Справа № 442/6168/18 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/3035/20 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Крайник Н. П.

суддів: Ванівського О.М., Шеремети Н.О.

при секретарі: Скакун І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дрогобицького місьрайонного суду Львівської області від 16 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення, -

в с т а н о в и в:

13.09.2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі - продажу будинку від 18.07.2009 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.03.2010 року. Укладаючи договір купівлі-продажу житлового будинку ОСОБА_1 зобов`язувався знятися з реєстрації в даному будинку. Однак, відповідач продовжував проживати у належному їй ( ОСОБА_2 ) будинку, не сплачував комунальні послуги та вчиняв інші дії, спрямовані на приведення зазначеного нерухомого майна до нежитлового стану. 20.03.2017 року ОСОБА_1 була вручена вимога про звільнення будинку і зняття з реєстрації. В червні 2017 року ОСОБА_1 було добровільно звільнено будинок і по сьогоднішній день він там не проживає. Однак, з реєстрації так і не знявся. Крім того, ОСОБА_1 подав позов до неї ( ОСОБА_2 ), в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку від 18.07.2009 року. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23.02.2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вважає, що реєстрація місця проживання відповідача порушує її право власності, гарантоване законом.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .

Вирішено питання судового збору.

Заочне рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що, постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував, шо житловий будинок АДРЕСА_1 є єдиним його місцем проживання, тому таке не відповідає положенням Конституції України та практиці Європейського Суду з прав людини, згідно якого втарата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Оскільки позивач знав при укладенні договору купівлі-продажу будинку, що він не має іншого житла, вважає, що право власності позивача на це майно не може бути захищено шляхом визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки після зняття з реєстрації він стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин даної справи. Крім того, спірний будинок АДРЕСА_1 не є єдиним можливим місцем проживання позивачки ОСОБА_2 .

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У засіданні колегії суддів представник позивача Небеляк І.М. проти скарги заперечив, просив у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляд справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності по наявних матеріалах справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно положень ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відтак визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням має наслідок зняття її з реєстрації.

При розгляді спорів про право користування жилим приміщенням слід керуватися роз`ясненнями абзацу 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 року №9, згідно якого при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Разом з тим, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (стст.71, 72, 116, 156 ЖК; ст.405 ЦК). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 (справа №6-57цс11).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 18 липня 2009 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , витягом з Державного реєстру правочинів та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 3-5).

20.03.2017 року ОСОБА_2 надіслала ОСОБА_1 вимогу про добровільне виселення з житлового будинку та звільнення житлового приміщення та господарських споруд від майна, в якій просила: добровільно виселитися з житлового будинку по АДРЕСА_1 , звільнити житловий будинок і господарські споруди від майна, сплатити рахунки за спожиті комунальні послуги та вирішити питання про зняття з реєстрації за вказаним місцем проживання до 20.04.2017 року.

01.05.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір найму житла, за умовами якого наймодавець передав у найм ОСОБА_1 одну кімнату розміром 9,5 м.2 у житловому будинку по АДРЕСА_1 для проживання. Договір найму житла укладено на строк з 01.05.2017 року по 31.07.2017 року.

Згідно розписки, написаної 25.05.2017 року відповідачем ОСОБА_1 , останній зобов`язувався до 02.06.2017 року добровільно звільнити будинок АДРЕСА_1 .

На виконання зазначеного у розписці зобов`язаня, в червні 2017 року відповідач виселився з будинку АДРЕСА_1 .

Однак, з реєстрації за зазначеною адресою не знявся.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація відповідача в належному їй будинку, порушує її ( ОСОБА_2 ) право власності на зазначене майно, яке підлягає захисту в судовому порядку.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дрогобицького місьрайонного суду Львівської області від 16 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 серпня 2021 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н. О.