Справа № 153/1544/20
Провадження №22-ц/801/1579/2021, 22-ц/801/1740/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Швець Р. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 рокуСправа № 153/1544/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Ковальчука О.В., Матківської М.В.

з участю секретаря судового засідання: Кузьменка Б.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу №153/1544/20

за позовом ОСОБА_1 до Цекинівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Приватне підприємство «Дністер» про визнання недійсним та скасування рішення Цекинівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області

за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лавріненко Ігора Анатолійовича на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 19 квітня 2021року та додаткове рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 10 червня 2021 року, ухвалені у складі судді Швець Р. В.

встановив:

19 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Ямпільського районного суду Вінницької області з позовом до Цекинівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Приватне підприємство «Дністер»; на стороні відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання недійсним та скасування рішень Цекинівської сільської ради.

В заяві зазначав, що на підставі рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 27 серпня 2012 року справі № 231/2326/12 внесеного 21 грудня 2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності він є власником тютюносушарок «А»; «Б»; «В» загальною площею 571,6 кв. м розташованих у АДРЕСА_1 ( т. 1 а.с. 7 -9).

17 липня 2020 року він звернувся до ПП «Дністер» із заявою про надання згоди на виготовлення технічної документації та оформлення у власність, в порядку статті 120 ЗК України, земельної ділянки площею 1895,5 га на яку було видано Державний акт на право колективної власності на землю серії ВН 000001 Колективному сільськогосподарському підприємству «Дністер» села Цекинівка на підставі рішення 2 сесії 22 скликання Цекинівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області від 11 листопада 1994 року (т. 1 а.с. 11).

21 червня 2020 року ПП «Дністер» надав згоду на оформлення земельної ділянки площею 0,5 га (т. 1 а.с. 10).

В жовтні 2020 року позивачу стало відомо, що відносно земельної ділянки, на якій розташовані належні йому тютюносушарки, Цекинівська сільська рада Ямпільського району Вінницької області прийняла рішення про надання дозволу на складання проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення (землі запасу) по Цекинівській сільській раді за №№ 570; 571 від 20 серпня 2020 року громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 13-14).

За твердженням позивача вказані земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства не входять до складу земель комунальної власності сільськогосподарського призначення (земель запасу) по Цекинівській сільській раді, оскільки згідно із Державним актом на право колективної власності на землю серії ВН 000001 були передані Колективному сільськогосподарському підприємству «Дністер» села Цекинівка.

Відповідно до положень статті 120 ЗК України та статті 377ЦК України до позивача перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розташовані належні йому тютюносушарки.

Водночас позивач зазначив, що рішенням від 25 березня 2011 року № 80, Цекинівська сільська рада відмовила йому у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою на спірну земельну ділянку через те, що на цій земельній ділянці розташовані господарські будівлі, що належать до колективної власності, пославшись на Державний акт на право колективної власності на землю серії ВН 000001.

Просив визнати незаконним та скасувати рішення Цекинівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області від 20 серпня 2020 року за №№ 570; 571.

09 грудня 2020 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Вітвіцький О.Ю. подав до суду заяву про зміну предмета позову, згідно якої просив визнати незаконним та скасувати рішення Цекинівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області № 577 прийнятого 04 листопада 2020 року на сесії 7 скликання «Про затвердження проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення (землі запасу) в межах населеного пункту по Цекинівській сільській раді ОСОБА_2 », яким затверджено проект землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для індивідуального садівництва та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку сільськогосподарського призначення розташовану в межах населеного пункту в АДРЕСА_2 , площею 0,11 га із кадастровим номером :01:011:0016 для індивідуального садівництва, та скасувати державну реєстрацію права власності в державному реєстрі прав.

Визнати незаконним та скасувати рішення Цекинівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області № 578 прийнятого 04 листопада 2020 року на сесії 7 скликання «Про затвердження проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення (землі запасу) в межах населеного пункту по Цекинівській сільській раді ОСОБА_3 », яким затверджено проект землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 для індивідуального садівництва та надано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку сільськогосподарського призначення розташовану в межах населеного пункту в АДРЕСА_2 , площею 0,11 га із кадастровим номером :01:011:0015 для індивідуального садівництва, та скасувати державну реєстрацію права власності в державному реєстрі прав (т. 1 а.с. 97-98).

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 19 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено (т. 2 а.с. 7-16).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації прав чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Суд першої інстанції встановив, що позов заявлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у позові.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лавріненко Ігор Анатолійович просить рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 19 квітня 2021 року скасувати і ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення є незаконним та таким, що ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. В апеляційній скарзі викладені доводи аналогічні викладеним у позовній заяві (т. 2 а.с. 58-65).

