновку, що такий паспорт не підтверджує погодження всіх істотних умов договору (а.с.29 зворот-30).

Так, паспорт споживчого кредиту не є належним доказом щодо погодженої між сторонами процентної ставки, оскільки містить інформацію щодо кредитних карток Platinum, MC WorldElite, VisaInfinite, MC World BlackEdition. Натомість позивачем не надано відомостей щодо типу використовуваної відповідачем картки.

У пункті 4 паспорта споживчого кредиту зазначена інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, зокрема, зазначено, що процентна ставка у межах пільгового періоду - 0,00001 % річних, процентна ставка за межами пільгового періоду 37,2%. При цьому в застереженнях до даного пункту вказано, що наведені обчислення реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача є репрезентативними та базуються на обраних споживачем умовах кредитування, викладених вище, і на припущенні, що договір про споживчий кредит залишатиметься дійсним протягом погодженого строку, а кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі. Реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит. Використання інших способів надання кредиту та/або зміна інших вищезазначених умов кредитування можуть мати наслідком застосування іншої реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача.

У пункті 7 зазначено, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятись від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо. Зазначена в ньому інформація зберігає чинність та є актуальною до 10 серпня 2018 року.

Відтак заявлені банком складові заборгованості нараховані з 27 березня 2019 року, тобто поза межами періоду чинності паспорта про умови кредитування.

Термін «паспорт споживчого кредиту» вживається у Законі України «Про споживче кредитування» лише в розділі II «Інформаційне забезпечення договору про споживчий кредит та дії, що передують його укладенню» та у Додатку 1 зі стандартизованою формою такого паспорта. Приписи про умови договору про споживчий кредит, його форму, порядок укладення та розірвання визначені у розділі ІІІ «Договір про споживчий кредит» цього Закону.

Згідно зі частиною 2 статті 9 Закону до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

Забороняється обмежувати споживача в часі для ознайомлення з інформацією, зазначеною у паспорті споживчого кредиту.

З огляду на ці приписи паспорт споживчого кредиту є довідкою для споживача про умови кредитування, з якими банк зобов`язаний його ознайомити для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, підписання такого паспорта не означає укладення кредитного договору. Паспорт споживчого кредиту не є тим документом, який Закон включає до форми договору про споживчий кредит (стаття 13).

Статтею 12 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено умови договору про споживчий кредит, зокрема в ньому має бути зазначена процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів (пункт 8 частини 1).

Більше того паспорт споживчого кредитування підписано 26 липня 2018 року, тобто після укладення кредитного договору. При цьому підпис позичальника міститься лише на другій сторінці пасторта, де містяться розділи 5-7: Порядок повернення кредиту, Додаткова інформація та Інші важливі правові аспекти. Разом з тим такий підпис позичальника на першій сторінці паспорта, де зазначена процентна ставка та інші штрафні санкції за порушення умов договору, відсутній. За таких обставин, отже, не можна вважати, що між сторонами узгоджені ці умови кредитного договору, що вимагає положення статей 3, 627 ЦК України.

До схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20-ц та від 30 червня 2021 року справа № 201/10403/19.

Відтак у суду були відсутні підстави стягувати з ОСОБА_1 прострочені проценти, передбачені паспортом споживчого кредиту.

Посилання суду на неврахування судом при розгляді справи правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02 грудня 2020 року у справі №284/157/20-ц, колегія відхиляє, оскільки такою скасовано рішення першої та апеляційної інстанції, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому зазначено, що суди належним чином не встановили правовідносини, які виникли між сторонами, не з`ясували фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, тому суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень не може ухвалити власне судове рішення.

Крім того, як роз`яснено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі RuizTorija v. Spain серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

За приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, шо судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підлягає залишенню без змін.

Зважаючи на результати перегляду справи судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала скаргу.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

В силу пункту другого частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Керуючись статтями 374, 375, 381 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення,а заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 28 квітня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуюча Г.П. Мелінишин

Судді: М.Д. Горейко

І.О. Максюта

Повний текст постанови виготовлено 11 серпня 2021 року