Справа № 569/6946/21
УХВАЛА

08 квітня 2021 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі судді Левчука О.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення позову до звернення до суду з позовом

ВСТАНОВИВ:

06 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із заявою до ОСОБА_2 про забезпечення позову до звернення до суду з позовом.

В обґрунтування заяви заявник зазначає, що 01.04.2021 йому стало відомо, що рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35520139 від 02.06.2017 о 22:34:34, приватний нотаріус Кострикін Володимир Іванович, Рівненський міський нотаріальний округ, Рівненська область здійснив реєстрацію фіктивного правочину - Акту приймання-передачі та оцінки активів, серія та номер б/н, виданий 14.01.2017, видавник: укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою акціями відповідальністю РІСТО 2001 ЛІМІТЕД (RISTO 2001 LIMITED). Єдиним власником та керівником такого товариства є сам ОСОБА_2 , що свідчить про фіктивність такого правочину без наміру фактичної зміни власника та володільця.

Предметом спору по цій справі є визнання недійсним Акту приймання-передачі та оцінки активів, серія та номер б/н, виданий 14.01.2017, видавник: укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою акціями відповідальністю РІСТО 2001 ЛІМІТЕД (RISTO 2001 LIMITED) та скасування Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35520139 від 02.06.2017, яке було прийняте приватним нотаріусом Кострикіним Володимиром Івановичем, Рівненський міський нотаріальний округ, Рівненська область.

Вказує, що у провадженні Рівненського міського суду Рівненської області слухається цивільна справа за його позовом до відповідача про відшкодування витрат на утримання та поліпшення майна (справа №569/5761/19). Предметом якого є стягнення з відповідача у встановленому законом порядку (ч.ч. 3,4 ст. 390 Цивільного кодексу України) понесених ним витрат на добудову третього поверху будинку АДРЕСА_1 та утримання такого майна під час його перебування у його власності, до витребування, як у добросовісного набувача. Вартість позову складає 10949950,53гривень, тобто співмірне з вартістю фіктивно відчуженого майна.

При цьому, відповідач, маючи намір уникнути цивільної відповідальності про відшкодування фактично понесених витрат та маючи намір уникнути звернення стягнення на нерухоме майно останнього, вчинив дії щодо відчуження вказаного майна, при цьому залишився його фактичним володільцем. Вартість фіктивно відчуженого майна співмірна з ціною позову по справі №569/5761/19 та вказане майна було єдиним джерелом реального виконання рішення суду про стягнення з відповідача грошоих коштів на реальне виконання такого рішення суду.

За наведеного просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на: нежитлове приміщення, будівля кафе - бару загальною площею 373,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер :01:026:0008, реєстраційний номер: 01, цільове призначення: для реконструкції та обслуговування існуючого кіоска з літній майданчиком під кафе, площею 0,021 га.

Дослідивши заяву про забезпечення позову та додані до неї документи, а також враховуючи характер позовних вимог, з якими, як зазначає заявник, він має намір звернутися до суду, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до вимог частини першої статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною другою статті 149 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, Крім того, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в цивільному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в цивільній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Суд також зазначає, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Разом з тим, наведені в заяві доводи про необхідність забезпечення позову шляхом шляхом накладення арешту на: нежитлове приміщення, будівля кафе - бару загальною площею 373,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер :01:026:0008, реєстраційний номер: 01, цільове призначення: для реконструкції та обслуговування існуючого кіоска з літній майданчиком під кафе, площею 0,021 га., не є безспірним свідченням реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

При цьому, заява не містить жодного обґрунтування яким чином невжиття таких заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявниці, самі лише твердження заявниці про потенційну неможливість чи утруднення виконання судового рішення, не є достатніми підставами для задоволення заяви про забезпечення позову.

Окрім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що ОСОБА_2 вчиняються дії щодо відчуження майна, на яке заявник просить накласти арешт.

Також, суд звертає увагу, що згідно пункту першого частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Отже, законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві.

Тобто, суд на цій стадії має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належить відповідачеві і де вони знаходяться.

Саме з цією метою положеннями частини першої статті 151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Разом з тим, звертаючись в суд із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_2 , заявником надано інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , відповідно до якої власником майна, на яке заявник просить накласти арешт є Товариство з обмеженою акціями відповідальністю РІСТО 2001 ЛІМІТЕД (RISTO 2001 LIMITED), а не відповідач.

З врахуванням наведеного, суд, надаючи оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, враховуючи співмірність заходів забезпечення позову змісту позовних вимог, з якими, як зазначає заявник, він має намір звернутися до суду, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, а її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.

Керуючись ст. 153, 260, 353 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення позову до звернення до суду з позовом відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту підписання її суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня їїскладення до Рівненського апеляційного суду через Рiвненський мiський суд.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала підписана 08 квітня 2021 року.

Суддя Левчук О. В.