Справа № 442/1085/20 Головуючий у 1 інстанції: Кучаковський Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/3550/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: представника ТзОВ «Кредитні ініціативи» Блажевського П.І.,

Летнянки В.М., Летнянки І.А., представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 жовтня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зняття з реєстраційного обліку та визнання такими, що втратили право користування майном.

В обґрунтування позовних вимог, покликається на те, що право власності на житловий будинок загальною площею 159,6 кв.м., житловою площею 48,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 перереєстровано на Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Стверджує, що підставою для реєстрації права власності на даний будинок за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» є відповідне застереження в Договорі іпотеки від 09 червня 2008 року із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Зазначає, що є законним власником предмета іпотеки, відтак відповідачі втративши право власності на будинок, одночасно втратили і право на користування ним. Вказує, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» намагалося врегулювати питання в досудовому порядку, надіславши відповідачам вимогу про добровільне виселення, однак відповідачі продовжують користуватися будинком, відмовляються добровільно виселятися, чим створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватися та розпоряджатися нерухомим майном.

З наведених підстав просить:

-зняти з реєстраційного обліку громадян: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати громадян: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування будинком загальною площею 159,6 кв.м., житловою площею 48,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

-стягнути солідарно з відповідачів витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 жовтня 2020 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» відмовлено.

Заочне рішення суду оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Апелянт стверджує, що на момент розгляду справи в суді він був власником нерухомого майна, а не іпотекодержателем. Зазначає, що право членів сім`ї власника будинку користуватися цим житловим приміщенням може виникнути лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вона є, а тому малолітня особа позбавляється права користування житловим приміщенням, якщо вказане приміщення не є місцем проживання її батьків, або одного з них, з ким вона фактично проживає. Вказує, що наявність реєстрації відповідачів в належному на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» житловому приміщенні створює йому перешкоди на вільне розпорядження належним йому майном. Вважає, що власник майна усуває перешкоди, що чиняться зареєстрованою особою, в користуванні належним йому житлом шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом. З наведених підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТзОВ «Кредитні ініціативи» Блажевського П.І. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , представника ОСОБА_1 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що сам факт переходу права власності на майно до позивача не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, в тому числі колишніх, зняття їх з реєстрації та визнання такими, що втратили право на користування житлом без надання іншого житлового приміщення одночасно з виселенням.

Колегія суддів погоджується з висновками суд першої інстанції з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що іпотечним договором від 09 червня 2008 року забезпечено належне виконання ОСОБА_2 кредитного договору № 1303/0508/88-031 від 09 червня 2008 року, а також усі додаткових угод, укладених до нього, в тому числі щодо суми зобов`язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов.

Пунктом 2 іпотечного договору від 09 червня 2008 року передбачено, що на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований.

Житловий будинок має загальну площу 159,6 кв.м., житлову площу 48,5 кв.м. і складається з трьох житлових кімнат, однієї кухні та підвалу в придатному до житла стані (п. 3.1.1 іпотечного договору від 09 червня 2008 року).

Відповідно до п. 12.3.1. задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання осносвного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 178216378 від 21 серпня 2019 року підтверджується, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» є власником житлового будинку загальною площею 159,6 кв.м., житловою площею 48,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою для виникнення права власності у Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на вищезазначений будинок є повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі іпотечного договору від 09 червня 2008 року.

Матеріалами справи підтверджується, що Товариство з обмеженою відповідальністю надіслало на адресу відповідачів вимогу про добровільне виселення № 1572 від 31 січня 2020 року, в якій зазначило, що на підставі рішення державного реєстратора за ним зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 159,6 кв.м., житловою площею 48,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а тому вимагає від них добровільно звільнити всіма мешканцями вказане житлове приміщення зі зняттям всіх мешканців житла з реєстраційного обліку (а.с. 8).

Обгрунтовуючи позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, Товариство з обмеженою відповідальністю покликається на те, що спірне нерухоме майно належить йому на праві власності, а відмова відповідачів звільнити житлове приміщення перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, чим порушує його законні права та інтереси.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Усталена практика Верховного Суду засвідчує ,що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмета іпотеки має відбуватися із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК УРСР.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15.

Частиною 2 ст. 109 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, за змістом ст. 40 Закону України «Про іпотеку», та ст. 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у с праві № 753/72/12.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» набуло права набуло право власності на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку. При зверненні стягнення на предмета іпотеки шляхом переходу права власності на жилий будинок загальною площею 159,6 кв.м., житловою площею 48,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», позивач був обізнаний про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані і проживають у вищезазначеному будинку, тобто мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям прав власності на спірний будинок у зв`язку з невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Тобто іпотекодержатель, як потенційний власник у випадку невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірним будинком і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у будинку.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та визнання їх такими, що втратили право на користування житловим будинком загальною площею 159,6 кв.м., житловою площею 48,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки позивачем, всупереч вимогам ст. 109 ЖК УРСР, не запропоновано їм іншого житла.

Доводи апеляційної скарги про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю є власником спірного нерухомого майна, а не іпотекодержателем, що, на його думку, є підставою для задоволення позовних вимог, не можуть братися до уваги, оскільки сам факт переходу права власності на житловий будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення.

Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 05.08.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.