ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6859/21 Справа № 212/3324/21 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач- ОСОБА_1

відповідач- Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 , відповідачаПублічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 травня 2021 року, ухваленого суддею Пустовітом О.Г. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 26 травня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженню здоров`я на виробництві.

В обґрунтування позову зазначив, що він з 13 лютого 1997 року по 25 листопада 2008 року працював підземним прохідником та підземним електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування на ш. «Родіна», ВАТ «Кривбасзалізрудком».

25 листопада 2008 року він звільнився з підприємства за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію.

Працюючи на шахті, він виконував роботи у підземних умовах шахти, у зоні діючих машин, де з-за того, що були випадки порушення нормативного провітрювання гірничих виробок та несистематичного використання комплексу пилеподавлення, запиленість повітря робочої зони на робочих місцях перевищувала ГДК. Через деякий час і по теперішній - він почав дуже часто хворіти. Це стало приносити йому великі моральні та фізичні страждання, бо він змушений був часто лікуватись.

Український науково-дослідний інститут промислової медицини, 22 січня 2009р. встановив йому захворювання за діагнозом: Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії). ЛН першого - другого ступеня. Після проходження курсу лікування рішенням МСЕК від 28 квітня 2009 року йому було встановлено 40% втрати професійної працездатності безстроково.

Ніякі багаторазові курси лікування йому не допомагали. Йому ставало дедалі гірше. Тому Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини (УНДІ пром. мед) було погіршено його основний діагноз: Хронічне обструктивне захворювання легень третьої стадії (пиловий бронхіт третьої стадії, емфізема легень третьої стадії), група С, загострення середнього ступеня важкості. ЛН третього ступеня. Хронічне легеневе серце, НК першої-другої стадії.

Висновок ЛЕК інституту від 29 жовтня 2020 року, Протокол №1777 10 грудня 2020 року МСЕК йому було встановлено вже 65% втрати професійної працездатності - 45% по ХОЗЛ та 20% по вібраційній хворобі. А також визнано інвалідом третьої групи.

Тепер він змушений часто знаходитись на стаціонарному та амбулаторному лікуванні у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями. Заподіяна йому шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці на робочих місцях.

Із-за отриманих захворювань його життя за останні роки та місяці зазнало суттєвих змін. Йому заборонено медичною комісією працювати за своїми професіями та в шкідливих умовах . Він часто задихається. При чому це не залежить від фізичних навантажень, пори року, або дня. Задуха виникає спонтанно і може на добу його турбувати по 4-5 разів. Також його часто турбує кашель, то сухий, то з мокротинням. Після кашлю в нього починає боліти в грудях та між лопатковій ділянці, що потім переходе в загальну слабкість, швидку втому та навіть запаморочення. Після таких приступів у нього посилюється серцебиття та піднімається тиск. Також його турбують стійкі болі у шийному та попереково - крижовому відділах хребта. Вони обмежують його рухи. Також у нього болять всі суглоби та постійно мерзнуть пальці. Такий фізичний стан дуже його пригнічує. Я часто не можу із-за болів спати ночами, мене починають охоплювати страхи за своє життя, за моє майбутнє та майбутнє моєї родини. І ці морально - душевні болі іноді бувають сильніші ніж фізичні. Розмір моральної шкоди він оцінює в розмірі 200000 гривень 00 копійок, яку просив стягнути з відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат».

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженню здоров`я на виробництві задоволені частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 компенсацію за спричинену моральну шкоду, в зв`язку з ушкодженням здоров`я, в розмірі 130 000 (сто тридцять тисяч) гривень 00 копійок, без утримання податку з доходів з фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 1300 (одна тисяча триста) гривень 00 копійок.

У решті позовних вимог відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішення подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду в частині збільшення розміру моральної шкоди, стягнутої з Відповідача на його користь до заявлених у позові вимог.

