Провадження № 2/752/2706/21
Заочне Р І Ш Е Н Н Я
09 липня 2021 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Плахотнюк К.Г.,
за участі секретаря судового засідання Коротун Т.В.,
розглянувши в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.12.2019 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Audi», д.з.н. НОМЕР_1 , при зміні напрямку руху, не впевнився в безпеці маневру та скоїв зіткнення з автомобілем «BMW 320і» д.з.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , що призвело до пошкодження даних транспортних засобів.
ОСОБА_1 є власником автомобіля «BMW 320і» д.з.н. НОМЕР_2 .
Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію автомобіля «Audi», д.з.н. НОМЕР_1 , власником автомобіля є UAB Laumiш Kalnas, Республіка Литва.
Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 21.01.2020 у відповідача ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Зазначає, що на момент ДТП ОСОБА_2 не підпадав під дію Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів», оскільки не мав права керувати автомобілем «Audi», бо не є його власником.
Відтак, згідно з Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, а відшкодування шкоди має бути здійснено особою, яка її завдала, тобто відповідачем.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 4 серпня 2020 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін, роз`яснено позивачу та відповідачу порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання (а.с. 39-40).
У судове засідання, призначене на 13.07.2021 року сторони не з`явилися. Про дату, час, та місце судового розгляду були повідомлений належним чином.
Справа 07.05.2021 не розглядалася у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача.
Представник позивача - адвокат Шимко А.О. подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача. Позовні вимоги підтримав і просив задовольнити в повному обсязі.
Відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Будь-які клопотання до суду не надходили.
У судове засідання, призначене на 9 липня 2021 року сторони не з`явилися.
Представник позивача - адвокат Шимко А.О. подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача. Позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Також надав клопотання про доручення до матеріалів справи лист заступника директора департаменту - начальника управління митної статистики та аналізу Департаменту митного аудиту та обліку осіб ДФС України № 19-19-02/19-02/-02/8.19/520 від 09.06.2021.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався.
За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача.
Дослідивши матеріали справи, суд надходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до положень п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Судом встановлено, що 05.12.2019 року приблизно о 13 год. 55 хв., відповідач ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Audi», д.з.н. НОМЕР_1 , в м. Києві по вул. Ак. Заболотного - Ак. Тронька, при зміні напрямку руху, не впевнився в безпеці маневру та скоїв зіткнення з автомобілем «BMW 320і» д.з.н. НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку, що призвело до пошкодження даних транспортних засобів. Тобто порушив вимоги п.10.1 ПДР України, за що відповідальність передбачена ст. 124 КупАП.
Право власності автомобіля «BMW 320і» д.з.н. НОМЕР_2 підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 (а.с.9).
Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію автомобіля «Audi», д.з.н. НОМЕР_1 № НОМЕР_6 , власником автомобіля є UAB Laumiш Kalnas, Республіка Литва (а.с. 32).
Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у які беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до листа-відповіді за вих. № 19-19-02/19-02/-02/8.19/520 від 09.06.2021 заступника директора департаменту - начальника управління митної статистики та аналізу Департаменту митного аудиту та обліку осіб ДФС України, транспортний засіб «Audi», д.з.н. НОМЕР_1 був ввезений на митну територію України в режимі «транзит» через пункт пропуску «Ягодин - Дорогуск» митного поста «Ягодин» Волинської митниці ДФС 02.03.2017 р.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 95 Митного кодексу України встановлено строк транзитних перевезень для автомобільного транспорту 10 діб (у разі перевезення в зоні діяльності однієї митниці 5 діб).
Положення статті 93 МК України передбачають, що товари, транспортні засоби комерційного призначення, що переміщуються у митному режимі транзиту, не повинні використовуватися з жодною іншою метою, крім транзиту.
Згідно з вимогами ст. 102 МК України митний режим транзиту завершується вивезенням товарів, транспортних засобів комерційного призначення за межі митної території України або їх оформленням у інший митний режим, відмінний від митного режиму транзиту.
Тому, як свідчать фактичні обставини справи, на момент ДТП (05.12.2019 р.) водій ОСОБА_2 керував транспортним засобом «Audi», д.з.н. НОМЕР_1 , щодо якого Митним кодексом України встановлені обмеження на підставі прострочення транзиту.
Частиною 10.4 статті 10 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» передбачено, що під час в`їзду на територію України власник транспортного засобу, який зареєстрований в інший країні, зобов`язаний мати на весь термін перебування такого транспортного засобу на території України сертифікат міжнародного автомобільного страхування «Зелена картка» або внутрішній договір страхування цивільно-правової відповідальності.
Будь-яких заперечень та доказів по суті позовних вимог відповідач суду не надав.
