Справа № 643/5415/21
Провадження № 2/643/3391/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2021 року суддя Московського районного суду м. Харкова Власенко М. В., перевіривши позовну заяву представника ОСОБА_1 адвоката Бєлоус Лілії Василівни до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

29 березня 2021 року до Московського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бєлоус Л. В. до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Суд, перевіривши позовну заяву щодо додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України, встановив таке.

Інтереси позивача ОСОБА_1 представляє ОСОБА_3 , яка є адвокатом згідно Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 8920/10, на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АХ № 1043135 від 22 березня 2021 року.

Позовна заява підписана представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Бєлоус Лілією Василівною.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 СК України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

За правилами, встановленими ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила Цивільного кодексу України про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюється.

Враховуючи викладене, право на предявлення позову про розірвання шлюбу має лише один з подружжя, і волевиявлення особи щодо розірвання шлюбу є її індивідуальним бажанням, яке залежить від обставин, що склалися під час спільного проживання у шлюбі і має виражатися самостійно у певних діях, зокрема, у поданні позову про розірвання шлюбу. Отже, право на подання позову про розірвання шлюбу є особистим правом подружжя та не підлягає передорученню.

Суд, аналізуючи наведені положення пункту 15 постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11, вважає за необхідне уникати формальної (буквальної) їх оцінки (можливість розірвання шлюбу винятково органом державної реєстрації актів цивільного стану). Це насамперед повязано з тим, що висновок Пленуму Верховного суду України про неможливість розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану за заявою представника, безумовно, має спільну юридичну природу з інститутом розірвання шлюбу судом, яке також неможливе за заявою представника одного з подружжя.

Розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану, як і розірвання шлюбу судом має цілком подібні правові наслідки, отже мають бути ініційовані винятково і безпосередньо одним з подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Отже, позовна заява про розірвання шлюбу повинна містити підпис позивача.

Заборона подання позовної заяви про розірвання шлюбу представником одного з подружжя, чітко випливає з ч. 1 ст. 110 СК України та із самої суті спору, однак не виключає участі представника сторін, насамперед позивача у розгляді справи про розірвання шлюбу. Представник позивача не може сам підписати позовну заяву про розірвання шлюбу, але представник може представляти інтереси позивача чи відповідача. За відсутності позивача не можна ні з`ясувати повною мірою обставини життя подружжя, ні вжити заходів до їхнього примирення.

За змістом ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Слід звернути увагу, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Отже, суд доходить висновку про необхідність залишення позовної заяви без руху, через відсутність підпису ОСОБА_1 та надання позивачеві часу, необхідного для усунення зазначеного недоліку, шляхом подання позовної заяви підписаної ОСОБА_1 .

У разі усунення зазначених недоліків, до позовної заяви необхідно додати її копію для відповідача, згідно вимог частини першої статті 177 ЦПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 175, 185 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву представника ОСОБА_1 адвоката Бєлоус Лілії Василівни до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишити без руху.

Встановити десятиденний строк з моменту отримання цієї ухвали для усунення недоліків.

Роз`яснити, що у разі не усунення недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною та повертається позивачеві.

Копію ухвали надіслати позивачеві та представнику позивача.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя М. В. Власенко