Справа № 444/1066/18
Провадження № 2/444/23/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

29 березня 2021 року м. Жовква

Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Мікула В. Є.,

при секретарі Сагаль Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жовкві Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Департамент архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, Державний історико-архітектурний заповідник у м.Жовкві , Жовківська міська раду , КП ЛОР "Червоноградське МБТІ" , Державні реєстратори Жовківської міської ради Львівської області Кузик В.В., Вненкевич Г.П., ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні прибудинковою земельною ділянкою та будинком, шляхом знесення (демонтажу) житлової прибудови з мансардою до квартири та скасування свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2010 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Жовківської міської ради Львівської області, ДКП «Червоноградське МБТІ» про визнання права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що вона проживає в однокімнатній квартирі квартира АДРЕСА_1 . Оскільки площа цієї квартири була недостатньою для проживання її сім`ї, то вона звернулася до Жовківської міської ради Львівської області з проханням надати дозвіл на здійснення добудови до квартири, який міська рада надала 30 серпня 2009 року

На підставі рішення міської ради Мельник В.І. виготовила проект, отримала інші необхідні документи та здійснила будівництво добудови з мансардою до вказаної квартири, але Жовківська міська рада Львівської області відмовила в реєстрації права власності на вказану добудову, роз`яснивши про судовий порядок вирішення такого спору.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області у складі судді Копняк С. М. від 23 листопада 2010 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано право власності ОСОБА_2 на житлову добудову з мансардою до квартири АДРЕСА_1 із збільшеною загальною площею 78,8 кв. м, а житловою - 45,1 кв. м.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, керуючись положеннями статті 392 ЦК України, виходив із того, що позивач здійснила добудову до належної їй квартири в будинку, до якої відокремлено вхід із земельної ділянки, яка є лише в її користуванні, за власні кошти з власних матеріалів та така добудова не порушує права інших осіб.

Натомість, рішенням апеляційного суду Львівської області від 4 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 листопада 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволення позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, керуючись статтями 328, 331, 375 та 376 ЦК України, виходив із того, що зазначена добудова є самочинною, оскільки вона здійснена на ділянці, яка ОСОБА_2 не належить та не була їй відведена для цієї мети, за відсутності даних про те, що таке будівництво здійснювалось у чіткій відповідності до вимог законодавства, зокрема, щодо дотримання містобудівного законодавства, а до участі в справі не було залучено ОСОБА_1 - власника квартири в указаному будинку, права якого порушено здійсненням такої добудови. Так, зазначена добудова розміщена впритул до його квартири (на даний час окремого будинку ІНФОРМАЦІЯ_1 ), на що він згоду не давав, такою добудовою утруднено йому доступ до власного майна; конструкція даху добудови спричиняє пошкодження його майна внаслідок затікання.

У квітні 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції - залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що до спірних правовідносин не підлягає до застосування стаття 376 ЦК України, а ОСОБА_2 було надано дозвіл на будівництво та виготовлення відповідних проектів на здійснення добудови, власники сусідньої квартири заперечень проти здійснення такої добудови не мали.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що будівництво зазначеної добудови порушує його права як власника сусідньої квартири, дозвіл на здійснення такого будівництва він не давав, вказував, що ОСОБА_2 здійснила самочинне будівництво за відсутності необхідних документів, тому він неодноразово звертався з відповідними заявами та скаргами до Жовківської міської ради Львівської області.

При цьому його навіть не було залучено до участі в розгляді цієї справи судом першої інстанції, а про наявність рішення суду він дізнався лише 8 грудня 2015 року. Крім того, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в цій справі, неправильно застосував до спірних правовідносин статтю 392 ЦК України. У зв`язку з викладеним ОСОБА_1 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

22 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

21 березня 2018 року Верховний Суд у вказаній справі №444/1487/10, провадження №61-2664св18, вирішено відмовити ОСОБА_2 у задоволенні її касаційної скарги.

В постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року вказано, що суди встановили, що відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого ДКП «Червоноградське МБТІ» ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_1 , площею 21,5 кв. м і вона набута нею на підставі договору дарування.

Рішенням виконавчого комітету Жовківської міської ради Львівської області від 30 серпня 2007 року останній надано дозвіл на добудову до цієї квартири та виготовлення проекту.

