ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1312/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/818/20 Категорія: Миколаєнко Т. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

за участю секретаря Торопенко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 27 квітня 2021 року, ухваленого у складі судді Миколаєнко Т.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі, повний текст рішення складено 06 травня 2021 року, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала у відділі мобілізаційної роботи та цивільної оборони оперативно-режимного управління Мінагрополітики на посаді відповідального чергового з 21 березня 2018 року.

20 грудня 2019 року позивачу було вручено попередження про можливе вивільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з реорганізацією Міністерства аграрної політики та продовольства України шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року № 829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» (далі Постанова).

31 березня 2020 року її було звільнено з роботи у зв`язку із реорганізацією Міністерства аграрної політики та продовольства України відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Вважає, що звільнення є незаконним, оскільки згідно постанови Мінагрополітики піддалося реорганізації, шляхом приєднання до Мінекономіки. За змістом ч.4 ст. 36 КЗпП у разі, зокрема приєднання дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Скорочення чисельності в даному випадку не відбулося, оскільки аналіз регуляторних актів Кабінету Міністрів України вказує на те, що внаслідок реорганізації Мінагрополітики кількість працівників останнього була анульована, в той час як чисельність працівників Мінекономіки зросла та збільшилась на 65 осіб. Окрім того й скорочення штату не було, оскільки не було перепрофілювання.

Порушення порядку звільнення також полягає в тому, що в період з 20 грудня 2019 року по 30 березня 2020 року у відділі мобілізаційної підготовки та цивільного захисту Мінекономіки було відкрито 2 вакантні посади. Вважає, що відповідачами було порушено норми ст. 42 КЗпП, щодо її переважного права залишитися на посаді.

Посилаючи на ч.4 ст. 36 КЗпП стверджує, що питання щодо розірвання її трудового договору може розглядатися виключно керівництвом Мінекономіки, як правонаступником Мінагрополітики. Тому, незаконним є наказ про її звільнення, виданий Мінагрополітики, оскільки наказ про скорочення чисельності або штату працівників Мінагрополітики за її даними не існує.

Вказує на порушення абз.1 п.2.4 Глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, оскільки запис в наказі про звільнення та запис в трудовій книзі відрізняються.

На підставі викладеного, позивач просила суд визнати незаконним наказ Голови комісії з реорганізації Міністерства аграрної політики та продовольства України від 30 березня 2020 року № 25-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити позивача на роботі у Відділі мобілізаційної підготовки та цивільного захисту Мінекономіки або зобов`язати відповідачів надати їй іншу роботу, з урахуванням її освіти, кваліфікації та досвіду.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 27 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що посада відповідального чергового, яку обіймала позивач у Мінагрополітики, не належить до посад державної служби, а належить до переліку посад працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування, оскільки нею не підтверджено, що вона мала допуск до державної таємниці та опрацьовувала документи з обмеженим доступом та не доведено факту набуття нею статусу державного службовця.

Позивача не могло бути призначено на вакантні посади головного спеціаліста Відділу мобілізаційної підготовки та цивільного захисту Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, шляхом переведення з Мінагрополітики, оскільки для заміщення вказаних вакантних посад державної служби ОСОБА_1 необхідно було взяти участь у конкурсі, проте документів для участі у конкурсі позивач не подавала, що підтверджено нею у судовому засіданні.

Судом було встановлено, що реорганізація Міністерства аграрної політики та продовольства України шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України дійсно мала місце.

Окрім того, встановлено, що функції Мінекономіки у сфері мобілізаційної підготовки, мобілізації та цивільного захисту значно відрізняються, а саме є більш розширеними від тих, що покладалися на Мінагрополітики.

Внаслідок проведеної реорганізації були наявні чотири штатні одиниці в Мінекономіки, які не відносяться до посад державної служби, а саме посади старших інспекторів, що входять до складу Відділу мобілізаційної підготовки та цивільного захисту Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України. Однак, вказані вакансії не були вакантними, оскільки 17 грудня 2019 року на них було переведено працівників Мінекономіки з вислугою в державних органах виконавчої влади понад 30 років, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

При цьому, посада відповідального чергового, яка не є посадою державної служби, у Відділі мобілізаційної підготовки та цивільного захисту Мінекономіки була відсутня.

Отже, на момент попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення, а також на момент її звільнення, у Міністерстві розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України були відсутні вакантні посади, які, з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду роботи, могли бути запропоновані останній, а тому, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України, роботодавець вважається таким, що виконав обов`язок по працевлаштуванню позивача.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що звільнення позивача з посади у зв`язку із реорганізацією Міністерства аграрної політики та продовольства України відбулося з дотриманням вимог частини другої статті 40 та статті 49-2 КЗпП України.

Позивач не мала переважного права залишення на роботі, оскільки таке переважне право враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад та не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду.

Не знайшли підтвердження в судовому засіданні і відмінність запису в наказі про звільнення та у трудовій книжці.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення районного суду, та ухвалити нове, яким визнати незаконним наказ Голови комісії з реорганізації Міністерства аграрної політики та продовольства України від 30 березня 2020 року № 25-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити позивача на роботі у Відділі мобілізаційної підготовки та цивільного захисту Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства з 31 березня 2020 року на посаді, яку вона займала до звільнення, і яку згідно штатного розпису Мінекономіки, затвердженого на 2020 рік набула назви «старший інспектор».

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що представником Мінекономіки не було надано належних та переконливих пояснень, в чому полягала необхідність звільнення скаржника, оскільки посада, яку вона обіймала за своєю суттю та функціоналом не була скорочена, тому у відповідача були відсутні правові підстави для її звільнення у зв`язку з реорганізацією.

Також, відповідачем не доведено, що зміна назви посади з «відповідальний черговий» на «старший інспектор» якимось чином вплинуло на її функціонал чи інші обставини.

Наказ про звільнення позивача є незаконним, оскільки починаючи з 11 вересня 2019 року правом на звільнення працівників, які знаходились у штаті Мінагрополітики, а отже, і правом на видання відповідних наказів було наділено Мінекономрозвитку.

ОСОБА_6 на час попередження апелянта про можливе вивільнення не могла займати посаду директора Департаменту кадрового забезпечення та роботи з персоналом, оскільки в штаті Мінагрополітики вона числитися не могла, а посаду директора Департаменту управління персоналом Мінекономіки займала ОСОБА_7 .

Справи, що виникають з трудових відносин розглядаються виключно у порядку спрощеного позовного провадження, відповідачі проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження не заперечували, клопотання про розгляд справи у порядку загального позовного провадження не подавали.

Розгляд справи було здійснено не в розумні строки.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 5-1 КЗпП України встановлено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою (ч.2 статті 2 КЗпП України).

Відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Оформлення трудового договору здійснюється у формі наказу чи розпорядження (ч.4 ст.24 КЗпП)

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №114-к від 21 березня 2018 року ОСОБА_1 призначено на посаду відповідального чергового відділу мобілізаційної роботи та цивільної оборони Оперативно-режимного управління з 22 березня 2018 року. Наказ видано на підставі заяви ОСОБА_1 від 20 березня 2018 року (т. 1 а.с. 127).

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 404-к від 09 серпня 2019 року ОСОБА_1 переведено з 09 серпня 2019 року на рівнозначну посаду відповідального чергового Відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту, на підставі повідомлення щодо пропозиції посади ОСОБА_1 (згода від 06 серпня 2019 року), заява ОСОБА_1 від 06 серпня 2019 року (т. 1. а.с. 128).

Посада, яку обіймала ОСОБА_1 не належить до посад державної служби, тому враховуючи положення п.14 ч.3 ст. 3 Закону України «Про державну службу» за змістом якої, дія цього Закону не поширюється на працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування, до даних правовідносин слід застосовувати положення КЗпП України.

Згідно з частиною четвертою статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частина перша статті 40 КЗпП України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення на підставі зазначеної підстави може відбуватись виключно в порядку передбаченому нормами КЗпП України.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 25-к від 30 березня 2020 року ОСОБА_1 , відповідального чергового Відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту, звільнено із займаної посади з 31 березня 2020 року у зв`язку із реорганізацією Міністерства аграрної політики та продовольства України відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Підстава: попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 20 грудня 2019 року (т. 1 а.с. 130).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України зрозуміло, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання за ініціативою власника трудового договору з працівником, як при: (…) ліквідації; реорганізації; скороченні чисельності працівників або скороченні штату працівників. При цьому вживані в цій нормі поняття «ліквідація» де «реорганізація», «скорочення чисельності або штату працівників» стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів. За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією підприємства, установи, організації за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація чи реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи (висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року по справі №800/538/17).

Згідно з ч.1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Відповідно до п.п. 2,7 Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» № 829 від 02 вересня 2019 року (в редакції від 02 вересня 2019 року) Міністерство аграрної політики та продовольства реорганізовано, шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства. Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства є правонаступником майна, прав і обов`язків Міністерства аграрної політики та продовольства.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у Міністерства аграрної політики та продовольства відбулася зміна в організації виробництва і праці, шляхом реорганізації.

Чисельність працівників це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Водночас, штат працівників це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому, скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Відповідно до Штатного розпису на 2020 рік апарату Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (відповідно до постанови КМУ від 15 січня 2020 року №16 та наказу Мінекономіки від 29 січня 2020 року №102, в міністерстві створено Відділ мобілізаційної підготовки та цивільного захисту, який відповідно складається з таких посад як: начальника відділу (1 штатна одиниця), заступника начальника відділу (1 штатна одиниця), головних спеціалістів (4 штатних одиниці) та старших інспекторів (4 штатних одиниці). Також до складу відділу входить Сектор цивільного захисту, який, у свою чергу, складається із завідувача сектору (1 штатна одиниця) та головних спеціалістів (4 штатних одиниці) (т. 1 а.с. 152).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що внаслідок проведеної реорганізації Міністерства аграрної політики та продовольства, шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, посада відповідального чергового Відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту, яку обіймала позивач, була скорочена. Отже, мало місце скорочення штату внаслідок проведеної реорганізації міністерства, що є підставою для розірвання (припинення) трудового договору з працівником за ініціативою власника або уповноваженого ним органу. Тому, суд відхиляє доводи скаржника про відсутність підстав для її звільнення.

За приписами ч.1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

20 грудня 2019 року директором Департаменту кадрового забезпечення та роботи з персоналом Дем`яненко О., на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України, було письмово, під підпис, попереджено ОСОБА_1 про можливе наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку з реорганізацією Міністерства аграрної політики та продовольства України шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року № 829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» (т. 1 а.с. 129).

Отже, Міністерством аграрної політики та продовольства України в межах строків, визначених КЗпП України було персонально повідомлено позивача про майбутнє вивільнення.

Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Отже, при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

Застосування положень статті 42 КЗпП України можливе серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади.

Разом із тим, повноваження щодо призначення та визначення обсягу необхідної кваліфікації працівника на ту чи іншу посаду належить власнику або уповноваженому ним органу. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №756/5243/17).

Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України у своїх заявах по суті справи було визнано, що посади старших інспекторів за кваліфікаційними вимогами відповідають посаді відповідального чергового (т.1 а.с. 119).

Вказані посади не були вакантними, так як наказами Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України №927-к, 929-к, 959-к, 919-к від 17 грудня 2019 року на вказані посади було переведено старших інспекторів відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту ОСОБА_2 (з вислугою в державних органах станом на 30 березня 2015 року 35 р. 5м.12д), ОСОБА_3 (з вислугою в державних органах станом на 15 червня 2015 року 32 р. 5м.30д), ОСОБА_4 (з вислугою в державних органах станом на 03 вересня 2015 року 33 р. 9м.24д), ОСОБА_5 (з вислугою в державних органах станом на 30 березня 2015 року 32 р. 6м.8д) відповідно (т.1 а.с. 131-134).

Водночас, те, що вищевказані посади мають ідентичні кваліфікаційні вимоги не свідчить про те, що вказані посади є тотожними, а докази на підтвердження протилежного в матеріалах справи відсутні.

Отже, враховуючи, що у штатному розписі Мінекономіки була відсутня посада відповідального чергового, тому застосування у такому випадку положень статті 42 КЗпП України є безпідставним.

Відповідно до ч.5 ст. 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення, однак матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що Міністерство аграрної політики і продовольства України на момент видання оспорюваного наказу було припинено.

Окрім цього трудові відносини у позивача існували з Міністерством аграрної політики і продовольства України і позивач в установленому порядку не була переведена до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, а відтак є безпідставним посилання апелянта в апеляційній скарзі щодо відсутності повноважень ОСОБА_6 під час повідомлення ОСОБА_1 про майбутнє вивільнення та видання наказу про звільнення позивача Міністерством аграрної політики і продовольства України.

Апеляційний суд відхиляє доводи, викладені в апеляційній скарзі щодо порушення місцевим судом процесуальних норм, оскільки згідно положень абз.2 ч.2 та п.7 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення лише, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 27 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 22 липня 2021 року.

Судді