Справа № 592/2965/21
Провадження № 2-з/592/80/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю секретаря судового засідання: Алфімової І. В. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань засідань в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки Ліга , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року, -

В С Т А Н О В И В :

15.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до кредитної спілки Ліга , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року, із змісту якої вбачається, що 25.12.2014 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 2268/4130, відповідно до якого ним було отримано грошові кошти в розмірі 15000 грн. . Згідно з вказаним кредитним договором він зобов`язався повернути відповідачу грошові кошти в розмірі 15000 грн. , а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 6457 грн. 38 коп. , що становить 49 % річних. Загальна сума коштів, яку він повинен був сплатити на користь відповідача, з урахуванням відсотків за користування кредитними коштами складає 21457 грн. 98 коп. . В забезпечення виконання взятих ним зобов`язань перед відповідачем між відповідачем та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки від 25.12.2014 року № 2268/4130. Водночас, всупереч вимогам діючого законодавства, відповідачем було включено до умов кредитного договору п. 3.8. , згідно з яким, при несвоєчасній сплаті (простроченні) планового платежу, з першого дня прострочення процентна ставка за договором встановлюється в розмірі 98 відсотків, який нараховується на непогашену суму заборгованості. Він вважає, що включення вказаного пункту до умов кредитного договору суперечить діючому законодавству та створює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду йому, як споживачу, виходячи з такого. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1056-1 ЦК України відсотки є платою за користування кредитними коштами. З аналізу вказаних норм права вбачається, що основним зобов`язанням є сплата суми тіла кредиту та відсотків за користування тілом кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Ч. 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) . У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) . Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ч. 7 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів положення, що було визнане недійсним вважається таким з моменту укладення договору. Якщо зміст правочину суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а його нікчемність прямо не передбачена законом, то такий правочин є оспорюваним правочином і його положення, що суперечать вказаним вимогам можуть бути визнаними судом недійсними. Разом з цим ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів (надалі в редакції на день укладання кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, (ч. 2 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів ) . Згідно п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Відповідно до п. 3.8. укладеного між ним та відповідачем кредитного договору від 25.12.2014 року, зміна розміру відсотку відбувається у разі виникнення умов, викладених в п. 3.8. договору. Відповідно до умов п. 3.8. кредитного договору при несвоєчасній сплаті і простроченні) планового платежу, з першого дня прострочення процентна ставка за договором встановлюється в розмірі 98 відсотків, який нараховується на непогашену суму кредиту. Починаючи з 25.06.2015 року з нього стягувалася за договором кредиту відсоткова ставка відповідно до п. 3.8. договору кредиту, у розмірі 98 відсотків. Загальна сума відсотків, сплачена ним на користь відповідача склала 18968,08 грн. , що на більш ніж на 50 відсотків перевищує суму позики. Крім того, підвищені проценти, про які йдеться у кредитному договорі, нараховуються у разі прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором і за своєю правовою природою фактично не являються процентами за користування кредитним коштами, що передбачені ст. ст. 1048, 1056-1 ЦК України, а виступають неустойкою, тобто, компенсацією, яка відповідно до положень Закону України Про захист прав споживачів не може становити більше 50 % вартості продукції у разі невиконання позичальником зобов`язань за договором, оскільки зміна розміру відсотку, відповідно до умов кредитного договору, відбувається лише у разі виникнення умов, викладених в п. 3.8. договору, тобто при несвоєчасній сплаті (простроченні) планового платежу, з першого дня прострочення і нараховується на всю непогашену суму кредиту. Так, згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойка обчислюється у відсотках від несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання, тобто від тіла кредиту. Згідно ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором. Таким чином, включення до умов кредитного договору п. 3.8. прямо суперечить вимогам ст. 11, ч. 5 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів , оскільки вказаний пункт встановлює непропорційно великий розмір відповідальності за неналежне виконання позичальником умов договору та передбачає нарахування неустойки на суму неустойки та відсотки за користування тілом кредиту. Враховуючи умови кредитного договору та суму отриманого кредиту (15000 грн. ) сума неустойки за вказаним договором не може перевищувати 7500 грн. , в той час як йому фактично нараховано відповідачем та ним було сплачено неустойку в розмірі 18968 грн. 08 коп. . Він звертає увагу суду на те, що аналогічне положення щодо неможливості встановлення пені більшої за 50 % від суми отриманого кредиту встановлена також ч. 2 ст. 21 Закону України Про споживче кредитування , відповідно до якої сукупна сума неустойки (штраф, пеня) , нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. З огляду на викладене, він вважає, що відповідач повинен був нараховувати йому відсотки за користування кредитними коштами, виходячи із відсоткової ставки 49 % річних від тіла кредиту, а нарахування неустойки в розмірі 98 % від суми заборгованості з урахуванням пені та відсотків, нарахованих на пеню, що суперечить положенням чинного законодавства, є протиправним. Крім того, він звертає увагу суду на те, що відповідно до п. 3.1. укладеного між ним та відповідачем кредитного договору, нарахування відсотків здійснюється від загальної суми щоденного залишку заборгованості позичальника по кредиту в сумі 49 % річних, а в разі порушення зобов`язання в сумі 98 % річних. Тобто, фактично на підставі оскаржуваного пункту договору відповідачем здійснювалося нарахування пені на фактичну суму залишку, в який входив і розмір несплаченої пені. Тобто оскаржуваний пункт договору передбачає нарахування процентів та пені на неустойку, що суперечить вимогам ст. 249, ч. 2 ст. 550 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойка обчислюється у відсотках від несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання. Таким чином, правова природа неустойки полягає в тому, що нею забезпечується виконання основного зобов`язання, якими є повернення тіла кредиту та сплата відсотків за користування тілом кредиту. Разом з цим, неустойкою не забезпечується сплата самої неустойки, в силу того, що вона не є основним зобов`язанням, а є похідним тобто забезпечувальним зобов`язанням. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 550 ЦК України проценти на неустойку не нараховуються. З аналізу вищевикладеного вбачається, що оскаржуваний ним п. 3.8. укладеного між ним та відповідачем кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року суперечить вимогам цивільного законодавства, зокрема, вимогам ст. ст. 549, 550 ЦК України, ст. 11, ч. 5 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів , ч. 2 ст. 21 Закону України Про споживче кредитування , що є підставою для визнання його недійсним. Він звертає увагу суду на ту обставину, що при укладанні з відповідачем кредитного договору, останній не роз`яснив йому правову природу п. 3.8. та не вказав, що фактично цим пунктом передбачено сплату неустойки, не зазначив про те, що в разі виникнення підстав для її сплати, остання буде нараховуватися в розмірі значно більшому за визначений цивільним законодавством розмір і що зазначена неустойка фактично буде нараховуватися на неустойку, тобто на суми, на які не може бути нарахована, згідно з чинним цивільним законодавством, а також не попередив про те, що вказаний пункт договору всупереч принципу добросовісності створює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду йому, як споживачу, як і про те, що на нараховану пеню ним будуть нараховуватися відсотки за користування кредитними коштами. Він звертає увагу суду на те, що він не є фаховим юристом, а тому зрозуміти правову природу прихованої неустойки у договорі на час його підписання не міг в силу того, що не володіє спеціальними знаннями. Крім того, текст основного договору викладений занадто дрібним шрифтом (9 кеглем) , що для нього, як для