Єдиний унікальний номер судової справи: 473/465/21
Номер провадження № 22-ц/812/1051/21 Доповідач апеляційного суду - Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

19 липня 2021 року м. Миколаїв справа № 473/465/21

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю: представника відповідача - Костенка С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом - Ієговською Анастасією Олександрівною, на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 березня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Лузан Л.В., в приміщенні того ж суду, у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування шкоди, заподіяною смертю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 діючи через свого представника - адвоката Лабик Р.Р. звернувся до суду з позовом доПублічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі - ПАТ «НАСК «Оранта») про відшкодування шкоди, заподіяною смертю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позивач зазначав, що 12 квітня 2019 року близько 08 год. 10 хв. на вул. Омеляновича-Павленка у м. Вознесенську Миколаївської області відбулася дорожньо-транспортна пригода, де водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «САЗ-3507», реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 . Останній внаслідок отриманих тілесних ушкоджень помер того ж дня в лікарні.

Згідно вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 грудня 2019 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

На момент ДТП, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу САЗ-3507, реєстраційний номер НОМЕР_1 була застрахована за полісом обов`язкового страхування № НОМЕР_2 в ПАТ «НАСК «Оранта».

Позивач зазначав, що він як батько загиблого в ДТП, який досяг пенсійного віку встановленого законом та до дня смерті сина знаходився на його утриманні, має право з урахуванням загального розміру страхового відшкодування (регламентної виплати) - 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку, на відшкодування шкоди, пов`язаної із втратою годувальника.

Враховуючи те, що розмір мінімальної заробітної плати на момент ДТП становив 4 173 грн., то розмір відшкодування шкоди, пов`язаної із втратою годувальника становить - 150 228,00 грн (4173 х 36 міс.). Оскільки у загиблого ОСОБА_3 , крім нього на утриманні перебувала також і мати ОСОБА_4 , то на його користь підлягає стягненню 1/2 від загального розміру страхового відшкодування.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача 75 114 грн. страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника та 7000 грн. - витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

У відзиві на позовну заяву відповідач визнав частково позовні вимоги в частині понесених позивачем витрат на спорудження надгробного пам`ятника в сумі 7000 грн. Вимогу позивача щодо сплати страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника вважав незаконною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Відповідач посилався на те, що позивачем не доведено належними доказами факту перебування останнього на утриманні загиблого на момент його смерті. Також у відзиві на позовну заяву представник ПАТ «HACK «Оранта» вказує на те, що заявлені на відшкодування витрати на правничу допомогу є необґрунтованими та суттєво завищеними.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 березня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «HACK «Оранта» на користь ОСОБА_1 7000 грн. в рахунок відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника та 908 грн. судового збору. В задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи при дорожньо-транспортній пригоді відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів що він перебував на утриманні свого сина, потребував матеріальної допомоги, а також, що таке утримання носило систематичний характер та було основним і постійним джерелом його існування.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - Ієговська А.О. посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду в частині відмови в задоволенні заявлених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги, що не були задоволенні судом першої інстанції задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі. Посилаючись на правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц, представник позивача зазначала, що під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватись будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Крім того, представник позивача зазначала, що правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 березня 2019 року у справі №643/207/16-ц передбачено, що підпунктом «є» пункту 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не встановлено чіткого переліку документів на підтвердження факту перебування особи на утриманні потерпілого, а тому необхідно дійти висновку, що такими документами можуть бути, в тому числі, надана довідка житлово-експлуатаційної організації з місця проживання (реєстрації) або довідка органу місцевого самоврядування про перебування на утриманні чи спільне проживання із заявником.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 12 липня 2021 року за заявою представника ОСОБА_1 - адвоката Ієговської А.О. постановлено провести судове засідання 19 липня 2021 року в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за участі представника позивача, яка зареєстрована у системі відеозв`язку EASYCON.

У судове засідання суду апеляційної інстанції 19 липня 2021 року з`явився представник відповідача Костенко С.О. , який позов не визнав з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ієговська А.О. подала заяву про відкладення розгляду справи, оскільки виникли технічні труднощі, що унеможливлюють участь представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Колегія суддів відмовила у задоволенні вказаного клопотання, оскільки зазначена представником причина неявки не є поважною, з огляду на таке.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, та за відсутності належного підтвердження поважності неявки до суду апеляційної інстанції, не є підставою для відкладення розгляду справи.

