Житомирський апеляційний суд
Справа №285/5175/20 Головуючий у 1-й інст. Сташків Т. Г.
Категорія 3 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Лісової Т.С.

з участю позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Заполовської Т.Г.

у цивільній справі №285/5175/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 подала позов до відповідача ОСОБА_2 . З урахуванням уточнюючої позовної заяви просила встановити факт її постійного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1998 року до грудня 2019 року; визнати незавершений будівництвом будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності сторін та в порядку поділу спільного майна визнати за нею, як співзабудовником, право на 1/2 частину незавершеного будівництвом будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , а іншу 1/2 його частину - за ОСОБА_2 . В обґрунтування поданого позову зазначала, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з листопада 1986 року по грудень 1998 року. За час шлюбу відповідач на підставі рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради отримав земельну ділянку для будівництва житлового будинку та до 1991 року сторони звели житловий будинок загальною площею 126,9 кв.м., жилою площею 72,2 кв.м. З 1989 року сторони разом з дітьми вселились до недобудованого будинку, де позивач проживає і на теперішній час. Шлюб сторони розірвали у 1998 році, проте після розірвання шлюбу вони проживали однією сім`єю до 2020 року, тобто, до того часу, коли відповідач створив нову сім`ю. До цього часу сторони мали спільний бюджет, утримували будинок, виховували дітей. У 2013 році вони перекрили покрівлю в будинку, збудували сарай, у 2014 році прибудову, облаштували існуючий балкон на другому поверсі, тому загальна площа збільшилась до 160,5 кв.м. Жоден з них у іншому шлюбі не перебував. З метою захисту своїх майнових прав змушена звернутись до суду.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1998 року по грудень 2019 року.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840,80 грн. судового збору.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що суд першої інстанції помилково послався на судову практику Верховного Суду в подібних правовідносинах, оскільки вказані правовідносини мають різні обставини. Так, правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із зазначенням часток. Такий правовий висновок викладений Верховним судом України у постанові від 07.09.2016 року у справі №6-47цс16, Верховним Судом у постановах від 20.02.2020 року у справі №496/6067/15-ц, від 16.09.2020 року у справі №468/935/18-ц, від 09.12.2020 року у справі №359/2582/17, від 17.03.2021 у справі 210/1554/14-ц.

Що стосується висновку суду про наявність у незавершеному будівництві по АДРЕСА_1 , істотних відхилень від дозвільних документів, як підстави для визнання судом незавершеного будівництва самочинним будівництвом, вважає що вказаний висновок спростовується матеріалами справи. Так, в матеріалах справи міститься докази наявності усіх, передбачених законодавством на початок будівництва, дозвільних документів на будівництво жилого будинку та господарських будівель на виділеній для цієї мети земельній ділянці по АДРЕСА_1 (рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради народних депутатів від 27.02.1988 р.№53, договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку від 27.02.1988 р., акту відведення земельної ділянки від 06.09.1988р., дозволу на проведення будівельних робіт №20, будівельного паспорту від 22.11.1988р.). Таким чином, межі забудови незавершеного будівництва відповідають розміру дозволеного на земельній ділянці будівництва будинку з прибудовою сараєм та не перевищують, визначеної законом загальної площі забудови. Будь-яких офіційних даних про істотне відхилення від дозвільних документів чи інші обставини, які можуть бути підставою для визнання спірного будівництва самочинним матеріали справи не містять. Відмінність у розмірі житлової площі в будинку 72,2 кв.м. порівняно з дозволеною 54,65 кв.м., сама по собі з огляду на зміни у містобудівному законодавстві не може свідчити про самочинність будівництва.

Щодо відсутності спору між нею та відповідачем зазначає, що відповідач дійсно в судовому засіданні суду першої інстанції не оспорює її право на частку незавершеного будівництвом будинку. Однак, на протязі 6 останніх років категорично відмовляється здати будинок в експлуатацію.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 08 листопада 1986 року по 16 грудня 1998 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 12).

З квітня 1989 року сторони разом з дітьми зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , заселились та постійно проживали у незакінченому будівництвом житловому будинку.

Відповідач зареєстрований за вказаною адресою і на момент розгляду справи.

У грудні 1998 року шлюб був розірваний, проте 14.09.2000 року сторони обвінчалися у храмі Воздвиження Всечесного Хреста.

Відповідач, хоча і не визнав позов у вказаній частині, проте в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що будинок будував за свої кошти, після розірвання шлюбу доглядав за ним, спільно відбудовували будинок після пожежі та не заперечував визнання вказаного будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділу, тобто своїми поясненнями підтвердив обставини, викладені позивачем.

Також в судовому засіданні суду першої інстанції були допитані в якості свідка ОСОБА_3 , донька сторін, яка повідомила, що їх сім`я жила в будинку по АДРЕСА_1 . Лише останні півтора року вона проживає окремо з чоловіком. У 2014 році будинок був дуже пошкоджений пожежею і всі його разом відбудовували. Батьки проживали разом, вели спільне господарство, тому вона не знала, що вони були розлучені.

Свідок ОСОБА_4 , тітка позивача, в судовому засіданні пояснила, що тісно спілкувалася з сторонами. Вони були в шлюбі, виховали двох дітей. Після розірвання шлюбу продовжували проживати разом в будинку по АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, утримували худобу, утримували будинок. Відповідач близько шести місяців вже проживає окремо. Будинок був згорів, то всі допомагали його відбудовувати. Вона також допомогла матеріально, брала кредит на своє ім`я.

Аналізуючи зазначені обставини, пояснення сторін та показання свідків, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, щодо задоволення вимог позивача про встановлення факту її постійного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1998 року до грудня 2019 року. Так, після розірвання шлюбу сторони проживали однією сім`єю, і до грудня 2020 року ніхто з них не перебував у іншому шлюбі, вони проживали та були зареєстровані за однією адресою, спільно виховували дітей, спільно утримували майно, утримували домашніх тварин, обслуговували земельну ділянку.

В цій частині рішення суду не оскаржується.

Вирішуючи спір в частині вимог про визнання спірного недобудованого будинку спільною сумісною власністю та його поділ, суд першої інстанції виходив з того, що спірний об`єкт не введений в експлуатацію та є самочинним, а тому не може бути предметом судового спору.

Проте, погодитися з висновками суду неможливо, зважаючи на наступне.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 чинної редакції ЦПК України).

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Разом з тим, у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 Верховний Суд України зазначив, що за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток кожного з подружжя. Суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін.

Оскільки в даному випадку ступінь готовності спірного будинку складає 100%, то вимога про поділ його з визнанням часток за кожним із колишнього подружжя може бути задоволена судом.

Частиною першою статті 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Крім того, згідно з частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Частина друга вказаної статті визначає, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Разом з тим, висновки суду першої інстанції про самочинність спірної забудови є передчасними.

Так, в матеріалах справи наявні докази про надання дозволу за будівництво спірного будинку на відведеній для цієї мети земельній ділянці: рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради народних депутатів від 27.02.1988 р.№53, договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку від 27.02.1988 р., акт відведення земельної ділянки від 06.09.1988р., дозвіл на проведення будівельних робіт №20, будівельний паспорт від 22.11.1988р.

Висновки суду про істотне відхилення забудови від плану є передчасними без підтвердження цієї обставини належними і допустимими доказами.

А тому, враховуючи визнання відповідачем обставин, з яких позивачка просить задоволити позов, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

За наведених обставин та відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову в оскаржуваній частині.

У Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 березня 2021 року в частині відмови у позові скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати незавершений будівництвом будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право на 1/2 частину за кожним незавершеного будівництвом будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: