Справа № 490/5581/21
н/п 2/490/3767/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2021 року м. Миколаїв

Суддя Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатін О.В., дослідивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» про визнання недійсним та скасування рішень Акціонерного товариства «Миколаївобленерго»,-

ВСТАНОВИВ:

12.07.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» про визнання недійсним та скасування рішень Акціонерного товариства «Миколаївобленерго».

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.07.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

14.07.2021 року матеріали справи передано для розгляду судді.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суддя дійшов наступних висновків.

Так, позивачка у своєму позові зазначає, що вона є власником двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Також зазначає, що з 2016 року, з моменту набуття права власності на житло, вона у встановленому законом порядку користувалась електричною енергією, яка надавалась АТ «Миколаївобленерго», на підставі Договору про користування електричною енергією № 581120 від 21.09.2009 року із попередньою власницею квартири ОСОБА_2

05.08.2020 року за її відсутності представниками відповідача було складено Акт про порушення № К7112, за результатами розгляду якого 14.09.2020 року комісією АТ «Миколаївобленерго» філії м. Миколаєва було прийнято рішення про визнання ОСОБА_2 причетною до порушення Правил користування електричною енергією.

Крім того, 24.02.2021 року за її відсутності, представниками відповідача було складено Акт про порушення № К8588, за результатами розгляду якого 25.02.2021 року комісією АТ «Миколаївобленерго» філії м. Миколаєва було прийнято рішення про визнання ОСОБА_2 причетною до порушення ПРЕЕ та визначено необхідність сплатити останньою вартості необлікованої електричної енергії в сумі 9 336,28 грн.

Вважаючи вказані Акти про порушення та рішення,які були прийняті за результатами їх розгляду, неправомірними, складеними (винесеними) із значними порушення норм чинного законодавства, позивачка звернулась до суду з метою їх оскарження.

Поряд з цим, статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Основними видами територіальної підсудності є, зокрема загальна, альтернативна та виключна.

Види підсудності передбачають в одних випадках пільги сторонам при виборі суду, в інших - створення найсприятливіших умов для вирішення справи, забезпечення незалежності та неупередженості суду, захист прав заінтересованих осіб.

Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності.

Згідно з ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Тобто, загальне правило територіальної підсудності щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням відповідача застосовується лише у випадку, коли інші правила підсудності не встановлені положеннями Цивільного процесуального кодексу України.

Статтею 30 Цивільного процесуального кодексу України встановлена виключна підсудність справ.

Так, частина 1 вищевказаної норми процесуального права передбачає, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Виключну підсудність встановлено, зокрема, для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

При цьому, тлумачення частини 1 статті 30 Цивільного процесуального кодексу України повинно відбуватися з урахуванням принципу правової визначеності, який, в аспекті даного спору, полягає у забезпеченні здатності вірного тлумачення закону пересічною особою. Зокрема, встановлюючи підхід до тлумачення правових норм, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.07.1995 у справі "Толстой-Милославський" (Tolstoy Miloslavsky) проти Сполученого Королівства (скарга №18139/91), визначаючи зміст терміну "передбачений законом" сформулював наступну умову: положення національного законодавства повинні бути настільки ясними, зрозумілими і визначеними, щоб будь-яка людина, за необхідності скориставшись порадою юриста, могла б повністю зрозуміти зміст закону.

З огляду на зазначений підхід Європейського суду з прав людини до тлумачення правових норм, положення частини 1 статті 30 Цивільного процесуального кодексу України означають, що спір має розглядатися за правилами виключної підсудності, коли нерухоме майно, право власності на таке майно або інші вимоги, що стосуються нерухомого майна, є предметом спору.

Водночас, як свідчить правозастосовна практика Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 20.09.2018 у справі № 902/919/17, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Згідно з положеннями статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

За таких обставин, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Як на тому наголошено у постанові Верховного Суду у справі № 638/1988/17 від 10.04.2019 правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Суд зазначає, що позивачкою оскаржено рішення відповідача, які безпосередньо стосуються нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка не належить до територіальної юрисдикції Центрального районного суду м. Миколаєва.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Вирішуючи питання про можливість відкриття провадження у справі, суд приходить до висновку: враховуючи звернення до суду з порушенням правил підсудності, провадження у справі не може бути відкрито в даному суді, а справа підлягає направленню за підсудністю.

Оскільки судом встановлено, що місцезнаходження нерухомого майна, щодо якого надавалися послуги з електропостачання та щодо яких виник спір, - АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Інгульського району міста Миколаєва, матеріали позовної заяви слід передати до Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Спори між судами про підсудність, згідно ст. 32 ЦПК України, не допускаються.

Керуючись ч. 1 ст. 31, 32, ч. 9 ст. 187, ст. 260 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» про визнання недійсним та скасування рішень Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» - передати за підсудністю на розгляд до Ленінського районного суду м. Миколаєва (54028 м. Миколаїв, вул. Космонавтів, 81).

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд Миколаївської області.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.В. Саламатін