Справа № 445/1982/19
провадження № 2/445/27/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року Золочівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Сивака В.М.

секретаря судового засідання Захарчук Н.Я.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Гнатишака О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Золочеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк Павла Тарасовича про скасування запису про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень,

ВСТАНОВИВ:

Позов та його обґрунтування

24.10.2019 року до Золочівського районного суду Львівської області надійшла вказана позовна заява, датована 24.10.2019 р., за підписом позивача - ОСОБА_1 в якій позивачка просить:

1. скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31625172 від 29.09.2016 року 10:44:36 за ПТ КБ «Приватбанк», код за , права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , здійснену державним реєстратором Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк Павлом Тарасовичем.

2.Визнати право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

3.Стягнути в солідарному порядку з АТ КБ «Приватбанк» та державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк Павла Тарасовича на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1424,90 грн. за подачу позову до суду, витрати на правове забезпечення розгляду справи в сумі 3500,00 грн. та інші витрати в сумі 2500,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, зокрема, наступне:

«23.09.2005 між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «ПриватБанк`було укладено кредитний договір № LVZ0GF00000007 (далі по тексту - Кредитний договір), відповідно до умов якого позивач отримав кредитні кошти у розмірі 13 400,00 доларів США

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 30.09.2005 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки (далі по тексту - Договір іпотеки), відповідно до умов якого позивач надав в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» нерухоме майно, а саме: 9/25 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності.

У 15 листопада 2017 року ОСОБА_1 стало відомо, що право власності на належну їй частку житлового будинку було зареєстровано за ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), за індексним номером: 31625172 від 29.09.2016 року було прийнято державним реєстратором Тузяк Павлом Тарасовичем Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

26 жовтня 2016 року постановою Вищого спеціалізованого суду України у справі №449/1318/13-ц залишено без змін рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 березня 2014 року, яким визнано недійсним кредитний договір №LVZOGF0000007 від 24.09.2005 року.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 13.06.2017 року у справі №2-562/11 у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки (9/25 частки житлового будинку АДРЕСА_1 ) відмовлено в повному обсязі.

Рішенням Львівського апеляційного суду від 16.04.2019 року визнано недійсним Договір іпотеки спірного нерухомого майна.

Водночас, незважаючи на вищезазначені ухвалені судові рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» вирішило в позасудовому порядку «привласнити» предмет іпотеки.

Позивачка вважає, що перехід права власності на належну їй частку житлового будинку відбувся незаконно (за відсутності правових підстав), що призвело до порушення її прав, які підлягають захисту у судовому порядку, з огляду на наступне.

1.Право власності на частку у житловому будинку було набуто ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла;

2.Відповідач не мав права реєструвати право власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки, не було дотримано порядку здійснення звернення стягнення на майно та реєстрації права власності, передбаченого Законом України «Про іпотеку»;

3.Реєстрація права власності на квартиру за ПАТ КБ «ПриватБанк» була здійснена державним реєстратором без достатніх правових підстав, з порушенням норм Закону України «Про іпотеку»;

4.Жодних доказів про згоду позивачки на незаконне відчуження частки у житловому будинку матеріали справи не містять, водночас, сама по собі умова Договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння;

5.Перехід права власності на частку у житловому будинку відбувся без вказівки про перехід права власності на земельну ділянку, на якій він розташований.

6.Не запропоновано власнику іншої частки спірного житлового будинку придбати частку, як першочерговому покупцю, а також ринкова вартість спірного майна більша, ніж, визначена в іпотечному договорі.

Таким чином, очевидним є те, шо у ПАТ КБ «ПриватБанк» не було правових підстав для позасудового відчуження предмету іпотеки, у зв`язку з чим оскаржувані дії є протиправними».

Процесуальні дії суду

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2019 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Сивак В.М.

Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 25.10.2019 року:

-Відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог про визнання права власності на житловий будинок;

-Прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності та їх обтяжень в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у приміщенні суду на 11.11.2019.

Процесуальні заяви у справі

14.12.2019 до суду надійшов відзив АТ «КБ «ПриватБанк» на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відзив обґрунтовано наступним:

«Підписанням договору іпотеки від 30.09.2005 позивачем та Банком погоджено умови договору іпотеки, які містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» та досягнуто згоди щодо можливого звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Пунктом 29 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про шо іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотеко давня: продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

15.01.2014 від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ім`я Позивачки (оскільки саме вона вказаний в договорі іпотеки, як Іпотекодержатель) було надіслано рекомендований лист зі зворотнім повідомленням про порушення умов Кредитного договору та роз`яснено наслідки у разі невиконанні такої вимоги..

Лист ПАТ КБ "ПриватБанк" отримано позивачкою 24.01.2014.