ОСОБА_2 виготовила проект добудови, який 18 серпня 2010 року було погоджено відділом регіонального розвитку, містобудування та архітектури Жовківської районної державної адміністрації Львівської області та Державним історико-архітектурним заповідником в м. Жовкві Львівської області.

Згідно з технічним паспортом, виготовленим ДКП «Червоноградське МБТІ», внаслідок здійсненою нею добудови площа квартири АДРЕСА_1 збільшилась до 78,8 кв. м, а житлова - 45, 1 кв. м.

Суд апеляційної інстанції також встановив, що прибудову здійснено на земельній ділянці, яка ОСОБА_2 не належить та не була їй відведена для цієї мети.

Крім того, відсутні дані про те, що таке будівництво здійснювалось у чіткій відповідності до вимог законодавства, зокрема, щодо дотримання містобудівного законодавства, а саме у матеріалах справи відсутні будь-які докази про надання згоди на таку добудову інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю.

При цьому в матеріалах справи містяться звернення ОСОБА_1 з приводу самовільної добудови до компетентних органів та відповіді на них, акт уповноваженої комісії з приводу здійсненої добудови без погодження виготовленої документації та отримання необхідного дозволу Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частинами першою та другою статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частин першої та другої статті 376 ЦК України в редакції, яка булла чинною на час виникнення спірних правовідносин, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Крім того, відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 24 червня 2015 року в справі № 6-318цс15 і 7 жовтня 2015 року в справі № 6-1622цс15.

Таким чином, ухвалюючи рішення в справі, суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки зазначена добудова є самочинною, то до спірних правовідносин стаття 392 ЦК України не застосовується і позов не підлягає задоволенню.

Отже, доводи касаційної скарги ОСОБА_2 казаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростували, на законність та обґрунтованість судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій не вплинули.

Внаслідок чого, касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 4 квітня 2016 року залишено без змін.

У квітні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, яким з врахуванням вказаних рішень судів, які набрали законної сили, просив:

Усунути йому перешкоди у користуванні прибудинковою земельною ділянкою та власним будинком, шляхом: - Знести (демонтувати) за рахунок гр. ОСОБА_2 - житлову прибудову з мансардою до квартири АДРЕСА_2 із збільшеною загальною площею 78.8 кв.м. та житловою площею 45.1 кв.м., що належать на праві власності гр. ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_3 ; - Скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30.01.2014р. індексний номер 17068900 видане гр. ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_4 ; -Скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно індексний номер - 29838101 від 21.11.2014р. гр. ОСОБА_2 про право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 52.2 кв.м.

На обгрунтування свого позову зазначав, що власниками квартири АДРЕСА_5 був його батько - ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько - ОСОБА_5 , власник вказаної квартири. За життя його батько не давав ні відповідачці ні її матері, ні її рідним чи то близьким жодного дозволу на вчинення будь-якої реконструкції, чи то самочинної надбудови чи прибудови. Після смерті батька, у 1995 році власником вищевказаної квартири АДРЕСА_5 стала його матір - ОСОБА_6 , яка ІНФОРМАЦІЯ_3 померла.

За життя матір позивача також не давала відповідачці ні її матері, ні її рідним чи то близьким жодного дозволу на вчинення будь-якої реконструкції, чи то самочинної надбудови чи прибудови.

Через пів року після смерті матері, а саме у вересні 2008 року позивач ОСОБА_1 став власником вказаної квартири АДРЕСА_5 , в порядку спадкування за заповітом. Відтак, з вересня 2008 року позивач став власником квартири АДРЕСА_5 .

Позивач зазначав, що також не давав своєї згоди відповідачці, ні її матері, ні її рідним чи то близьким жодного дозволу на вчинення будь-якої реконструкції, чи то самочинної надбудови чи прибудови.

Власником квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_4 . Відповідачка - ОСОБА_2 є матір`ю гр. ОСОБА_4 . Власником квартири АДРЕСА_4 є - ОСОБА_2 .

Починаючи з 2008 року коли відповідачка ОСОБА_2 здійснювала самочинне будівництво, а точніше самочинну прибудову та надбудову до квартири своєї матері АДРЕСА_1 , позивач неодноразово як власник своєї поруч квартири звертався з заявами та скаргами до Жовківської міської ради з приводу такого самочинного будівництва.