До апеляційної скарги представник позивача додав доказ висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 24 травня 2021 року за № 2-24/05 (т. 2 а.с. 67-88), який не подавався до суду першої інстанції. Водночас не надав доказів неможливості подання зазначеного доказу позивачем до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно із частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 , адвокат Олексюк Максим Володимирович просить продовжити строк на подання відзиву, а оскаржуване рішення залишити без змін як законне і обґрунтоване (т. 2 а.с. 243-245).

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Додатковим рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 10 червня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 12 000 (дванадцять тисяч) гривень у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (т. 2 а.с. 115-121).

В апеляційній скарзі на додаткове рішення представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лавріненко І.А. просить скасувати додаткове рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 10 червня 2021 року та відмовити у задоволенні клопотання про винесення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі, посилаючись на те, що розмір понесених третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 є неспівмірним (т. 2 а.с. 231-237).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Лавріненко І.А. апеляційні скарги підтримали, просили їх задовольнити, мотивуючи свої вимоги доводами апеляційних справ.

Представники третьої особи ОСОБА_2 адвокати Олексюк М.В., Прокоп`єв І.К. в судовому засіданні заперечували щодо задоволення апеляційних скарг, просили суд відмовити в їх задоволенні та при ухвалені рішення не брати до уваги висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 24 травня 2021 року за № 2-24/05.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином.

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги встановив наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником трьох будівель тютюносушарок: будівля А, площею 571,6 кв.м.; будівля Б, площею 161,2 кв.м.; будівля В, площею 243,0 кв.м., розташованих по АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення, кадастровий номер :01:011:0016, площею 0,11 га, розташованої по АДРЕСА_2 , на підставі рішення Цекинівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області №577, прийнятого 04.11.2020 на сесії 7 скликання, дата державної реєстрації права 09.11.2020, номер запису про право (в державному реєстрі прав) 39164437, а ОСОБА_3 є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення, кадастровий номер :01:011:0015, площею 0,11 га, розташованої по АДРЕСА_2 , на підставі рішення Цекинівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області №578, прийнятого 04.11.2020 на сесії 7 скликання, дата державної реєстрації права 09.11.2020, номер запису про право (в державному реєстрі прав) 39164437, тобто треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача на законних підставах набули право власності на вказані земельні ділянки.

Відповідно до ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основних свобод - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст.152 Земельного Кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч.1 ст.153 Земельного Кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ч.ч. 1,5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного Кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Тобто, з 01.01.2019 територіальні громади вправі розпоряджатися земельними ділянками колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені.

Крім того, суд першої інстанції вказав, що позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки кадастровий номер :01:011:0015 та кадастровий номер :01:011:0016 пред`явлені до неналежного відповідача, адже згідно із інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на вказані земельні ділянки в державному реєстрі прав зареєстровано право власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача».

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із частиною першою статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Позивач ОСОБА_1 брав участь у судовому процесі через свого представника адвоката Вітвіцького О.Ю.

Згідно із статтею 221 ЦПК України головуючий з`ясовує обізнаність учасників справи з їхніми правами та обов`язками та роз`яснює їх у разі необхідності, крім випадків, коли учасника справи представляє адвокат.

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

При безпосередньому зверненні з позовом та при подачі заяви про зміну предмета позову через представника, як сам позивач ОСОБА_1 так і його представник адвокат Вітвіцький О.Ю. вказали відповідачем Цекинівську сільську раду Ямпільського району Вінницької області, клопотань про заміну відповідача чи залучення співвідповідачів як позивач так і його представник не заявляли.

Також і під час розгляду справи у суді першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Вітвіцький О.Ю. не заявляв клопотань про залучення до участі у цій справі співвідповідачами третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 або про заміну первісного відповідача належним відповідачем.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, а тому висновки суду першої інстанції щодо недоведеності є передчасними.

З огляду на викладене та керуючись положеннями статті 376 ЦПК України, рішення суду підлягає зміні шляхом виключення з його мотивувальної частини зазначених висновків.

В частині оскарження позивачем додаткового рішення колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8ст. 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права

Суд першої інстанції врахував критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу третій особі на стороні відповідача без самостійних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, виходячи з принципу співмірності та розумності судових витрат, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, правомірно стягнув з позивача 12000 (дванадцять тисяч) гривень.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір понесених третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 судових витрат неспівмірний є безпідставними, та спростовуються матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 19 квітня 2021 року шляхом виключення з його мотивувальної частини висновків суду про недоведеність позову, а апеляційної скарги на додаткове рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 10 червня 2021 року залишити без задоволення.

Згідно із частиною четвертою статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Лавріненко Ігора Анатолійовича на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 19 квітня 2021 року задовільнити частково, а на додаткове рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 10 червня 2021 року залишити без задоволення.

Змінити рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 19 квітня 2021 року шляхом виключення з його мотивувальної частини висновків суду про недоведеність позову.

В іншій частині рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 19 квітня 2021 року та додаткове рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 10 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: О.В. Ковальчук

М.В. Матківська