людини, яка має поважний вік, є пенсіонером та має не досить добрий зір, ускладнило прочитання всього тексту вказаного договору. Зазначені обставини призвели до того, що він в момент підписання тексту кредитного договору був позбавлений можливості усвідомити всі його суттєві умови та виявити внесення до тексту договору несправедливих для нього, як для споживача, умов. Водночас, довіряючи представникам відповідача, він не ставив під сумнів вказаних умов договору, помилково вважаючи, що фактично сплачує відсотки за користування кредитними коштами, а не приховану суму неустойки, що розрахована та нарахована з порушенням вимог чинного законодавства, на підставі оскаржуваного пункту договору. Крім того, не маючи підстав сумніватися у порядності відповідача та довіряючи йому, він сплачував кошти відповідно до вказаного договору. Помітивши, що сума коштів, яку він сплачує відповідачу фактично погашає лише відсотки нараховані останнім за договором на підставі оскаржуваного пункту, він звернувся до доньки з прохання прочитати йому всі пункти укладеного ним кредитного договору. Дослідивши норми Цивільного кодексу України та науково-практичний коментар для нього, він зрозумів, що відповідач незаконно включив до договору п. 3.8. , відповідно до якого при несвоєчасній сплаті (простроченні) планового платежу, з першого дня прострочення процентна ставка за договором встановлюється в розмірі 98 відсотків, який нараховується на непогашену суму заборгованості, тобто тіла кредиту, неустойки та відсотків, нарахованих на неї, в завищеному розмірі. Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено про те, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. В п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними № 9 від 06.11.2009 року зазначено про те, що правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків, передбачених законом. Таким чином, відповідачем не було йому в повній мірі, як споживачу, який не є фаховим юристом, роз`яснено умови кредитного договору, та включено до нього пункт, який суперечить чинному законодавству, а, відповідно, повинен бути визнаний в судовому порядку недійсним. Окремо хоче зазначити щодо строків звернення до суду із зазначеним позовом. Він вважає, що ним не було пропущено трирічного строку для звернення до суду з позовом про визнання недійсним п. 3.8. укладеного між ним та відповідачем кредитного договору, оскільки фактично, наразі вказаний договір не є повністю виконаним. Крім того, на розгляді в судах різних інстанції перебував позов відповідача про стягнення з нього кредитної заборгованості (справа № 592/7590/16-ц) за вказаним кредитним договором. Разом з цим, він звернувся, в межах справи про стягнення кредитної заборгованості, із зустрічним позовом, в якому просив суд визнати недійсним п. 3.8. укладеного між ним з відповідачем кредитного договору, однак ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.11.2016 року йому було відмовлено у прийнятті зустрічного позову з підстав того, що, на думку суду, його не належить розглядати в одному провадженні із позовом про стягненням кредитної заборгованості (справа № 592/7590/16-ц, провадження № 2/592/2261/16) . Вирішуючи спір, судом було стягнуто з нього заборгованість за кредитним договором. Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.06.2017 року було ним оскаржено в апеляційному порядку (справа № 592/7590/16-ц, провадження № 2/592/124/17) . Рішенням апеляційного суду Сумської області від 20.09.2017 року було задоволено його апеляційну скаргу частково (справа № 592/7590/16-ц, провадження № 22-ц/788/1253/17) . Ухвалюючи оскаржуване рішення апеляційний суд виходив з того, що оскаржувані ним положення укладеного між ним та відповідачем кредитного договору (п. 3.8. ) є нікчемними в силу закону і не потребують визнання їх недійсними, а тому застосував наслідки нікчемності правочину. В зв`язку з ухваленням вказаного судового рішення, яке на той час набрало законної сили, у нього були відсутні правові підстави для звернення з позовом для визнання недійсним п. 3.8. укладеного між ним та відповідачем кредитного договору, оскільки фактично судовим рішенням оскаржуване положення було визнане нікчемним, а тому з дня ухвалення судового рішення не порушувало його права. Разом з тим Верховний Суд, переглядаючи рішення апеляційного суду Сумської області від 20.09.2017 року, через зміну судової практики, не погодився з ним в частині того, що п. 3.8. укладеного між ним та відповідачем кредитного договору є нікчемним в силу закону, оскільки, на думку суду касаційної інстанції, нікчемність вказаного положення прямо не передбачена в законі, а тому вказане положення по суті є оспорюваним, проте, в судовому порядку визнане недійсним на момент розгляду справи не було, з підстав чого прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог відповідача. Таким чином, з дня ухвалення рішення 27.05.2020 року судом касаційної інстанції у справі № 592/7590/16-ц, провадження № 61-33126св18, положення п. 3.8. кредитного договору від 25.12.2014 року знову порушують його права, як споживача кредитних послуг, і саме з цього моменту у нього виникло право на позов про захист його порушених прав. Ухвалення судом касаційної інстанції рішення по справі про стягнення з нього кредитної заборгованості не перешкоджає його зверненню за захистом його порушених прав шляхом визнання певного положення кредитного договору недійсним, оскільки приведення через суд укладеного між ним та відповідачем кредитного договору до вимог чинного законодавства створює передумову для поновлення його порушених прав, шляхом перегляду стягнутої з нього грошової суми за нововиявленими обставинами. Він звертає увагу суду на те, що правовідносини, що виникають з питань укладення та виконання договорів споживчого кредиту регулюються нормами Закону України Про захист прав споживачів № 1023-ХІІ від 12.05.1991 року (із змінами і доповненнями) . Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Таким чином він, як споживач, відповідно до вимог вказаного Закону, звільняється від сплати судового збору за подання позову. Він підтверджує, що ним не було подано до відповідача позову з аналогічним предметом позовних вимог та з аналогічними підставами. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 19, 23, 28, 42, 43, 48, 49, 174-177 ЦПК України, він просив визнати недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року з дня його укладення, тобто з 25.12.2014 року (вхідний № 9517/21 від 15.03.2021 року) (а. с. 1-3) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.03.2021 року у справі № 592/2965/17, провадження № 2/592/1128/21 було відкрито спрощене позовне провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до кредитної спілки ЛІГА (адреса: м. Суми, вул. Горького, буд. 38) , треті особи: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) , ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) , ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ) про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року. Розгляд справи проводити в судовому засіданні, яке відбудеться 27.04.2021 року о 14 годині 30 хвилин в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми (м. Суми, вул. Першотравнева, буд. 12, зал № 11) з повідомленням сторін. Було ухвалено встановити відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення йому цієї ухвали, протягом якого він має право подати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України. Одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи копію відзиву та доданих до нього документів. Було ухвалено роз`яснити відповідачу, що в разі ненадання ним відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов до позивача. Було ухвалено встановити позивачу строк три дні з дня отримання копії відзиву, протягом якого він має право подати суду відповідь на відзив, передбачену ст. 179 ЦПК України, до якої застосовуються правила, встановлені ч. ч. 3, 5 ст. 178 ЦПК України. Одночасно з поданням суду відповіді на відзив позивач зобов`язаний її копію надіслати іншим учасникам справи. Було ухвалено встановити відповідачу строк три дні з дня отримання відповіді на відзив, протягом якого він має право подати суду заперечення, передбачене ст. 180 ЦПК України, до якого застосовуються правила, встановлені ч. ч. 3, 5 ст. 178 ЦПК України. Копію заперечення і доданих до нього документів одночасно з поданням його суду відповідач повинен надіслати іншим учасникам справи. Було ухвалено роз`яснити учасникам справи, що на підставі п. 4 ч. 1 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: ненадання копії відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк. Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України: http://kv.su.court.gov.ua/sud1806/gromadyanam/csz/ . Ухвала набрала законної сили 16.03.2021 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/95547308) (а. с. 16) .

