Провадження № 2/344/1864/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2021 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Мелещенко Л.В.

при секретарі судового засідання - Дементьєвої А.О.

за участю сторін:

представника позивача - адвоката Думич О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення авансу, штрафних санкцій та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

29 грудня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення авансу, штрафних санкцій та моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що 23 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір, предметом якого було виготовлення та проведення робіт з метою встановлення надмогильного пам`ятника. Термін виконання робіт становив до 01 листопада 2018 року. В момент укладення договору позивачем було передано відповідачу аванс у розмірі 43 000,00 грн. Відповідач свої зобов`язання не виконав. 18 травня 2020 року позивач надіслав на адресу відповідача претензію з зазначенням про відмову від договору та вимогою про повернення коштів. 05 червня 2020 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 7000,00 грн, іншу суму повертати відмовився. Надмогильний пам`ятник відповідач повинен був встановити у 2018 році на могилах свекрів позивача. Неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків призвело до стресу позивача, погіршення його самопочуття, конфліктів та сварок з дружиною. Позивач неодноразово телефонував відповідачу, просив повернути кошти, на що у свій адрес чув нецензурну лайку. Вказані обставини зумовили стрес, душевне хвилювання та втрату спокою, вплинули на звичайний устрій життя, тобто позивачу була завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 30000,00 грн. Внаслідок неповернення авансу та невиконання зобов`язань за укладеним договором, позивач розрахував пеню за період з 01 листопада 2018 року по 18 травня 2020 року (дата відмови позивача від договору) у розмірі 1370520,00 грн, три проценти річних за період з 01 листопада 2018 року по 31 березня 2021 року (включно) у розмірі 2658,82 грн, індекс інфляції за період з 01 лютого 2019 року по 30 листопада 2020 року у розмірі 3042,00 грн. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача 1411221,02 грн, що складається з неповернутого авансу в розмірі 35000,00 грн, пені в розмірі 1370520,00 грн, трьох процентів річних у розмірі 2658,82 грн, індексу інфляції у розмірі 3042,00 грн та 30000,00 грн заподіяної моральної шкоди.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 31 грудня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою суду від 04 березня 2021 року продовжено строк проведення підготовчого провадження по даній справі.

Ухвалою суду від 01 квітня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судове засідання з`явилася, позовні вимоги підтримала, просив позов задовольнити у повному обсязі, проти винесення судом заочного рішення не заперечила.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлений належним чином, зокрема, відповідач викликався через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Від відповідача не надходив відзив на позов. Жодних заяв та клопотань від відповідача також до суду не надходило.

Враховуючи достатність доказів та те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, а представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, на підставі статті 280 Цивільного процесуального кодексу України суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

23 серпня 2018 року між приватним підприємцем ОСОБА_2 , Виконавцем, та ОСОБА_1 , Замовником, був укладений договір, відповідно до умов якого Виконавець зобов`язується виготовити, встановити, реконструювати пам`ятник до 01 листопада 2018 року, а Замовник прийняти і оплатити надмогильний пам`ятник в комплекті, згідно додатку креслення і калькуляції, що є невід`ємною частиною договору, з характеристиками, передбаченими даним договором (а.с.6-8).

18 травня 2020 року позивач звертався до відповідача з письмовою претензією щодо невиконання умов договору від 23 квітня 2018 року, в якій просить повернути отримані кошти у сумі 35000,00 грн, а також 5% за прострочку у сумі 2150,00 грн та 100000,00 грн моральних збитків. Дана претензія залишилася без відповіді (а.с. 9-10).

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, видом діяльності є різання, оброблення та оздоблення декоративного та будівельного каменю (а.с. 11).

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно частини першої-другої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Частинами першою-другою статті 207 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Згідно частини першої-другої статті 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором. Підрядник відповідає за неналежну якість наданих ним матеріалу і устаткування, а також за надання матеріалу або устаткування, обтяженого правами третіх осіб (стаття 839 Цивільного кодексу України).

У відповідності зі статтею 846 Цивільного кодексу України, строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Стаття 849 Цивільного кодексу України передбачає права замовника під час виконання роботи. Так, замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника. Якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника. Замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Стаття 526 Цивільного кодексу України встановлює загальні умови виконання зобов`язання. Так, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частина третя статті 651 Цивільного кодексу України зазначає, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 Цивільного кодексу України).

Стаття 570 Цивільного кодексу України встановлює, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Частина перша статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначає, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

Захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що формує та забезпечує реалізацію державної політики у сфері захисту прав споживачів, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, місцеві державні адміністрації, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із законом, а також суди (частина третя статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів».