Позивач вважає, що судом першої інстанції не було оцінено всі докази у сукупності і неповно з`ясовано всі обставини, що мають суттєве значення для справи, зокрема суд не оцінив, що стан його здоров`я почав погіршуватися під час роботи на підприємстві Відповідача, шкода його здоров`ю була заподіяна Відповідачем у великому розмірі, що ніякі багаторазові курси лікування йому не допомагали і йому ставало дедалі гірше і 10 грудня 2020 року МСЕК йому вже було встановлено 65% втрати професійної працездатності - 45% по ХОЗЛ та 20% по вібраційній хворобі і встановлено третю групу інвалідності. Вказує, що суд першої інстанції при розгляді справи не врахував приписи Верховного Суду України в аналогічних справах.

Відповідач АТ «Кривбасзалізрудком» в апеляційній скарзі не погоджується з ухваленим судовим рішенням, вважає його незаконним і необґрунтованим, оскільки воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким у повному обсязі відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

При цьому, скаржник зазначає, що відповідальність за виникнення у Позивача професійних захворювань лежить безпосередньо на ньому самому, оскільки він не відмовлявся від дорученої роботи, трудовий договір за власним бажанням через невиконання підприємством законодавства про охорону праці не розривав, тому покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди на ПАТ «Кривбасзалізрудком» за відсутності всіх складових цивільно-правової відповідальності, зокрема наявності вини, суперечить нормам чинного законодавства та статті 1167 ЦК України, що свідчить про факт неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Окрім того, Відповідач вказує, що суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення відображає та надає правову оцінку лише аргументам Позивача, які викладені у позові, а більшість доводів та аргументів Відповідача, викладених у відзиві на позов взагалі не відображає та не надає вмотивованих пояснень з приводу того, чому аргументи Відповідача не взято до уваги або чин наведені аргументи спростовуються. Скаржник вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується виключно на доводах однієї сторони - Позивача, що ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення.

Окрім того, Відповідач вважає, що Позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт наявності у останнього моральної шкоди, а також її розмір.

Скаржник наголошує на тому, що розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції без урахування засад розумності, виваженості та справедливості, а також сталої судової практики, яка склалася по аналогічним справам.

Окрім того, суд першої інстанції стягнув на користь Позивача 130000 грн. моральної шкоди без утримання податку з доходу фізичних осіб, що не відповідає нормам Податкового кодексу України.

Відзиви на апеляційні скарги сторін не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Позивача підлягає задоволенню, тоді, як апеляційна скарга Відповідача не може бути задоволена, з наступних підстав.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 пропрацював з 13.02.1997р. по 14.06.2002р. на посаді підземного прохідника, з 14.06.2002р. по 25.11.2008р. на посаді підземного електрослюсаря чергового та з ремонту устаткування на ш.Родіна ВАТ «Кривбасзалізрудком», правонаступником якого є ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», що підтверджується копією трудової книжки позивача.

Рішенням Науково-дослідного інституту промислової медицини від 22.01.2009 року ОСОБА_1 було встановлено професійні захворювання за діагнозом - Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст. (пиловий бронхіт першої-другої ст., емфізема легень першої-другої ст.). ЛН першого-другого ст.

Як вбачається з матеріалів справи, на підприємстві було проведено розслідування з приводу отримання хронічного професійного захворювання, що підтверджується Актом розслідування хронічного професійного захворювання форми № П-4 складеним 12.03.2009 року.

Причиною професійного захворювання є робота продовж 25 років 8 місяців в умовах запиленості повітря робочої зони, яка перевищувала ГДК.

За висновком МСЕК серії ДНА-02 № 032121 від 28.04.2009 року ОСОБА_1 було встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 40% (20% первинно по ХОЗЛ, 20% повторно по вібраційній хворобі) безстроково.

10.12.2020 року позивач повторно пройшов огляд МСЕК, йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 65%, з яких 45% - ХОЗЛ та 20% - вібраційна хвороба) та третя група інвалідності безстроково.