08.04.2021 року представниця відповідача за довіреністю інспектор служби безпеки кредитної спілки Ліга Шатрюк Ірина Валеріївна надала до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми відзив на позовну заяву ОСОБА_1 про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року, із змісту якого вбачається, що, ознайомившись з пред`явленим позовом, вона вважає вимоги, викладені у ньому, необґрунтованими та безпідставними, доводи такими, що не містять законного підґрунтя та направлені на уникнення цивільно-правової відповідальності. Аргументи по оскаржуваному питанню є такими, що вже мають правову оцінку, оскільки розглядалися з 2016 року в різних інтерпретаціях. Посилання на пункти кредитного договору містять невідповідність їх дійсному змісту, викладеному в договорі; посилання на норми законодавства при їх цитуванні у позові мають істотні відхилення від первісного змісту викладеного законодавцем. Враховуючи підстави та доводи, на які посилається позивач в своєму позові, вона надає роз`яснення та обґрунтування. По-перше, позивач стверджує про те, що згідно кредитному договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року він зобов`язався повернути кредитній спілці Ліга грошові кошти в розмірі 15000 грн. 00 коп. , а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 6457 грн. 38 коп. , що становлять 49 % річних, а загалом 21457 грн. 38 коп. . Дане твердження є помилковим. Відповідно до умов кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року (далі договору) , а саме: п. 3.4. сторони домовились про те, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіку розрахунків... , з яким відповідач особисто ознайомився та погодився, зазначивши, що З графіком та проплатами погоджуюсь та засвідчив особистим підписом. Проте, ігноруючи умови договору, вже з першого платежу позивач почав порушувати графік розрахунків, чим створив ситуацію ймовірного ризику неповернення отриманих за кредитним договором коштів, в результаті чого вступив в дію п. 3.7. договору За будь-яких умов, у разі несвоєчасного надходження планового платежу з першого дня прострочення, цей кредит визнається кредитом з підвищеним ризиком та п. 3.8. Протягом строку визнання кредиту з підвищеним ризиком процентна ставка за ним встановлюється у розмірі 98 % річних (за кожен прострочений день) . Оскільки на протязі всього часу платежі були меншими ніж узгоджено графіком розрахунків, а відповідно до п. 3.6. договору Погашення заборгованості позичальника перед кредитодавцем здійснюється в наступному порядку: в першу чергу сплачуються всі нараховані проценти, а за відсутності заборгованості по процентах погашається сума кредиту. , заборгованість по кредиту майже не зменшувалася, а коштів із здійснених платежів вистачало лише на погашення частини відсотків. Отже, сума, яку вказує позивач, як таку, що мала бути сплачена, є помилковою. Адже, протягом всього часу користування кредитом внаслідок порушення графіку розрахунків, відсотки нараховувались на загальну суму щоденного залишку заборгованості по кредиту ( п. 3.1. ) , яка зменшувалась повільніше, ніж мала б. А прострочення планових платежів призвело до вступу в дію п. п. 3.7. , 3.8. договору. По-друге, позивач вважає, що п. 3.8. включений до кредитного договору всупереч діючому законодавству, зміст правочину суперечить актам цивільного законодавства, інтересам держави, суспільства. Вона звертає увагу суду на те, що позивач навмисно чи з інших невідомих їй причин в своїй позовній заяві, посилаючись на п. 3.8. договору, цитує його не у відповідності до дійсного змісту. З даного приводу вона зауважує. Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. ЦК України закріплені загальні вимоги, додержання яких є умовою чинності правочину. Ст. 203 ЦК України закріплено, що: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відтак, при укладенні кредитного договору сторонами було дотримано вимоги законодавства: - позичальник мав необхідний обсяг цивільної дієздатності (жодних довідок про наявність порушень психічного стану, довідку про стан здоров`я чи виписку з історії хвороби не надавав, при ідентифікації особистості вів себе адекватно) ; - його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Оскільки позичальник при укладенні договору ознайомився з його умовами, підтвердив, що він чітко усвідомлюючи умови даного договору (п. 5.1.4. ) його волевиявлення є вільним і відповідає його внутрішній волі (п. 5.1.2. ) ; - при укладенні договору було дотримано вимог ст. 1055 ЦК України щодо письмової форми кредитного договору. Зміст даного правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, інтересам держави чи суспільства, оскільки при його укладенні було дотримано вимоги законодавства. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. По-третє, позивач вказує на те, що умови договору в частині підвищеного відсотку (п. 3.8. ) обмежують права споживача, створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивачу, оскільки передбачають непропорційно велику суму компенсації. Дане твердження не відповідає дійсності виходячи з наступного. Збільшена відсоткова ставка (п. 3.7. , п. 3.8. ) , як одна із умов договору, є засобом розумного стимулювання позичальника виконувати грошове зобов`язання, не допускаючи порушень умов та строків погоджених договором, покликана убезпечити кредитора від ймовірних втрат, які він міг би реально одержати за звичайних обставин. Як вже було встановлено та викладено в рішенні Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.06.2017 року, яке, попри оскарження позивачем, на даний час підлягає виконанню на підставі постанови Верховного Суду від 27.05.2020 року, кредитна спілка Ліга правомірно застосувала до недобросовісного позичальника міру цивільно-правової відповідальності у виді підвищеної відсоткової ставки. Адже, виходячи з системного аналізу положень кредитного договору та положень ст. ст. 546-551 ЦК України, встановлені договором сторін підвищені відсотки є засобом цивільно-правової відповідальності, оскільки є наслідком неналежного виконання боржником обов`язку щодо своєчасного повернення коштів. А оскільки позичальник при укладенні договору ознайомився з його умовами, Вбачаючи їх вигідними для себе (п. 5.1.5. договору № 2268/4130) , чітко усвідомлюючи умови даного договору (п. 5.1.4. ) його волевиявлення є вільним і відповідає його внутрішній волі (п. 5.1.2. ) та підтверджуючи те, що зміст ч. 2 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів йому була відома умова договору щодо підвищеної відсоткової ставки, не створює дисбаланс договірних прав і обов`язків між споживачем та кредитодавцем. До того ж позивач, до моменту укладення договору ознайомившись з зобов`язанням, зобов`язався під особистий підпис сплачувати кошти кредитної спілки в повному обсязі та в узгоджений термін та виплатити проценти за користування ними. В разі сплати позичальником чергового платежу пізніше ніж передбачено графіком розрахунків кредитор має право встановити річну відсоткову ставку в розмірі до 98 % річних (за кожен день прострочки) . Отримавши кредит, не скориставшись правом наданим договором щодо відкликання своєї згоди (п. 6.2.5. договору) , позивач почав користуватися кредитними коштами. Оскільки на позичальника був покладений обов`язок повертати кредит відповідно до наданого графіка розрахунків, позичальник залишив за собою право застосувати п. 3.8. договору в разі неналежного виконання зобов`язання позичальником (інших запобіжних заходів договором не передбачено) . По-четверте, відносно того, що позивач стверджує про те, що нібито п. 3.8 суперечить вимогам ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів оскільки встановлює непропорційно великий розмір відповідальності за неналежне виконання позичальником умов договору та передбачає нарахування неустойки на суму неустойки та відсотки за користування тілом кредиту та має приховану правову природу. Дане твердження є хибним та заводить в оману. Укладаючи кредитний договір, сторони погодили усі умови, в тому числі й умови про сплату збільшених процентів за користування коштами в разі прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором до повного його погашення. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до узгодженого графіку розрахунків, позичальник ОСОБА_1 мав сплачувати щомісяця рівними частинами по 1192 грн. 08 коп. за відсотковою ставкою 49 % річних (п. 3.1. ) . Натомість він здійснював платежі меншими сумами: - 23.01.2015 року сплатив 680 грн. 00 коп. , не доплатив 592 грн. 07 коп. основної суми; - 25.02.2015 року сплатив 650 грн. 00 коп. , враховуючи недоплату з попереднього платежу заборгованість по основній сумі склала 1130 грн. 37 коп. ; - 25.03.2015 року сплатив 650 грн. 00 коп. , не доплатив 1714 грн. 93 коп. основної суми; - 24.04.2015 року платіж за графіком відсутній, а повинно було надійти до сплати: основної суми 2355 грн. 50 коп. та відсотків 599 грн. 29 коп. і т. д. . При цьому порушуючи умови договору, зокрема, п. 6.1.3. Вчасно здійснювати платежі щодо погашення кредиту і процентів нарахованих за користування кредитом, відповідно до графіка розрахунків , він систематично прострочував виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто процентна ставка у розмірі 49 % є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами в межах належного і добросовісного виконання грошових зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість, у разі прострочення грошового зобов`язання, підлягають стягненню відсотки за ч. 2 ст. 625 ЦК України, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Позивач усвідомлено, недобросовісно віднісся до виконання умов договору, знехтував застереженням п. 3.8. договору, не взяв до уваги попередження, надіслане кредитною спілкою Ліга після порушення графіку повернення кредиту, завдав матеріальних збитків кредитній спілці Ліга внаслідок несвоєчасного повернення тіла кредиту. По-п`яте, стосовно твердження позивача про те, що нарахування неустойки в розмірі 98 % від суми заборгованості з урахуванням пені та відсотків нарахованих на пеню ... є протиправними , а сума компенсації не може перевищувати 7500,00 грн. . Дане твердження не відповідає дійсності. Позивач розраховує вартість кредиту та розмір компенсації на власний розсуд, не дотримуючись норм закону. Ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів закріплена сума компенсації не більше п`ятдесят відсотків вартості продукції у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Варто наголосити на тому, що вартість товару включає в себе товар та плату за користування товаром, тобто у випадку користування кредитними коштами суму кредиту та відсотки за користування кредитом. В даному випадку за кредитним договором вартість продукції становить 21457 грн. 38 коп. (15000,00 грн. сума отриманого кредиту та 6457,38 грн. відсотки за користування) . Відповідно до п. 3.1. договору, відсотки нараховуються на загальну суму щоденного залишку заборгованості по кредиту, а не так, як стверджує позивач відсотків, нарахованих на пеню . При цьому, не надаючи суду доказів такого нарахування. Згідно правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 12.09.2012 року у справі № 6-80цс12, за положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки (https://reyestr.court.gov.ua/Review/26199014) . У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-1341цс15, зазначено про те, що Закон України Про захист прав споживачів застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору (https://reyestr.court.gov.ua/Review/54163805) . Отже, твердження позивача про те, що підлягає сплаті сума компенсації в сумі 7500,00 грн не відповідає правовій дійсності. По-шосте, відносно того, що позивач не є фаховим юристом , в момент підписання тексту кредитного договору був позбавлений можливості усвідомити всі його суттєві умови і т. д. і т. п. . З даного приводу вона наголошує на тому, що: 1. Для того, щоб отримати кредит в кредитній спілці Ліга Позивачу необхідно було виконати певні умови: - стати членом кредитної спілки Ліга , позивач ним став (реєстраційний номер члена кредитної спілки Ліга № 2268) ; - для забезпечення виконання зобов`язання залучити поручителів для укладання договору поруки, ОСОБА_1 їх залучив в кількості 3-х осіб, поручителі особисто були ознайомлені з кредитним договором та кожним пунктом договору поруки під особистий підпис; - надати документи, які підтверджують особистість, як самого позичальника, так і його поручителів, а також відповідні довідки про отримання офіційного доходу за останні 6 місяців до дати укладання договору, ОСОБА_1 виконав дану умову. Виходячи з наданих довідок при отриманні кредиту, позивач був цілком платоспроможним і мав можливість сплачувати кошти відповідно до узгодженого з ним та наданого йому графіку, оскільки сумарний дохід ОСОБА_1 складав близько 3337 грн. на місяць, відтак сума платежу, згідно графіку розрахунків у сумі 1192 грн. 07 коп. , становила 36 % від його доходу. Окремо вона хоче зауважити наступне. Питання щодо визнання п. 3.8. договору позивач неодноразово піднімав, починаючи з 2016 року, коли кредитною спілкою Ліга було пред`явлено цивільний позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, пред`явивши зустрічний позов, в якому позивачу було відмовлено. Після задоволення позовних вимог кредитної спілки Ліга Ковпаківським районним судом м. Суми за цим позовом, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій він знов підняв питання недійсності п. 3.8. договору. Апеляційний суд Сумської області, маючи свою правову точку зору щодо підвищених відсотків, визнав п. 3.8. нікчемним. Відстоюючи порушене право, кредитна спілка Ліга звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою. В результаті тривалого розгляду 27.05.2020 року в постанові Верховного Суду була викладена правова позиція щодо неправомірності та помилковості висновку апеляційного суду Сумської області в частині визнання нікчемним п. 3.8. кредитного договору (обґрунтування знаходиться в абз. абз. 5-11 мотивувальної частини постанови Верховного Суду (https://reyestr.court.gov.ua/Review/89675301) . По суті, пред`явивши позовну заяву про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року, позивач оскаржує постанову Верховного Суду, що є недопустимим, оскільки постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 27, 43, 49, 178 ЦПК України, вона просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року в повному обсязі (вхідний № 13784 від 08.04.2021 року) (а. с. 24-27) .

21.05.2021 року позивач ОСОБА_1 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заяву про забезпечення позову, із змісту якої вбачається, що на розгляді в Ковпаківському районному суді м. Суми перебуває цивільна справа за його позовом до кредитної спілки Ліга про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року. Розгляд справи призначено на серпень 2021 року. Разом з тим на примусовому виконанні в Ковпаківському та Зарічному відділі ДВС знаходяться виконавчі провадження по примусовому стягненню з нього та поручителів кредитної заборгованості за вказаним договором в розмірі 11000 грн. . Вказана заборгованість наразі стягується з пенсії його та поручителів за кредитним договором. При цьому, в разі задоволення позову на його користь, заборгованості за вказаним кредитним договором у нього та поручителів перед відповідачем не буде. Таким чином, в разі задоволення позову на його користь, він безпідставно понесе додаткові витрати, що полягатимуть у сплаті виконавчого збору, безпідставній сплаті завищеної суми заборгованості за кредитним договором та інших витрат примусового характеру, що значно ускладнить виконання судового рішення, в разі ухвалення такого на його користь. Крім того, звертає увагу на те, що в разі стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, положення якого не відповідають чинному законодавству, подальший розгляд даної справи стане для нього неактуальним і таким, що немає подальшого логічного сенсу. Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Таким чином, заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених в п. 4 постанови Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Відповідно до ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів він звільнений від сплати судового збору. Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 48,49, 149,150 ЦПК України, він просив забезпечити позов шляхом зупинення виконавчих проваджень про стягнення заборгованості по оскаржуваному договору, а саме: 1. Зупинити виконавче провадження № 64626308, відкрите 24.02.2021 року Ковпаківським ВДВС у м. Суми ПН-СХ МРУМЮ (м. Суми) про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 . 2. Зупинити виконавче провадження № 64626029, відкрите 02.03.2021 року Ковпаківським ВДВС у м. Суми ПН-СХ МРУМЮ (м. Суми) про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 . 3. Зупинити виконавче провадження № 64783966, відкрите 18.03.2021 року Зарічним ВДВС у м. Суми ПН-СХ МРУМЮ (м. Суми) про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 . 4. Зупинити виконавче провадження № 64681269, відкрите 09.03.2021 року Зарічним ВДВС у м. Суми ПН-СХ МРУМЮ (м. Суми) про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 (вхідний № 19526/21 від 21.05.2021 року) (а. с. 45) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 21.05.2021 року у справі № 592/2965/21, провадження № 2-з/592/80/21 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову було залишено без руху. Було ухвалено запропонувати заявнику виправити недоліки заяви про забезпечення позову в строк, що передбачений ч. 2 ст. 185 ЦПК України, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання ухвали про залишення заяви без руху для усунення недоліків. Якщо заявник, відповідно до ухвали суду, у встановлений строк не виконає вимоги, визначені у ст. 151 ЦПК України, заява вважатиметься неподаною і буде повернута заявнику. Ухвала набрала законної сили 21.05.2021 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/97129083) (а. с. 47) .