У зв`язку з залишенням вказаної вимоги без задоволення Банк подав заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності та відповідні документи, на підставі яких державним реєстратором було прийнято рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або повідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є законом з питань майнового забезпечення кредитів, а регулює відносини, шо виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

При цьому, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не регулює порядок вчинення реєстраційних дій нотаріусом. Сама ж реєстраційна дія повністю відповідає чіткому алгоритму послідовних дій державного реєстратора визначених спеціальними нормативно-правовими актами.

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє та не змінює дії решти нормативно-правових актів, у тому числі тих шо регулюють порядок проведення державної реєстрації, як наслідок, не може бути мотивом та правовою підставою для відмови у прийнятті заяви на проведення реєстраційної дії та відмови у державній реєстрації.

Мораторій, на думку Відповідача, є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання, тому установлений мораторій не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника). Дія цього закону застосовується лише на стадії виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач Лободинець позовні вимоги підтримала, просила задоволити.

Представник відповідача позов заперечив, просив відмовити, надав пояснення аналогічні відзиву до позовної заяви.

Державний реєстратор Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк П.Т. у судове засідання не з`явився.

Встановлені судом обставини справи

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши докази на підтвердження цих обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що 23 вересня 2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (після зміни найменування - ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №LVZ0GF00000007 відповідно до умов якого Позивач мала отримати від Відповідача грошові кошти в сумі 13400,00 дол. США зі сплатою 12,72 % на рік терміном до 23.09.2025 року (зі сплатою відсотків в розмірі 1,06% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,40% від виданого кредиту щомісячно з погашенням заборгованості за кредитним договором, відсотками, комісією, а також іншими витратами банку).

24 вересня 2005 року до Кредитного договору №LVZ0GF00000007 була укладена Додаткова угода, згідно п.1.1. якої кредит надається для купівлі 9/25 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

30 вересня 2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (після зміни найменування - ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки житлового будинку з дворовими спорудами АДРЕСА_1 задля забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №LVZ0GF00000007 від 23.09.2005 року та додаткової угоди до такого від 24.09.2015 року, що укладений між цими ж сторонами на суму 13 400,00 доларів США.

У іпотечному договорі від 30.09.2005 р. наявне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя у якому передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця.

Вважаючи, що позивач не виконує свої зобов`язання з погашення кредиту, 15.01.2014 року банк надіслав іпотекодавцю письмове повідомлення про те, що у нього наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 21 320,33 доларів США, тому запропонував іпотекодавцю погасити кредитний борг в указаному розмірі протягом 30 днів, а в разі невиконання цієї вимоги вказав, що задовольнить забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а саме будинок, загальною площею 76,90, житлова площа 36,40, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Державним реєстратором Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк Павлом Тарасовичем прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (із відкриттям розділу), індексний номер: 31625172 від 29 вересня 2016 року, на підставі якого право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за АТ КБ «Приватбанк».

21 березня 2014 року Перемишлянським районним судом Львівської області у справі №449/1318/13-ц визнано недійсним кредитний договір №LVZOGF00000007 від 24.09.2005 року. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 15.03.2016 року скасовано рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 березня 2014 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 26 жовтня 2016 року рішення Апеляційного суду Львівської області у даній справі скасовано, рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 21.03.2014 року залишено без змін.

Вищий спеціалізований суд України зазначив, що суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що позивачеві не було роз`яснено всіх умов договору, вона помилялася щодо істотних умов договору, зокрема строків та об`єму своїх прав та обов`язків, оскільки графіка платежів їй надано не було. Згідно з простими математичними розрахунками позивач мала сплачувати кредит приблизно 75?80 років.

06 грудня 2012 року рішенням Золочівського районного суду Львівської області у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. 26 листопада 2013 року Апеляційним судом Львівської області рішення Золочівського районного суду Львівської області від 06 грудня 2012 року скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволено. Після перегляду рішення Апеляційного суду Львівської області Вищим спеціалізованим судом України, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 22 липня 2016 року рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області у справі №2-562/11 позовні вимого АТ КБ «Приватбанк» задоволено, вирішено стягнути заборгованість за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області рішення Перемишлянського районного суду Львівської області скасоване та прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк».

Постановою Львівського апеляційного суду від 16.04.20019 року визнано недійсним договір іпотеки житлового будинку з дворовими спорудами АДРЕСА_1 задля забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №LVZ0GF00000007 від 23.09.2005 року та додаткової угоди до такого від 24.09.2015 року, що укладений між цими ж сторонами на суму 13 400,00 доларів США..Апеляційний суд, який ухвалив остаточне рішення у даній справі прийшов до висновку, що оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов`язання, не може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором, який визнаний судом недійсним.