Отже, оскільки причиною неявки до суду апеляційної інстанції представником позивача зазначені технічні труднощі, що не підтверджені доказами та не дають підстав визнати їх поважною, позивач реалізував своє право викласти аргументи у позові і апеляційній сказі, належним чином усі учасники справи були повідомлені про розгляд справи, колегія суддів вважає можливим розгляд справи за відсутності учасників справи.

Вказане узгоджується з правовою позицію Верховного Суду, викладеною у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи доводи та вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 апеляційний суд здійснює перевірку оскаржуваного рішення лише щодо відмови у стягненні страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, в іншій частині - оскаржуване рішення не є предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 квітня 2019 року близько 08 год. 10 хв. на вул. Омеляновича-Павленка у м. Вознесенську Миколаївської області відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки САЗ-3507, реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , який скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого останній від отриманих тілесних ушкоджень помер того ж дня у лікарні.

Факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 22 квітня 2019 року (а.с. 11).

На момент ДТП, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу САЗ-3507, реєстраційний номер НОМЕР_1 була застрахована за полісом обов`язкового страхування № НОМЕР_2 в ПАТ «НАСК «Оранта», страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 200 000 грн.

Згідно вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 грудня 2019 року ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі умовно з іспитовим строком на два роки без позбавлення права керувати транспортним засобом (а.с.7-9).

Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_4 від 06 липня 1974 року його батьком є ОСОБА_1 (а.с. 14).

Відповідно до довідки голови вуличного комітету Новікової О.М. від 15 травня 2019 року загиблий ОСОБА_3 за життя проживав у АДРЕСА_1 ) разом з батьками та матеріально допомагав їм. Зазначене також підтверджується сусідами в акті про засвідчення факту перебування на утриманні від 20 жовтня 2020 року (а.с. 18, 19).

Згідно довідки про доходи № 8351 7433 2434 1507 ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ у Миколаївській області і отримує пенсію за вислугу років, яка за період з 01 травня 2018 року по 30 квітня 2019 року склала 37042 грн. 32 коп. (а.с.21).

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2021 року позов ОСОБА_4 (матері загиблого) про стягнення страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника задоволено та стягнуто з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь ОСОБА_4 75 114 грн. страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходив з доведеності того, що ОСОБА_4 має право на відшкодування шкоди заподіяної смертю її сина за правилами пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону №1961-IV передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Відповідно статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Згадана стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Водночас, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Крім того, відповідно до статті 1200 ЦК України право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які не тільки були на утриманні померлого, а й особи, які мали на день смерті право на одержання від нього утримання.

Зазначений висновок застосування норм права в подібних правовідносинах, викладений в постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19 та від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19-ц.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди, заподіяної смертю його сина за правилами пункту 27.2 статті 27 Закону №1961-IV.

Визначаючи розмір такого відшкодування колегія виходить з суми мінімальної заробітної плати, яка на день настання страхового випадку (12 квітня 2019 року) була встановлена на рівні 4 173 грн., а також того, що крім ОСОБА_1 , потерпілий мав непрацездатну матір - ОСОБА_4 . Отже розмір відшкодування шкоди, який підлягає стягненню зі страхової компанії на користь позивача становить 75114 грн. (із розрахунку 4173 грн. х 36 / 2).

Таким чином, позов ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «НАСК «Оранта» страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника в розмірі 75114 грн. підлягає задоволенню.

За таких обставин, рішення суду на підставі пунктів 1,4 частини першої статті 376 ЦПК України в частині відмови в задоволені вимог про стягнення страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення цих позовних вимог шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 75114 грн. страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору то відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню 1362 грн. судового збору в дохід держави за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів звертає увагу на додану до апеляційної скарги заяву представника позивача - адвоката Ієговської А.О. про продовження строку надання доказів сплати судових витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду згідно абзацу 2 частини 8 статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Ієговською Анастасією Олександрівною задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 березня 2021 року в частині відмови в задоволені вимог про стягнення страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) 75 114 (сімдесят п`ять тисяч сто чотирнадцять) грн. страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» () на користь держави 1 362 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 20 липня 2021 року.