08.06.2021 року позивач ОСОБА_1 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми заяву про звільнення від сплати судового збору, із змісту якої вбачається, що він ОСОБА_1 є пенсіонером, що підтверджується його пенсійним посвідченням (копія додається) . Пенсія є для нього фактично джерелом існування. В зв`язку з тим, що призначена йому пенсія на даний час фактично знецінилася через високу інфляцію в країні й є дуже малою, він не має змоги сплатити судовий збір за подання заяви про забезпечення позову. Коштів, які він отримує, вистачає лише для сплати комунальних платежів та забезпечення мінімального харчування, необхідного для підтримання життєдіяльності. При цьому він не може в повній мірі забезпечити себе необхідним одягом та нормальним харчуванням. На даний час відповідачем здійснюється стягнення 20 % з його пенсії, що є і так досить мізерною. Внаслідок цього у нього створюється додатковий фінансовий тягар, що також не дає йому можливості знайти кошти на сплату судового збору. В зв`язку з його незначними грошовими доходами та враховуючи розмір судового збору, він не має змогу сплатити судовий збір за подання заяви про забезпечення позову, що фактично позбавляє його права на правосуддя та призводить до того, що на даний час відповідач продовжує збагачуватися за його рахунок в зв`язку зі зміною судової практики Верховним Судом, що призвела до необхідності повторного звернення до суду. Всі ці обставини ставлять його у скрутне матеріальне становище. Сума судового збору, який йому необхідно сплатити за подання позовної заяви є досить значною для мене, як пенсіонера і поставить його в ще більш скрутне матеріальне становище. З цих причин він фактично позбавлений можливості захистити свої права шляхом звернення до суду, адже у разі сплати судового збору він не зможе оплатити комунальні послуги та залишиться фактично без їжі разом із своєю сім`єю. У таких випадках для забезпечення фактичної рівності учасників цивільного процесу у доступі до правосуддя, ЦПК України та Законом України Про судовий збір передбачено процедуру звільнення від сплати судового збору, а також механізм відстрочення або розстрочення його сплати, якщо майновий стан сторони цивільного процесу є перешкодою для звернення за судовим захистом. Зокрема за змістом ст. 137 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З цих же підстав, суд може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати. Аналогічні правила встановлені в ст. 8 Закону України Про судовий збір , якою суду надано право, враховуючи майновий стан сторони, зменшувати розмір судового збору, звільняти від його сплати, розстрочувати чи відстрочувати сплату судового збору. Відповідно до встановленої практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини визначено, що право на судовий захист порушених прав гарантується з боку держави, однак через викладені обставини він позбавлений на даний час цього права. З огляду на викладене, з метою отримання доступу до правосуддя, він вимушений подати клопотання про звільнення від сплати судового збору. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (п. 111 рішення Європейського суду з прав людини від 20.02.2014 року у справі Шишков проти Росії (Shishkov v. Russia ) ) . Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо) , рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (п. 44 рішення Європейського суду з прав людини від 26.07.2005 року у справі Княт проти Польщі (Kniat v. Poland ) ; п. п. 63-64 рішення Європейського суду з прав людини від 26.07.2005 року у справі Єдамскі та Єдамска проти Польщі (Jedamski and Jedamska v. Poland ) . Вичерпного і чіткого переліку документів про майновий стан особи, закон не містить, тому суд встановлює можливість сплатити судовий збір на підставі поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням. З огляду на те, що він фактично не має достатніх грошових коштів для сплати судового збору з огляду на те, що на даний час вимушений сплачувати комунальні платежі, годувати свою родину, керуючись ст. 137 ЦПК України, ст. 8 Закону України Про судовий збір , він просив звільнити його від сплати судового збору за подання до суду заяви про забезпечення позову (вхідний № 21713 від 08.06.2021 року) (а. с. 50-52) .