Наявність правовідносин між сторонами підтверджується матеріалами справи, а саме: підписаним 23 серпня 2018 року ОСОБА_1 , Виконавцем, та ОСОБА_2 , Замовником, договором, сплатою позивачем відповідачу авансу у розмірі 43000,00 грн, про що сторони зазначили у тексті самого договору.

Отже, укладений договір є обов`язковим для сторін.

Відповідач мав виконати зобов`язання за договором до 01 листопада 2018 року.

Судом встановлено, що замовлені позивачем роботи відповідачем не виконані, внаслідок чого відповідач повернув позивачу частину авансу у розмірі 7000,00 грн у зв`язку з невиконанням обумовленої сторонами роботи.

Також, як зазначила представник позивача у судовому засіданні, позивач при визначенні суми неповернутого авансу вирахував 1000,00 грн, що була надана позивачу товаром.

Враховуючи, що роботи за укладеним договором від 23 серпня 2018 року не виконані, фактично отримані відповідачем кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, що свідчить про порушення прав позивача, тому суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом стягнення неповернутої суми авансу у розмірі 35000,00 грн.

Вирішуючи вимоги про стягнення пені, суд зазначає наступне.

Згідно частини другої статті 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

У статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним (частина третя статті 614 Цивільного кодексу України).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 Цивільного кодексу України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в Цивільному кодексі України нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто сторони при укладанні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно. Проте свобода у визначенні обсягу договірної відповідальності не є безмежною, оскільки законодавець встановлює межі саморегулювання, гарантуючи охорону інтересів окремих учасників цивільного обороту (зокрема, споживачів) за допомогою встановлення імперативної заборони (ex ante). Тому правочин, яким скасовується або обмежується відповідальність за умисне невиконання або неналежне виконання зобов`язання, є нікчемним. З урахуванням правил, закріплених в статті 217 Цивільного кодексу України, нікчемною буде лише та частина договору (його пункти), в якій передбачено про скасування або обмеження відповідальності. При цьому, це не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо буде встановлено, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов про скасування або обмеження відповідальності за умисне порушення зобов`язання.

Судом встановлено, що у пункті 11 «Гарантійні зобов`язання» договору від 23 серпня 2018 року сторони обумовили, що у випадку прострочки Виконавцем виконання вимог даного договору Виконавець зобов`язується сплатити пеню в розмірі 0,1 % за кожний день прострочки від вартості даного договору, але не більше 5 % від загальної вартості договору.

Отже, у договорі відбулося обмеження договірної відповідальності (зменшення розміру пені з трьох відсотків до 0,1 % за кожний день прострочки від вартості даного договору, але не більше 5 % від загальної вартості договору) без врахування імперативної заборони, передбаченої частиною третьою статті 614 Цивільного кодексу України.

За таких обставин суд вважає, що умови договору від 23 серпня 2018 року щодо зменшення розміру пені з трьох відсотків до 0,1 % за кожний день прострочки від вартості даного договору, але не більше 5 % від загальної вартості договору слід кваліфікувати як нікчемні. До правовідносин сторін слід застосовувати розмір пені, передбачений в частині п`ятій статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

У відповідності з положеннями частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №727/9352/17 (провадження №14-319цс19) зроблено висновок, що «положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц. Судом апеляційної інстанції встановлено, що у зв`язку зі несвоєчасною сплатою в повному обсязі плати за користування предметом оренди, зокрема за лютий-березень 2015 року в розмірі 41 тис. 920 грн, з відповідача підлягає стягненню пеня за прострочення виконання договору оренди за період з 01 вересня 2016 року по 01 вересня 2017 року в розмірі 153 тис. 008 грн (з розрахунку 1% від розміру боргу у сумі 41 тис. 920 грн за 365 днів прострочення). Отже, висновок суду про стягнення з відповідачки на користь позивача пені у розмірі, що більше ніж утричі перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає можливим зменшити розмір пені до 40 тис. грн, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) зроблено висновок, що: «відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України. За таких обставин висновки апеляційного суду у справі, яка розглядається, щодо визначення суми пені, встановленої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у гривні, є правильними. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц».

Суд встановив, що стягнення пені у розмірі 1370520,00 грн, який більше ніж у тридцять дев`ять разів перевищує розмір збитків (неповернуту суму авансу), не може вважатися таким, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства (стаття 3 Цивільного кодексу України). Тому суд вважає за можливе зменшити розмір пені до розміру неповернутої суми авансу, тобто до 35000,00 грн.

Стосовно позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та індексу інфляції, суд виходить з наступного.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Грошові зобов`язання охоплюють усі сфери суспільного життя і виникають насамперед у сфері приватноправових (цивільно-правових) відносин.

У статті 509 Цивільного кодексу України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Суд встановив, що згідно умов договору відповідач повинен був виконати зобов`язання до 01 листопада 2018 року, позивач у зв`язку з тим, що відповідач не виконує умови договору, звернувся до відповідача з вимогою повернути отримані кошти.

Станом на 01 листопада 2018 року роботи не були виконані, тому у відповідача виник обов`язок повернути отриману суму авансу у розмірі 35000,00 грн.

Суд не погоджується з розрахунком заборгованості, складеним позивачем, з тих підстав, що позивач нарахував три процентів річних та індекс інфляції з суми 41000,00 грн, в той час як неповернута сума складає 35000,00 грн.

Три проценти річних від суми боргу розраховуються за формулою: (3% х сума боргу х кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році).

Три проценти річних від простроченої суми за період з 01 листопада 2018 року по 31 березня 2021 року (включно) становлять 2534,00 грн з наступного розрахунку:

(35000,00 грн (сума заборгованості) х 881 (кількість днів прострочки з 01 листопада 2018 року по 31 березня 2021 року) х 3 % / 365 (кількість днів у році) =2534,00 грн.

Індекс інфляції за період з 01 лютого 2019 року по 30 листопада 2020 року розраховується наступним чином.

Період прострочення (01/02/2019 - 30/11/2020)Індекс інфляції
лютий 2019100,50
березень 2019100,90
квітень 2019101,00
травень 2019100,70
червень 201999,50
липень 201999,40
серпень 201999,70
вересень 2019100,70
жовтень 2019100,70
листопад 2019100,10
грудень 201999,80
січень 2020100,20
лютий 202099,70
березень 2020100,80
квітень 2020100,80
травень 2020100,30
червень 2020100,20
липень 202099,40
серпень 202099,80
вересень 2020100,50
жовтень 2020101,00
листопад 2020101,30

Розрахунок здійснюється за формулою: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

......

ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Останній період

IIc (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) = 1.07201944

Інфляційне збільшення: 35 000,00 x 1.07201944 - 35 000,00 = 2 520,68 грн.

Таким чином, у зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання щодо повернення авансу підлягають стягненню з останнього три проценти річних від простроченої суми за період з 01 листопада 2018 року по 31 березня 2021 року (включно) у розмірі 2534,00 грн, індекс інфляції за період з 01 лютого 2019 року по 30 листопада 2020 року у розмірі 2 520,68 грн.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно роз`яснень, що містяться у пункті 9 вказаної постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд вважає, що невиконання обов`язків за укладеним договором від 23 серпня 2018 року, неповернення сплаченої суми авансу призвели до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих та сімейних зв`язків, нервової напруги та переживань щодо виготовлення замовленого пам`ятника та повернення коштів, вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, вирішення питання про встановлення пам`ятника іншою особою.

При визначенні розміру заподіяної позивачу моральної шкоди, суд керується засадами розумності, виваженості та справедливості, як того вимагає стаття 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховує характер та обсяг душевних страждань, важкість вимушених змін в житті позивача, характер додаткових зусиль для організації свого життя, тому вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково у сумі, яка за переконанням суду, становить 10000,00 грн.

Відповідач, не бажаючи приймати участь у судовому розгляді справи і реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування належного виконання обов`язків, тим самим не оспорює наявних підстав для стягнення грошової суми.

У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

На підставі вищенаведеного, відповідно до статей 3, 11, 15, 23, 207, 217, 509, 526, 530, 551, 570, 614, 625, 627, 629, 651, 653, 837, 839, 846, 849 Цивільного кодексу України, статей 2, 5, 10 Закону України «Про захист прав споживача», керуючись статтями 4, 10-13, 76-81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 279, 280-283, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення авансу, штрафних санкцій та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аванс у розмірі 35000,00 грн (тридцять п`ять тисяч гривень нуль копійок), пеню у розмірі 35000,00 грн (тридцять п`ять тисяч гривень нуль копійок), три проценти річних від простроченої суми у розмірі 2534,00 грн (дві тисячі п`ятсот тридцять чотири гривні нуль копійок), індекс інфляції за весь час прострочення у розмірі 2 520,68 грн (дві тисячі п`ятсот двадцять гривень шістдесят вісім копійок), моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн (десять тисяч гривень нуль копійок), усього на загальну суму 85054,68 грн (вісімдесят п`ять тисяч п`ятдесят чотири гривні шістдесят вісім копійок).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна та резолютивна частини рішення складені, підписані у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 26 липня 2021 року.

Повний текст рішення складений 02 серпня 2021 року.

Повне найменування учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Мелещенко Л.В.