У зв`язку з тим, що матеріали справи не містять підтверджених даних про те, що транспортний засіб «Audi», д.з.н. НОМЕР_1 на момент вчинення ДТП був забезпечений договором обов`язкового страхування, тому обов`язок з відшкодування позивачу майнової шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження належного йому автомобіля під час ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_2 внаслідок порушення останнім ПДР, покладається на відповідача.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження пошкодження автомобіля «BMW 320і» д.з.н. НОМЕР_2 позивачем були надані копії фотокарток цього автомобіля (а.с. 25-28 ), акт огляду транспортного засобу від 6.12.2019 року, підписаний оцінювачем ОСОБА_3 (а.с. 23-24), розрахунки ремонтної калькуляції № 61/12-ТЗ (а.с. 18-22), договір про проведення автотоварозначого дослідження (оцінки) ТЗ № 61/12-ТЗ від 6.12.2019 (а.с. 11) та звіт про вартість матеріального збитку, завданого пошкодженням ТЗ від 16.12.2019 (а.с. 13-17).
Зі змісту звіту встановлено, що він зроблений відповідно до договору про проведення автотоварознавчого дослідження (оцінки) ТЗ, укладеного між ТОВ «Пасат Консалтинг груп», яке діє на підставі сертифіката суб`єкта оціночної діяльності № 726/17 від 21.07.2017 року, виданого Фондом Державного майна України (а.с.31) та ОСОБА_1 . Метою даної оцінки є встановлення вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ «BMW 320і» д.з.н. НОМЕР_2 . На підставі виконаних досліджень, зроблений висновок, що вартість матеріального збитку складає 35 195 грн 57 коп.
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № № 61/12-ТЗ від 6.12.2019 року вартість проведення оцінки КТЗ складає 1600,00 грн (а.с. 37), які позивачем було сплачено на користь ТОВ «Пасат Консалтинг груп».
Отже, зважаючи на вище викладене, а також на те, що вказаний Звіт № 61/12-ТЗ від 6.12.2019 відповідачем жодним чином не оспорений, суд вважає його належним і допустимим доказом у цій справі.
Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Підставами відшкодування шкоди за цим деліктом є: а) наявність шкоди; б) протиправна дія заподіювача шкоди; в) наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою.
Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Відповідно до приписів частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відтворення пошкодженої речі.
Згідно з положеннями частини 3 статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення незалежної оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування, під час вирішення спорів.
З метою визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ, визначення вартості відновлювального ремонту КТЗ під час проведення автотоварознавчих експертиз застосовується Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24.11.2003 № 142/5/2092 (далі - Методика).
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"- «…Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб».
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 9 цієї Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Позивач загальну суму завданої моральної шкоди оцінює в 30 000 грн та обґрунтовує її тим, що оскільки неправомірні дії відповідача позбавили його можливості звернутися за відшкодуванням до страховика, звертаючись до суду щодо відновлення свого порушеного права, він змушений був змінити звичний ритм свого життя, відмовитись від частини звичок і бажань. Так, ним був затрачений час та сплачені власні кошти на юридичні консультації, підготовку процесуальних документів та вчинення інших дій на відновлення своїх законних прав і інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При цьому, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України відносить витрати на професійну правничу допомогу саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Статею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Наявність договірних відносин між адвокатом Шимком А.О. (виконавцем) та ОСОБА_4 (замовник) підтверджується договором про надання правової допомоги № 28/05 від 28.05.2020 (а.с. 33).
У пункті 1.1. вказаного Договору його сторони погодили, що виконавець зобов`язується надати замовнику наступні юридичні послуги: надання юридичних консультацій, складання заяв, в т.ч. позовних, пояснень та інш. процесуальних документів, складання та подача апеляційної скарги, представництво інтересів замовника у суді, та інші юридичні послуги. За послуги за п. 1 Договору замовник сплачує виконавцю винагороду згідно з Додатком 1 до цього договору.
Згідно змісту квитанції до прибуткового касового ордеру № 2 від 28.05.2020 року адвокатом Шимко А.О. прийнято від ОСОБА_1 на підставі договору № 28/05 від 28.05.2020 10 000 грн (а.с. 34).
Однак, Додаток 1 до договору, як і акти виконаних робіт або акти приймання-передачі наданих послугу в матеріалах справи відсутні, що унеможливлює встановлення судом загального розміру гонорару та перелік фактично наданих послуг і їх вартість.
При цьому слід ураховувати, що наведений в договорі про надання правничої допомоги від 28.05.2020 перелік послуг і квитанція до прибуткового касового ордеру не є доказом щодо обсягу фактично наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Отже, за відсутності відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 137 ЦПК України відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг адвокатом та їх вартості клопотання про стягнення вказаних витрат з відповідача на користь позивача не підлягає задоволенню.
Разом з тим, витрати за послуги оцінювача за складання звіту у сумі 1600,00 грн. підлягають стягненню у повному обсязі.
Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 840,80 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 263-265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст. 22, 1166, 1187, 1188, 1192, 1194 ЦК України, , суд, -
позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) матеріальний збиток в сумі 35 195,57 грн, витрати на проведення незалежної оцінки транспортного засобу у розмірі 1600 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80грн, що разом становить належну до стягнення суму 37 636 (тридцять шість тисяч шістсот тридцять шість) гривень 37 копійок.
У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя К.Г. Плахотнюк