Своїми заявами та скаргами з 2008 року позивач повідомляв про те, що сусідкою гр. ОСОБА_2 здійснюється самочинне будівництво, самочинна прибудова та надбудова до квартири АДРЕСА_1 , яка порушує мої права та законні інтереси як власника квартири АДРЕСА_6 цього будинку та як користувача земельної ділянки (загального користування) на якій відповідачка ОСОБА_2 здійснювала таке самочинне будівництво. Вказував, що відповідачка здійснюючи таку прибудову влаштувала собі окремий вхід в таку прибудову поставивши вхідні двері відразу поруч з його вхідними дверима, збудувала окремі сходи та накритий ганок, через який тепер позивачу слід ходити як до неї до дому, щоб зайти у свої вхідні двері своєї квартири. Більше того, покрівля влаштована відповідачкою призвела до зміни покрівлі даху над квартирою позивача, що призводить до затікання його квартири. Вказує, що відповідачка підклала на дах його квартири бляху, щоб квартира позивача не затікала, однак це не допомагає, що проглядається з фотознимків. Зазначав, що будинок АДРЕСА_7 відноситься до історико-архітектурного середовища міста Жовкви.

У 2015 році частині будинку в якому знаходиться квартира позивача було присвоєно окремий поштовий номер №6-б.

І з 2015 року позивач є власником будинку АДРЕСА_7 .

Частині будинку в якій знаходиться квартира АДРЕСА_1 .

Відтак, на даний час прибудова та надбудова, яка була вчинена відповідачкою ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 , тепер рахується як прибудова та надбудова до будинку АДРЕСА_7 , і тепер така квартира має статус будинку АДРЕСА_7 , тобто не квартира, а будинок.

Як зазначав позивач, самочинну прибудову відповідачка здійснила самовільно на спільній земельній ділянці загального користування, якою позивач користувався і користується, і з часу будівництва вказаної самочинної прибудови позбавлений можливості користуватися 49.6 кв.м. вказаної земельною ділянкою загального користування, оскільки відповідачка збудувала самочинну прибудову зайнявши 49.6 кв.м. земельної ділянки загального користування, якою він також користувався і яка належить громаді в особі Жовківської міської ради.

Вказував, що відповідачка відразу при влаштуванні самочинної прибудови здійснила собі несанкціонований окремий вхід в таку прибудову, влаштувавши перед його вхідними дверима в квартиру муровані сходи та надбудувала над такими сходами своє цільне накриття, вийшовши на територію земельної ділянки загального користування вже перед його вхідними дверима, тим самим перегородивши йому таким окремим несанкціонаваним входом, самочинною прибудовою та мурованими сходами та збудованим критим ганком взагалі доступ до вхідних дверей його квартири, а тепер вже будинку.

Позивач зазначав, що відповідачка з 2008 року вказує позивачу на те, щоб він взагалі переніс свої вхідні двері своєї квартири, а тепер будинку в інше місце, і це при тому що його вхідні двері існують з 30-х років, коли такий будинок був збудований;

Зазначає позивач, що відповідачка влаштовуючи самочинну прибудову змінила конфігурацію даху, зайшовши на частину його покрівлі, що призвело до того, що вже багато років його квартира а на даний час вже будинок затікає, відповідачка підставила кусок бляхи на горище, щоб ливневі води не затікали в квартиру позивача, однак це не допомагає.

Вказує позивач, що влаштована самочинна прибудова з окремим в неї входом та прибудованими мурованими сходами та влаштованим накриттям утруднює заїзд автомобілем на земельну ділянку загального користування.

Зазначає позивач, що влаштована самочинна прибудова з окремим в неї входом та прибудованими мурованими сходами та влаштованим накриттям призвело до того, що відповідачка та її діти на протязі багатьох років використовують частину земельної ділянки загального користування, яка вже під його вікнами, як власну земельну ділянку, з обуренням роблять йому зауваження що він під своїми вікнами своєї квартири свого будинку ходить, що він їм заважає. Відповідачкою влаштовано під його вікнами дитячий майданчик, пісочницю, літні парасолі, качелю, і з 2008 року захопили вже і ту частину земельної ділянки загального користування яка відноситься до частини вже квартири та будинку позивача.

