Провадження №2/760/6158/21
Справа №760/4187/21-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі: головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А., за участю секретаря - Фареник А.О., розглянувши в порядку спрощеного поовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання таким, що втратив право користуватися жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом і просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , та зобов`язати Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації зняти відповідача з реєстрації в квартирі.

Посилається в позові на те, що тривалий час перебувала з відповідачем у шлюбі, в якому, наряду з іншим майном, була набута квартирі АДРЕСА_1 .

03 листопада 2020 року шлюб між ними був розірваний, а 22 грудня 2020 року між ними був укладений Договір про поділ спільного сумісного майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко А.В.

За умовами договору спірна квартира перейшла у власність їй, а відповідачу перейшли грошові кошти в розмірі 1 430 000, 00 гр.

З жовтня 2020 року відповідач не проживає в спірній квартирі,не бере участі в її утриманні, його особистих речей у квартирі також немає.

Після розірвання шлюбу вона неодноразово просила відповідача знятися з реєстрації в квартирі, однак останній відмовляється і будь-яких пояснень з цього приводу не надає, не дивлячись на наявність у нього власного житла.

Відповідачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 , яка була придбана відразу після розірвання шлюбу.

Виходячи з цього, вважає, що своєю реєстрацією в квартирі відповідач порушує її права власника, право розпоряджатися та користуватися належним їй майном, а тому просить задовольнити позов.

Ухвалою суду від 09 березня 2020 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками з пропозицією надати відзив на позов.

18 травня 2021 року на адресу суду повернулося зворотнє поштове повідомлення, відповідно до якого відповідач отримав копію позову з додатками 13 травня 2020 року.

Відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву.

Станом на день ухвалення рішення у справі відповідач своїм правом не скористався, відзив на позовну заяву не подав.

З урахуванням цього суд приходить до висновку про розгляд справи за наявними в справі доказами.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 05 жовтня 1884 року.

03 листопада 2020 року шлюб був розірваний Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції / м. Київ /, про що 03 листопада 2020 року було виданого Свідоцтво про розірвання шлюбу № НОМЕР_1 , серія НОМЕР_2 .

22 грудня 2020 року між сторонами був укладений Договір про поділ спільного сумісного майна подружжя, набутого за час шлюбу, який був посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко А.В.

Відповідно до п.2 договору в порядку поділу майна подружжя позивачу перейшла у власність квартира АДРЕСА_1 , гараж та автомобіль, а у особисту приватну власність відповідача - грошові кошти в розмірі 1 430 000, 00 гр.

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 лютого 2021 року вбачається, що відповідач на підставі договору купівлі-продажу від 22 грудня 2020 року є власником квартири АДРЕСА_2 .

/ а.с.7 - 12 /

Право користування чужим майном визначено ст.ст.401-406 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

За змістом ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

З матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу сторони не пов`язані спільним побутом, на підставі укладеного договору між ними право власності на квартиру перейшло до позивача, а тому право відповідача на користування нею, як чужим майном, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України.

З точки зору закону власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський Суд з прав людини в контексті пункту 1 ст.8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим.

Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими, і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Як зазначено вище, спірна квартира сторонами була придбана в шлюбі, тобто була спільною сумісною власністю як подружжя.

Договором від 22 грудня 2020 року сторони узгодили порядок поділу спільного майна,як подружжя, відповідно до якого право власності на квартиру перейшло до позивача, а до відповідача грошові кошти в розмірі 1 430 000, 00 гр., тобто сторони укладенням даного договору визначили порядок розподілу набутого в шлюбі майна.

З урахуванням цього, розірвання шлюбу сторін, належності відповідачу на праві власності іншого житла, суд приходить до висновку, що припинення права користування відповідачем спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції, а тому вимоги позивача суд вважає обґрунтованими.

Що стосується вимоги позивача про зобов`язання Відділу з питань реєстрації місця проивання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації зняти відповідача з реєстрації в квартирі, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою, оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із вказаних вимог.

Виходячи з цього та із задоволення вимог позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення позовних вимог, з відповідача також підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908, 00 гр., сплачений позивачем при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст.41, 47 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст.9, 64, 65, 156 ЖК України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 328, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273, 280 - 284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІН НОМЕР_3 / таким, що втратив право користуватися жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІН НОМЕР_3 / на користь ОСОБА_1 / АДРЕСА_3 , ІН НОМЕР_4 / 908, 00 гр. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л .А. Шереметьєва