30.06.2021 року представниця відповідача за довіреністю інспектор служби безпеки кредитної спілки Ліга Шатрюк Ірина Валеріївна надала до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми клопотання про відкладення розгляду справи, із змісту якого вбачається, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться справа № 592/2965/21 за позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки Ліга про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року. Розгляд справи було призначено на 07.07.2021 року на 14 годину 00 хвилин. Наразі виникла необхідність у відкладенні розгляду справи або оголошенні в судовому засіданні перерви через те, що вона, як представниця відповідача не має можливості бути присутньою при розгляді справи у цей день у зв`язку з відпусткою. На підтвердження вказаних обставин до суду надається копія наказу про надання відпустки. Відповідно до ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 43 ЦПК України, вона просила: 1. Відкласти розгляд справи № 592/2965/21 за позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки Ліга про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року на інший день. 2. Про місце, дату і час наступного судового засідання завчасно повідомити її поштовою кореспонденцією за адресою кредитної спілки Ліга вказаною у цьому клопотанні (вхідний № 24609/21 від 30.06.2021 року) (а. с. 53-55) .

06.07.2021 року позивач ОСОБА_1 надав до канцелярії Ковпаківського районного суду м. Суми клопотання про відкладення розгляду справи, із змісту якого вбачається, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми перебуває справа № 592/2965/21 за позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки Ліга . Розгляд справи було призначено на 07.07.2021 року на 14 годину 00 хвилин. У зв`язку з необхідністю залучення спеціаліста для надання йому кваліфікованої правничої допомоги він просив: 1. Відкласти розгляд справи № 592/2965/21 на іншу дату. 2. Про дату та час розгляду справи повідомити на його домашню адресу (вхідний № 25477 від 06.07.2021 року) (а. с. 56) .

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 07.07.2021 року у справі № 592/2965/21, провадження № 2/592/1128/21 заяву позивача ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання до суду заяви про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки Ліга , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року, було задоволено частково. Було ухвалено відстрочити позивачу ОСОБА_1 сплату судового збору за подання до суду заяви про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки Ліга , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року, до ухвалення судового рішення у справі (а. с. 58-63) .

Ознайомившись із заявою позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки Ліга , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року, позовною заявою, відзивом на позовну заяву, заявою про звільнення від сплати судового збору за подання до суду заяви про забезпечення позову, забезпечення позову, дослідивши додані до позовної заяви та до відзиву на позовну заяву документи та копії документів, враховуючи наявність судових рішень, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень в режимі повного доступу, суд дійшов наступного висновку.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.06.2017 року у справі № 592/7590/16-ц, провадження № 2/592/124/17 позов Кредитної спілки ЛІГА до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості було задоволено частково. Було ухвалено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь кредитної спілки Ліга заборгованість за кредитним договором № 2268/4130 від 25.12.2014 року в розмірі: 12328 (дванадцять тисяч триста двадцять вісім) гривень 42 копійки, з яких: 11185 гривень 08 копійок заборгованість по тілу кредиту, 1143 гривні 34 копійки заборгованість по відсоткам. В іншій частині вимог було ухвалено відмовити за необґрунтованістю. Було ухвалено стягнути в дольовому порядку ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь кредитної спілки Ліга витрати зі сплати судового збору у розмірі 927 грн. 78 коп. , тобто по 231 грн. 94 коп. з кожного. Рішення набрало законної сили 20.09.2017 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/67137988, http://reyestr.court.gov.ua/Review/67221213) .

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 20.09.2017 року у справі № 592/7590/16-ц, провадження № 22-ц/788/1253/17 апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 було задоволено. Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.06.2017 року у даній справі було ухвалено змінити в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором та судових витрат. Було ухвалено стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь кредитної спілки Ліга заборгованість за кредитним договором № 2268/4130 від 23.12.2014 року в сумі 2088 грн. 37 коп. , з яких: заборгованість по тілу кредиту 2082 грн. 79 коп. , заборгованість за відсотками в сумі 05 грн. 58 коп. , а також відсотки за період з 25.06.2016 року до 02.03.2017 року в сумі 210 грн. 70 коп. . Було ухвалено стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь кредитної спілки Ліга в дольовому порядку витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 22 грн. 99 коп. по 05 грн. 75 коп. з кожного. Було ухвалено стягнути з кредитної спілки Ліга на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції в сумі 1850 грн. 00 коп. . Рішення набрало законної сили 20.09.2017 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/69039727, http://reyestr.court.gov.ua/Review/69038690) .

Постановою Верховного Суду від 27.05.2020 року у справі № 592/7590/16-ц, провадження № 61-33126св18 касаційну скаргу кредитної спілки Ліга було задоволено частково. Рішення апеляційного суду Сумської області від 20.09.2017 року в частині вимог кредитної спілки Ліга до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2082 грн. 79 коп. було скасовано. Рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 15.06.2017 року у частині вимог кредитної спілки Ліга до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 11185 грн. 08 коп. було залишено в силі. Рішення апеляційного суду Сумської області від 20.09.2017 року в частині незадоволених вимог кредитної спілки Ліга до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за відсотками за період із 25.06.2016 року до 02.03.2017 року було змінено, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови. З моменту прийняття постанови рішення апеляційного суду Сумської області від 20.09.2017 року у скасованій частині подальшому виконанню не підлягає. При цьому Верховний Суд в мотивувальній частині зазначив про те, що відповідно до п. 2 розд. II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ № 460-IX від 15.01.2020, який набрав чинності 08.02.2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. При поданні позову кредитна спілка Ліга посилалася на те, що внаслідок неналежного виконання умов договору розмір заборгованості за тілом кредиту становить 11185 грн. 08 коп. , яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів. Суд першої інстанції визнав такі вимоги обґрунтованими. При визначенні розміру заборгованості за тілом кредиту, яке підлягає стягненню, апеляційний суд виходив із того, що п. 3.8. споживчого кредитного договору про встановлення відсоткової ставки у розмірі 98 % річних у випадку прострочення платежу є нікчемним. Суд указав на те, що у зв`язку з тим, що протягом строку дії договору заборгованість за відсотками позичальнику неправомірно нараховувалася за підвищеною відсотковою ставкою 98 % річних, які по суті є неустойкою, і всі сплачені ним суми зараховувалися спочатку у рахунок погашення відсотків, а решта у рахунок тіла кредиту, солідарному стягненню з відповідачів підлягає заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2082 грн. 79 коп. . Колегія не погоджується висновками апеляційного суду з таких підстав. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України) . Укладаючи кредитний договір, його сторони погодили усі умови, у тому числі й умови про сплату збільшених процентів за користування кредитними коштами у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором до повного її погашення. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.01.2019 року у справі № 759/2328/16-ц, провадження № 61-5800зпв18 було зроблено висновок про те, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України) . Нікчемність правочину існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах нікчемний , є недійсним . При апеляційному перегляді справи суд апеляційної інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального права зробив помилковий висновок про нікчемність п. 3.8. кредитного договору, неправомірність нарахування кредитною спілкою відсотків за підвищеною ставкою та у зв`язку з цим зменшення тіла кредиту до 2088 грн. 37 коп. . Установивши факт неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, наявність непогашеної заборгованості за тілом кредиту у розмірі 11185 грн. 08 коп. , суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про стягнення цих коштів. Таким чином, рішення апеляційного суду у частині вимог кредитної спілки Ліга до відповідачів про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає скасуванню із залишенням у цій частині в силі рішення суду першої інстанції. Звертаючись до суду з даним позовом, кредитна спілка Ліга також просила стягнути з позичальника та поручителів відсотки за користування кредитними коштами за період після закінчення строку дії договору з 25.06.2016 року до 02.03.2017 року в розмірі 7087 грн. 99 коп. . Доводи касаційної скарги кредитної спілки Ліга зводяться до незгоди з рішенням апеляційного суду в частині незадоволених вимог про стягнення відсотків за період після закінчення строку дії кредитного договору, у зв`язку з чим відповідно до ч. 1 ст. 400 ЦПК України (в редакції станом на 07.02.2020 року) касаційному перегляду підлягає рішення суду апеляційної інстанції лише в цій частині. Колегія суддів погоджується з відмовою апеляційного суду у стягненні частини відсотків за період із 25.06.2016 року до 02.03.2017 року (після закінчення строку дії договору) , проте вважає за необхідне змінити мотиви такої відмови. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 14-10цс18 та від 04.07.2018 року у справі № 14-154цс18. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16, провадження № 12-142гс19 вказано про те, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду вже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит) , а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання . Оскільки сторони кредитного договору узгодили строк його дії до 24.06.2016 року, підстав для стягнення відсотків після його закінчення немає. Враховуючи наведене, рішення апеляційного суду в указаній частині підлягає зміні з викладенням мотивувальної частини в редакції цієї постанови. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. Постанова набрала законної сили 27.05.2020 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/89675301) (а. с. 34-39) .

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. ч. 1, 2, 10 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) виключено; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до абз. 1 п. 2, абз. 3 п. 5 постанови Пленуму Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову № 9 від 22.12.2006 року, вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст. 152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили. У справах про захист трудових чи корпоративних прав не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення про звільнення позивача з роботи та зобов`язання відповідача й інших осіб не чинити перешкод позивачеві у виконанні ним своїх попередніх трудових обов`язків, оскільки таким чином фактично ухвалюється рішення без розгляду справи по суті (опублікування в періодиці: Бізнес: законодавство та практика, 2007, 00, № 7, Збірник поточного законодавства, нормативних актів, арбітражної та судової практики, 2007, 03, № 12, Адвокат Бухгалтера, 2007, 02, № 6, Санація та банкрутство, 2007, 00, № 1, Юридичний вісник України, 2007, 02, № 7, Вісник Верховного Суду України, 2007, 00, № 2, Збірник поточного законодавства, нормативних актів, арбітражної та судової практики, 2007, 03, № 9, Юридична практика. Судовий випуск, 2007, 02, № 2, Юридическая практика, 2007, 02, № 7, Закон і Бізнес, 2007, 02, № 7, Право України, 2007, 00, № 4) .

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (Серявін та інші проти України (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява № 4909/04) .

При постановленні даної ухвали суд взяв до уваги правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 01.10.2020 року у справі № 524/188/18, провадження № 61-38051св18 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/92065787) .

Таким чином, оскільки не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті, оскільки недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили, оскільки зупинення виконавчих проваджень по суті є зупиненням виконання судових рішень, що набрали законної сили, відтак суд дійшов висновку про те, що у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки Ліга , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_1 в заяві про забезпечення позову двічі зазначив невірне прізвище другого поручителя, а саме: ОСОБА_6 , замість вірного прізвища ОСОБА_7 , зазначив невірну назву вулиці в адресі місцепроживання другого поручителя, а саме: АДРЕСА_5 , а в прохальній частині заяви про забезпечення позову зазначив невірне своє прізвище, а саме: ОСОБА_8 , замість вірного прізвища ОСОБА_9 , що само по собі є безумовною та самостійною підставою для відмови у задоволенні його заяви про забезпечення позову шляхом зупинення виконавчих проваджень про стягнення заборгованості по оскаржуваному договору.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 149, 150, 247, 258-261, 263, 268, 353 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до кредитної спілки Ліга , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним п. 3.8. кредитного договору № 2268/4130 від 25.12.2014 року відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у забезпеченні позову.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається до Сумського апеляційного суду через Ковпаківський районний суд м. Суми, який ухвалив оскаржуване судове рішення (ухвалу) .

Головуючий: І.Г. Бичков