З 2008 року позивач не має змоги зайти в свій гараж, який знаходиться поруч його квартири, будинку, оскільки приходиться відсувати кожного разу столик, крісла, літню парасолю які відповідачка виносить на земельну ділянку загального користування під його вікнами, тим самим чинячи йому перешкоди у вільному користування такою земельною ділянкою та квартирою, будинком.

Відповідачка зрізала на тій частині земельної ділянки загального користування що навпроти квартири частини будинку позивача всі його насадження, кущі, дерева вишні та абрикосу, кущі рожі.

Всі ці вище перелічені обставини як зазначає позивач виникли у зв`язку з цим, що відповідачка забрала під самочинну прибудову 49.6 кв.м. вказаної земельної ділянки загального користування, що призвело до захоплення нею вже тієї частині земельної ділянки загального користування яка відноситься до частини його квартири, будинку.

Наголошує позивач на тому, що ні його батьки, ні він, жодних переобладнань чи то самочинного будівництва своєї частини квартири а тепер будинку не здійснювали, оскільки після смерті батьків позивача йому у власність перейшла вказана квартира, він був власником квартири АДРЕСА_5 , і він як власник починаючи з 2008 року писав скарги на самочинне будівництво ОСОБА_2 , та на її самочинне влаштування прибудови, сходів, ганку тощо., і лише у 2015 році, квартирі АДРЕСА_5 позивача було присвоєно окремий поштовий номер №6-б. І з 2015 року позивач став власником будинку АДРЕСА_7 .

Вказував, що відповідачка не була і не є ні власником ні зареєстрованим користувачем земельної ділянки загального користування на якій влаштувала самочинну прибудову.

Вище перелічені обставини на переконання позивача є свідченням того, що йому протягом тривалого часу чиняться перешкоди відповідачкою ОСОБА_2 , і він як власник з вересня 2008 року звертався зі скаргами та заявами з цього приводу і звертається по даний час, де компетентними органами йому повідомлялося про звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Пояснення відповідачки обгрунтовані тим, що відповідачка ( ОСОБА_2 ) мала згоду попереднього власника квартири позивача, і мала всі необхідні дозволи та погодження для влаштування самочинної прибудови в центральній частині міста Жовкви та ще й до того на земельній ділянці, яка їй не була відведена та яка знаходиться в історико-архітектурному заповіднику.

Натомість доказів на обгрунтування своїх пояснень відповідачка суду не надала.

В жодне підготовче судове засідання відповідачка не являлася, хоча належним чином була повідомлена.

03.06.2019р. суд закрив підготовче провадження у справі.

В жодне судове засідання з розгляду справи по суті відповідачка не зявилася, про причини своєї неявки не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про дату та час розгляду справи по суті.

29.03.2021р. від позивача надійшла заява, якою позивач просив розглянути без його присутності вказану справу, вказав, що свій позов він підтримує в повному обсязі та просив його позов задовільнити.

Інші учасники справи також належним чином були повідомлені про дату та час розгляду справи, однак в суд не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, неявка яких не перешкоджає розгляду справи по суті.

Судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини щодо усунення перешкод шляхом демонтування самочинно здійсненої відповідачкою прибудови та надбудови, яку у добровільному порядку не було демонтовано, у зв`язку із чим позивач у межах законодавчо наданих повноважень звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Спірні правовідносини регулюються нормами ст.376 ЦК України, ст. ст. 177, 179 ЖК УРСР, Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», підзаконними нормативно-правовими актами.

Згідно п.5 Постанови №6 Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», зазначено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права.

Позивачем доведено порушення свого права та законного інтересу, надавши суду з цього приводу ряд письмових доказів, заяв та скарг які ним написані та скеровані на адресу Жовківської міської ради та інших відомств з 2008 року, а також довів неправомірність вчиненого відповідачкою самочинного будівництва.

Згідно ст. 55 Конституції України передбачено право кожного після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом яких є Україна.

До того ж не викликає сумніву те, що ефективний судовий захист прав людини і громадянина є одним із головних показників демократизації суспільства, складовою прав і свобод людини і громадянина та їх гарантій, способом утвердження і забезпечення прав і свобод людини, що відповідно до ст.3 Конституції є головним обов`язком держави.

Розглядаючи зазначене питання, треба також враховувати, що обмеження права особи на судовий захист не відповідає ст.ст.7, 8 Закону України Про судоустрій та статус суддів, а саме: Кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону.

Частиною 2 такого Закону обумовлено: Для забезпечення справедливого та неупередженого розгляду справ у розумні строки, встановлені законом, в Україні діють суди першої, апеляційної, касаційної інстанцій і Верховний Суд України.

Частиною 3 Закону передбачено: Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Поряд з цим частиною 1 ст.8 Закону обумовлюється, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Конституція має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії. Як зазначив Пленум Верховного Суду України в постанові від 1.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», «це зобов`язує суди при розгляді конкретних справ керуватися насамперед нормами Конституції України».

Статтею 8 Конституції визначено, що закони повинні відповідати Конституції, а звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції гарантується. Пленум ВС України в постанові №9 роз`яснив (п.1), що конституційні права і свободи визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

У п.2 постанови роз`яснюється, що «суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають грунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй».

Судом встановлено, що позивач є власником вказаної квартири АДРЕСА_5 , в порядку спадкування за заповітом. У 2015 році частині будинку в якому знаходиться квартира позивача було присвоєно окремий поштовий номер №6-б.

З 2015 року позивач є власником будинку АДРЕСА_7 .

Частині будинку в якій знаходиться квартира АДРЕСА_1 .

Власником квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_4 . Відповідачка - ОСОБА_2 є матір`ю гр. ОСОБА_4 . Власником квартири АДРЕСА_4 є - ОСОБА_2 .

Актом комісії Жовківської районної державної адміністрації від 22.07.2015р. встановлено:

- п.4 Акту від 22.07.2015р.: - Дозвіл на виконання будівельних робіт на житлову прибудову з мансардою до квартири АДРЕСА_1 - відсутній;

-п.5 Акту від 22.07.2015р.: - Прибудинкова територія будинку АДРЕСА_7 яка належить до земель комунальної власності Жовківської міської ради не передана у користування чи приватну власність.

Правовстановлюючі документи на дану земельну ділянку відсутні.

Відповідачка ОСОБА_2 самочинно влаштувала житлову добудову з мансардою до квартири АДРЕСА_1 із збільшеною загальною площею 78,8 кв. м, а житловою - 45,1 кв. м., що також встановлено рішеннями судів, які набрали законної сили, справа №444/1487/10.

Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого ДКП «Червоноградське МБТІ» ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_1 , площею 21,5 кв. м і вона набута нею на підставі договору дарування.

Рішенням виконавчого комітету Жовківської міської ради Львівської області від 30 серпня 2007 року останній надано дозвіл на добудову до цієї квартири та виготовлення проекту.

ОСОБА_2 виготовила проект добудови, який 18 серпня 2010 року було погоджено відділом регіонального розвитку, містобудування та архітектури Жовківської районної державної адміністрації Львівської області та Державним історико-архітектурним заповідником в м. Жовкві Львівської області.

Згідно з технічним паспортом, виготовленим ДКП «Червоноградське МБТІ», внаслідок здійсненою нею добудови площа квартири АДРЕСА_1 збільшилась до 78,8 кв. м, а житлова - 45, 1 кв. м.

Суд апеляційної інстанції також встановив, що прибудову здійснено на земельній ділянці, яка ОСОБА_2 не належить та не була їй відведена для цієї мети.

Крім того, відсутні дані про те, що таке будівництво здійснювалось у чіткій відповідності до вимог законодавства, зокрема, щодо дотримання містобудівного законодавства, а саме у матеріалах справи відсутні будь-які докази про надання згоди на таку добудову інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю.

При цьому в матеріалах справи містяться звернення ОСОБА_1 з приводу самовільної добудови до компетентних органів та відповіді на них, акт уповноваженої комісії з приводу здійсненої добудови без погодження виготовленої документації та отримання необхідного дозволу Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області.

Згідно ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважаються самочинним будівництвом. Особа яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

У розумінні частини 1 статті 376 ЦК самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, прибудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт від органів архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) раніше отримано право власності.

Прийняття в експлуатацію цих об`єктів нерухомості (крім закінчених будівництвом до 05.08.1992 індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них) має здійснюватися безоплатно територіальними органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, а також за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації у спосіб, визначений Змінами до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженими наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 13.06.2012 № 304, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 09.07.2012 за № 1132/21444.

Згідно п.4 Постанови №6 Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», «…Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України №3038-VI дозвільний документ (статті 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії об`єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону».

Згідно ч.2 п.21 Постанови №6 Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», проект не є належно затвердженим за умови відсутності погодження архітектурно-планувальної частини проекту місцевим органом містобудування та архітектури і позитивного висновку державної експертизи у випадку, коли її проведення є обов`язковим (стаття 7 Закону № 687-XIV, стаття 31 Закону № 3038-VI).

Враховуючи, що проект по будівництву прибудови до квартири не затверджено органом містобудування та архітектури, що відповідачка не отримала дозвіл на будівництво у відповідному порядку на тій земельній ділянці на якій вона таке будівництво самочинно звела, не будучи ні користувачем, ні власником земельної ділянки на якій споруджено прибудову, проведення відповідачкою таких будівельних робіт по будівництву прибудови до квартири АДРЕСА_2 - є і залишається досі самочинним будівництвом.

Відповідно до ч.1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно, вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

Відповідно до ч.1 ст. 177 Житлового кодексу УРСР громадяни зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під`їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування.

Згідно з ст. 179 цього Кодексу користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1.4.1. Наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 "Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій" переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої народних депутатів відповідно до законодавства.

Відповідно до п. 1.4.4. цього Наказу переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту, не допускається. Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається.

Згідно п.1.4.6. Наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 "Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій" власник, наймач (орендар) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення, що припустив самовільне переобладнання або перепланування, що призводить до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту, зобов`язаний за свій рахунок привести це приміщення до попереднього стану.

Відповідно до п.1.4.1 Правил, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих, у жилих будинках приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкції будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту, не допускається.

Згідно з п.4 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків», затверджених постановою КМУ від 08.10.1992 року, власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, з дозволу власника будинку (квартири), власника гуртожитку (житлового приміщення у гуртожитку) та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до повноважень сільських, селищних рад у сфері благоустрою населених пунктів належить затвердження правил благоустрою територій населених пунктів.

Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд встановив відсутність у відповідача будь-яких дозвільних документів та проектної документації на здійснену прибудову та надбудову, а відтак така була здійснена самочинно. Дана обставина не спростована стороною відповідача у судовому засіданні. Разом із тим, аргументи відповідача відносно обставини, що прибудова здійснена зі згоди попередніх власників (батьків) позивача, суд відхиляє адже такі не можуть вважатися достовірними доказами у відповідності до ст. 79 ЦПК України щодо підтвердження правомірності здійснення прибудови та позитивного впливу такої на будинок у цілому.

Таким чином, суд прийшов переконання, що прибудова та надбудова до квартири є самочинною, здійснена відповідачем без отримання належного дозволу, а тому суд прийшов висновку про необхідність усунути перешкоди позивачу шляхом зобов`язати відповідача демонтувати самочинно здійснену прибудову та надбудову зі збільшеною загальною площею до квартири зі скасування свідоцтва про право власності та скасуванням державної реєстрації про право власності.

Будь-яких інших фактичних даних та підтвердження їх доказами, що має значення для правильного вирішення справи, суд не встановив.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 23, 141, 247, 258-259, 264-265, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов задоволити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні прибудинковою земельною ділянкою та житловим будинком, шляхом:

Знести (демонтувати) за рахунок гр. ОСОБА_2 - житлову прибудову з мансардою до квартири АДРЕСА_2 із збільшеною загальною площею 78.8 кв.м. та житловою площею 45.1 кв.м., що належать на праві власності гр. ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_3 ,;

Скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30.01.2014р. індексний номер 17068900 видане гр. ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_4 ;

Скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно індексний номер - 29838101 від 21.11.2014р. гр. ОСОБА_2 про право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 52.2 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_1 ( зареєстрований за адресою: АДРЕСА_9 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір в сумі 2114,40 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Одночасно роз"яснити відповідачу, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга подається Львівському апеляційному суду через Жовківський районний суд Львівської області.

Повне рішення складено 07.04.2021 року.

Суддя: Мікула В. Є.