Мотиви суду

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (ст. 3 ЗУ «Про іпотеку»).

Відповідно до частини першої ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення.

У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Положеннями ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25.12.2008 № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 ЗУ «Про іпотеку» передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

У іпотечному договорі міститься застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Разом з тим відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Судом встановлено, АТ «КБ «ПриватБанк» направляло повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. Повідомлення отримане Позивачкою 24.01.2014 р.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 2 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку»).

Отже, ЗУ «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» уведено тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Відповідний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), від 19.05.2020 у справі № 644/3116/18-ц (провадження № 14-45цс20), постанові Касаційного циільного суду у складі Верхвоного Суду від 02.09.2020 у справі № 755/18777/18 (провадження № 61-13687св19).

Встановивши, що в іпотечному договорі міститься застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, суд зазначає, що іпотечний договір, укладений між позивачем та АТ «КБ «ПриватБанк», для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит в іноземній валюті - доларах США, предметом іпотеки є житловий будинок АДРЕСА_1 , площа якого не перевищує 250 кв.м. Доказів того, що позивачу на праві власності належить інше жиле приміщення матеріали справи не містять, а отже, не може бути примусово стягнута спірна квартира АДРЕСА_5 , з урахуванням норм ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «КБ «ПриватБанк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов договору про іпотечний кредит № LVZ0GF00000007 від 23.09.2005 р., укладеного в іноземній валюті.

Державним реєстратором вказані вимоги закону враховані не були, а тому проведена реєстраційна дія не може бути визнана законною.

Отже, державний реєстратор Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк Павло Тарасович вчинив незаконні та протиправні дії щодо проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «КБ «ПриватБанк».

Більше того, рішенням суду, яке набра ло законної сили, визнано недійсним кредитний договір, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» № LVZ0GF00000007 від 23.09.2005 р. У зв`язку з чим рішеннями судів також відмовлено АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнано відповідний договір іпотеки недійсним.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором є нотаріус.

Згідно з п. 5 ч. 5 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нотаріус (державний реєстратор) відмовляє у державній реєстрації прав якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Таким чином, державний реєстратор своїми діями порушив право власності позивачки та зареєстрував за ПАТ «КБ «ПриватБанк» нерухоме майно (спірний житловий будинок), який належить на праві приватної (спільної часткової) власності ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 295/1204/17 (провадження № 61-14725св18) зазначено:

«Державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру прав (частина друга статті 2 Закону «України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент здійснення реєстрації права власності)).

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент здійснення реєстрації права власності) права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

За змістом частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент ухвалення судового рішення про скасування рішення державного реєстратора) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Отже, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є правовою підставою для скасування запису у Державному реєстрі прав.

Внесення записів про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень здійснюється відповідно до Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року № 3502/5.

Аналіз наведених вище положень закону дає підстави для висновку, що скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та внесення про це відповідного запису призводить до відновлення становища, яке існувало до проведення державної реєстрації прав, яке скасовано».

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верхвоного Суду від 28.10.2020 у справі № 910/10963/19 вказано:

«У частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16.01.2020, яка діяла на час прийняття оскаржених рішень, звернення з позовом у цій справі) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судових рішень у даній справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19».

Суд вважає, що в даному випадку визнання судом протиправним та скасування рішення державного реєстратора, згідно з яким 29.09.2016 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 31625172 про державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за ПАТ «КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки, автоматично призводить до відновлення становища, яке існувало до проведення державної реєстрації права, яке скасовано, та повернення спірної квартири у власність позивача ( ОСОБА_1 ) у зв`язку з чим у задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

При цьому, роз`яснити, що з дати набуття чинності даним судовим рішенням законним власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

Відповідно до правил ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Щодо судового збору

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи наведене, а також те, що Позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 1536,00 грн. у даній справі, з відповідачів підлягає стягненню пропорційно задоволених позовних вимог судовий збір в розмірі 768,40 грн. на користь ОСОБА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк Павла Тарасовича про визнання дій незаконними; скасування запису про державну реєстрацію прав власності на житловий будинок - задовольнити частково.

Визнати дії державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк Павла Тарасовича щодо проведення 29.09.2016 державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ПАТ «КБ «ПриватБанк» незаконними.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк Павла Тарасовича згідно з яким 29.09.2016 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 31625172 про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ПАТ «КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Судовий збір у сумі пропорційно задоволених позовних вимог покласти на відповідачів.

Стягнути з акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (; 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д), державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк Павла Тарасовича на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 768,40 гривень (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.)

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) або через відповідний суд (п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України) до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя В. М. Сивак