Медичними документами встановлено, що позивач в зв`язку з отриманими професійними захворюваннями, не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується і він взагалі не може вести нормальне життя. Змушений систематично проходити курси амбулаторного лікування, на що витрачає свій час, який раніше використовував на власні справи. Професійне захворювання обмежує його у побуті, зокрема він не має можливості виконувати більшість домашніх робіт, які, враховуючи стан його здоров`я, мають робити члени його родини. Внаслідок таких обмежень він постійно відчуває себе тягарем. Відчуття того, що він ніколи не буде здоровою людиною постійно переслідує його внаслідок чого він постійно перебуває в стані психічного напруження. Внаслідок професійного захворювання докорінно змінився уклад його життя, що підтверджується витягами з лікарняних епікризів.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві, правонаступником, якого на теперішній час є АТ «Кривбасзалізрудком» (ПАТ «Кривбасзалізрудком»), тому роботодавець зобов`язаний відшкодувати спричинену позивачу втратою здоров`я моральну шкоду.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, однак частково погоджується із доводами позивача щодо заниженого розміру моральної шкоди та не погоджується із доводами сторони відповідача про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та завищеного розміру відшкодування моральної шкоди, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно дост.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до ст.1167 ЦК України - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.

Згідно п.3 ч.1ст.268 ЦК України відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» від14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до статті 153 КЗпП України з забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманими ним на підприємстві відповідача професійними захворюваннями.

Доводи відповідача щодо вини самого позивача у виникненні у нього професійних захворювань, колегія суддів відхиляє, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин з відшкодування моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Доводи відповідача про недоведеність позивачем факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що визначений судом розмір компенсації моральної шкоди є дещо заниженим і у цій частині частково погоджується із доводами позивача ОСОБА_1 .

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Виходячи з обставин справи, колегія суддів, ураховуючи ступінь вини відповідача у виникненні у позивача професійних захворювань, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань ОСОБА_1 , які спричинені втратою здоров`я, ступінь втрати професійної працездатності 28.04.2009 року -40% безстроково, а з 10.12.2020 ступінь втрати професійної працездатності становить 65%, з яких 45% по ХОЗЛ та 20% по вібраційній хворобі з встановленням третьої групи інвалідності безстроково з 07 грудня 2020 року, що свідчить про неможливість в майбутньому відновити стан здоровя Позивача, тривалість роботи на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів -25 років 8 місяців, та, беручи до уваги той факт, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, який має позивач внаслідок втрати здоров`я, характер немайнових витрат, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її розмір зі 130 000 грн. до 200 000 грн.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що достатнім, справедливим, співмірним розміром компенсації моральної шкоди буде 200 000 грн. Визначений розмір не призведе до збагачення позивача та не поставить відповідача у скрутне матеріальне становище.

Не заслоговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року №466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, норма набрала чинності з 23.05.2020 року, з огляду на наступне.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння їй шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнена від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п.3 ч.3 ст. 175, п.1.ч.1 ст.176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави та збільшує цей розмірі з 1300 грн. до 2000,00 грн., тобто до одного відсотка від стягнутого судом апеляційної інстанції розміру моральної шкоди.

Також з відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 3000 грн. за подання позивачем ОСОБА_1 апеляційної скарги (2000 грн. х 150%).

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , задовольнити.

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 травня 2021 рокув частині розміру моральної шкоди та судового збору, змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь позивача ОСОБА_1 зі 130 000 (ста тридцяти тисяч гривень) грн. до 200 000 (двохсот тисяч гривень) грн., відповідно, збільшивши суму судового збору стягнутого з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави з 1300 грн. (однієї тисячі трьохсот гривень)до 2000 грн. (двох тисяч гривень).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» за подання позивачем апеляційної скарги на користь держави судовий збір у розмірі 3000 грн. (трьох тисяч гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 03 серпня 2020 року.

Головуючий:

Судді: