Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 753/10302/20
Номер провадження 22-ц/824/11375/2021
Головуючий у суді першої інстанції О.М. Колесник
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
11 серпня 2021року місто Київ

Номер справи 753/10302/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

учасники справи:

заявник (позивач) ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_2 , подані представником ОСОБА_3 ,

на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2020 року

на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року

постановленіу складі судді Колесник О.М., в приміщенні Дарницького районного суду м. Києва, -

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просила суд встановивити факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу у період з листопада 1998 року по 04 листопада 1999 року, визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно: п`ятикімнатну квартиру, загальною площею 147,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 293,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , земельну ділянку, площею 0,15 га., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :00:002:1890, земельну ділянку, площею 0,1114 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:002:1891, паркувальне місце позиція 12, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , квартиру, загальною площею 170,5 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_4 , двокімнатну квартиру, загальною площею 101, 90 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 , двокімнатну квартиру, загальною площею 103, 5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 , гаражний бокс № НОМЕР_1 розташований на 1 поверсі, який знаходиться у ГБК Товариство з обмеженою відповідальністю «Керамблоки плюс», за адресою: м.Київ, вул. Н.Юрківська, 2, машиномісце № НОМЕР_2 , розташоване в підземній автостоянці по вул. Фрунзе, 14-18, м. Київ, автомобільний бокс № НОМЕР_3 , розташований у Гаражному кооперативі «Підземна автостоянка «Позняки-17», що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Драгоманова, автомобільний бокс № НОМЕР_4 , розташований у Гаражному кооперативі «Підземна автостоянка «Позняки-17», що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Драгоманова, автомобіль Toyota Camry, державний номерний знак, НОМЕР_5 , автомобіль Toyota Camry, державний номерний знак, НОМЕР_6 . Визнати право власності по Ѕ частині на вказане майно за нею та відповідачем.

У жовтні 2020 року сторона позивача подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме та рухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2 , а саме: п`ятикімнатну квартиру, загальною площею 147,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 293, 8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , земельну ділянку, площею 0,15 га., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :00:002:1890, земельну ділянку, площею 0,1114 га., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:002:1891, паркувальне місце позиція 12, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , квартиру, загальною площею 170,5 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_4 , двокімнатну квартиру, загальною площею 101, 90 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 , двокімнатну квартиру, загальною площею 103, 5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 , гаражний бокс № НОМЕР_1 розташований на 1 поверсі, який знаходиться у ГБК Товариство з обмеженою відповідальністю «Керамблоки плюс», за адресою: м. Київ, вул. Н. Юрківська, 2, машиномісце № НОМЕР_2 , розташоване в підземній автостоянці по вул. Фрунзе, 14-18, м. Київ, автомобільний бокс № НОМЕР_3 , розташований у Гаражному кооперативі «Підземна автостоянка «Позняки-17», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Драгоманова, автомобільний бокс № НОМЕР_4 , розташований у Гаражному кооперативі «Підземна автостоянка «Позняки-17», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Драгоманова, автомобіль Toyota Camry, державний номерний знак, НОМЕР_5 , автомобіль Toyota Camry, державний номерний знак, НОМЕР_6 .

Вказану заяву було обгрнутовано тим, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення у подальшому у разі задоволення позову, оскільки право власності на усе зазначене нерухоме та рухоме майно, яке є предметом позову, зареєстровано за відповідачем та усі правовстановлюючі документи на вказане майно знаходяться у нього та у третіх осіб, які мають довіреності від відповідача на розпорядження цим майном. Позивач вважає, що є реальна загроза, що відповідач може одноособово розпорядитися майном як його єдиний власник за реєстраційними документами. Відповідач вже намагався здійснити відчуження квартири, проте не зміг цього зробити, оскільки в ній зареєстрована неповнолітня дитина.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2020 року частково задоволено заяву про забезпечення позову.

Накладено арешт на майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2 , а саме: п`ятикімнатну квартиру, загальною площею 147,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 293, 8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку, площею 0,15 га., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :00:002:1890; земельну ділянку, площею 0,1114 га., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:002:1891; паркувальне місце позиція 12, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ; квартира, загальною площею 170,5 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_4 ; машиномісце № НОМЕР_2 , розташоване в підземній автостоянці по АДРЕСА_7 ; двокімнатну квартиру, загальною площею 101, 90 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 ; двокімнатну квартиру, загальною площею 103, 5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 . В решті вимог заяви відмовлено.

У грудні 2020 року сторона позивача подала заяву про забезпечення позову, у якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2 , а саме: автомобіль Toyota Camry, 2003 року випуску, державний номерний знак, НОМЕР_6 .

В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову заявник посилалася на намір відповідача продати автомобілі, які придбані за спільні кошти подружжя з метою уникнення їх поділу у разі задоволення позову судом. А накладення арешту на вказане рухоме майно гарантуватиме виконання можливого рішення суду.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на рухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2 , а саме: автомобіль Toyota Camry, 2362 куб.см., 2003 року випуску, № кузова НОМЕР_7 , державний номерний знак, НОМЕР_6 .

Не погоджуючись з ухвалами суду від 27.10.2020 та від 03.12.2020 ОСОБА_2 , через свого представника ОСОБА_3 , подав апеляційні скарги, в яких просить скасувати ухвали суду від 27.10.2020 та від 03.12.2020 та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяв про забезпечення позову, посилаючись на незаконність та необґрунтованість постановлених судом ухвал, порушення судом норм процесуального права, не встановлення судом обставин, що мають значення для вирішення питання про забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційних скарг зазначено, що наклавши арешт на рухоме та нерухоме майно, належне на праві власності відповідачу, суд першої інстанції не врахував, що позивачем не було надано у розпорядження суду жодних доказів того, що відповідач має намір продати спірне нерухоме майно та що ним вчиняються будь -які дії щодо відчуження зазначеного спірного майна. Суд розглянув заяви про забезпечення позову у відсутність відповідача, що позбавило його можливості висловити свої заперечення з приводу наявності підстав для забезпечення позову. Суд не врахував, що постановленими ухвалами він фактично вирішив справу по суті спору та визначив усе нерухоме майно спільним майном подружжя. Також вказав, що суд першої інстанції приймаючи до розгляду заяви про забезпечення позову у порушення вимог статей 152-154 ЦПК України не звернув увагу на наведене та на те, що заяви не містять пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, суд не дослідив необхідність зустрічного забезпечення з урахуванням інтересів відповідача.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_3 підтримав подані апеляційни скарги, просить задовольнити їх з викладених підстав.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, оскаржувані ухвали суду просить залишити без змін як законні і обґрунтовані.

Так, відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість постановлених ухвал, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Так, накладаючи арешт на рухоме та нерухоме майно, належне відповідачу на праві власності, суд першої інстанції урахував предмет, підстави позову та вважав співмірним обраний позивачем вид забезпечення позову з заявленими позовними вимогами, при цьому суд дійшов висновку, що застосований вид забезпечення позову не порушує законні права та інтереси відповідача, а невжиття заходів запезпечення позову може утруднути або зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з огляду на таке.

Так, відповідно до частин 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Положеннями статті 152 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Як роз`яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2009 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Фундаментальними критеріями, які формують висновок про наявність дійсних підстав для забезпечення позову, є логічний та юридичний аналіз обставин справи, на які посилається позивач, та доводи заяви про забезпечення позову. Процесуальні норми лише вказують на порядок вчинення дій.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод чи інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчитися, що між сторонами виник спір.

Таким чином, у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. При цьому ухвалою про забезпечення позову суд не може вирішувати спір по суті.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

З матеріалів справи вбачається, що предметом дано спору є нерухоме та рухоме майно, яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя та визнати право власності по Ѕ частині на вказане майно за нею та відповідачем, а саме: п`ятикімнатну квартиру, загальною площею 147,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 293, 8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку, площею 0,15 га., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :00:002:1890; земельну ділянку, площею 0,1114 га., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:002:1891; паркувальне місце позиція 12, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ; квартиру, загальною площею 170,5 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_4 ; двокімнатну квартиру, загальною площею 101, 90 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 ; двокімнатну квартиру, загальною площею 103, 5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 ; гаражний бокс № НОМЕР_1 розташований на 1 поверсі, який знаходиться у ГБК Товариство з обмеженою відповідальністю «Керамблоки плюс», за адресою: м. Київ, вул. Н. Юрківська, 2; машиномісце № НОМЕР_2 , розташоване в підземній автостоянці по вул. Фрунзе, 14-18, м. Київ; автомобільний бокс № НОМЕР_3 , розташований у Гаражному кооперативі «Підземна автостоянка «Позняки-17», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Драгоманова; автомобільний бокс № НОМЕР_4 , розташований у Гаражному кооперативі «Підземна автостоянка «Позняки-17», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Драгоманова; автомобіль Toyota Camry, державний номерний знак, НОМЕР_5 ; автомобіль Toyota Camry, державний номерний знак, НОМЕР_6 .

Звертаючись до суду із заявами про вжиття заходів забезпечення позову, заявник виклала обґрунтування суті спору та ризиків, які можуть настати у разі невжиття заходів забезпечення позову. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд не установлює прав та обов`язків сторін, а лише на підставі викладених обставин і наявних доказів, переконавшись, що поза розумним сумнівом дійсно є підстави уважати про спір, застосовує заходи забезпечення позову.

Зазначені особливості при поданні заяв та їх розгляду судом дотримані.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши наявність між сторонами реального спору щодо права власності на зазначене в позовній заяві нерухоме та рухоме майно, та враховуючи можливість його відчуження відповідачем, на якого це майно зареєстроване як на одноосібного власника, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для накладення арешту на спірне майно, яке перебуває у власності відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що застосувавши заходи забезпечення у виді накладення арешту на нерухоме та рухоме майно, яке у позові позивач просить визнати суд спільним майном подружжя та здійснити його поділ, суд фактично визнав зазначене майно спільною сумісною власністю подружжя та те, що воно підлягає поділу, колегія суддів оцінює критично, оскільки наклавши арешт на таке майно суд в ухвалі не зробив жодних висновків щодо статусу такого майно. Суд керувався виключно тим, що вжиття заходів забезпечення позову виключить ризики неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову. Такий вид забезпечення позову не порушує прав відповідача, оскільки не позбавляє його права володіння та користування даним майном, а лише тимчасово обмежує його у праві розпоряджатися спірним майном на свій розсуд.

Заперечення відповідача, щодо належності спірного майна до спільного сумісного майна подружжя, не свідчать про необгрунтованість заяв про забезпечення позову, оскільки об`єктом спору є зазначене в ухвалах суду майно, доведеною є необхідність застосування заходів для забезпечення збереження існуючого правового становища та недопущення розширення кола осіб, яким відповідач має можливість передати спірне майно, що значною мірою може вплинути на права позивача у випадку задоволення позову.

Суд зазначає, що заяви про забезпечення позову містять виклад детального обґрунтування та необхідності вжиття заходів забезпечення позову як накладення арешту на спірне рухоме та нерухоме майно, належне на праві власності відповідачу.

Спосіб забезпечення позову повністю кореспондується з викладеними підставами позову. Тобто, спосіб забезпечення позову здатний забезпечити захист інтересів позивача у випадку задоволення позову і присікти дії відповідача, які можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

При цьому суд правильно враховував, що вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами, не порушує прав відповідача, в той час як незастосування забезпечення позову з урахуванням невизнання відповідачем позову може утруднити захист та відновлення прав позивача в разі задоволення позову.

Отже, враховуючи предмет та підстави позову, наведені позивачем докази та обґрунтування заявлених вимог у клопотанні щодо забезпечення позову, їх обґрунтованість, наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

В частині доводів скарги про зустрічне забезпечення, апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом ч.7 ст.153, ч.6 ст.154 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд вирішує питання зустрічного забезпечення.

Згідно з ч.1 ст.154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Перелік випадків у яких, суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення визначений ч.3 ст.154 ЦПК України та є вичерпним.

Зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі, визначеному судом (ч.4 ст.154 ЦПК України).

З аналізу наведеної норми вбачається, що єдиним критерієм застосування судом зустрічного забезпечення позову є забезпечення можливості відшкодування збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову. При цьому можливість таких збитків має бути ретельно досліджена судом, визначено їх потенційний розмір, оцінено співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення.

Матеріали справи не містять доказів наявності передбачених ст.154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

Враховуючи те, що обраний заявником спосіб забезпечення позову не спричинить невідновлюваної шкоди відповідачу чи третім особам, а також відсутність обставин визначених ч.3 ст.154 ЦПК України, доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення є безпідставними.

Отже, суд першої інстанції встановивши наявність між сторонами спору про право власності на зазначене у позові майно та враховуючи можливість його відчуження відповідачем, право власності на яке зареєстровано на відповідча суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задовлення заяв про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, зазначене у резолютивних частинах оскаржуваних стороною відповідача ухвал. Питання про те, чи є спірне майно спільним майном подружжя, чи підлягає воно поділу та чи має право позивач на визнання за собою право власності на його частку підлягають з`ясуванню при розгляді справи по суті спору. В залежності від того, які обставини будуть встановлені судом і буде ухвалено судове рішення.

Інші доводи апеляційних скарг, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у застосуванні заходів забезпечення, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваних ухвал суду, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Так, відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, є такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду. Подані позивачем заяви містять обґрунтовані посилання та відповідні докази щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення заяв про забезпечення позову.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвали суду першої інстанції від 27.10.2020 та від 03.12.2020 постановлені з додержанням вимог закону і не можуть бути скасовані з підстав, наведених в апеляційних скаргах, а тому оскаржувані ухвали суду від 27.10.2020 та від 03.12.2020 слід залишити без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_2 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , подані представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2020 року та ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 16.08.2021.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна