ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4052/19
провадження № 2/753/2181/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"17" березня 2021 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:
головуючого - судді Коренюк А.М.
при секретарі Ляшенко Ю.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зобов`язання вчинити дії, суд -
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зобов`язання вчинити дії. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона є наймачем та користувачем квартири АДРЕСА_1 відповідно до рішення № 629 виконавчого комітету Дарницької районної Ради депутатів трудящих від 17 серпня 1964 року «Про надання житлової площі громадянам Дарницького району м. Києва» відповідно до якого її батьку ОСОБА_3 та члена його сім`ї - дружині ОСОБА_4 , а також їй - дочці - ОСОБА_1 й сину - ОСОБА_2 (відповідач), матері ОСОБА_5 надано в користування цю кватиру. Наразі її батьки та баба померли й у квартирі залишились проживати вона та відповідач ОСОБА_2 - її рідний брат, який 18 січня 2018 року без її згоди шляхом заміни та встановлення нових замків у вхідних дверях, як не випускає її із квартири, так й не впускає її без його на те дозволу, не надаючи ключів від нових замків, при тому, що вона на його вимугу надала грошові кошти у сумі 400 грн. за такі ключі. У зв`язку із тим, що вона не має ключів від вхідних дверей квартири й відповідач відмовляється їй надавати, що є протиправною його поведінкою, вона вимушена тижнями не виходити з квартири. Така протиправна поведінка триває роками, у зв`язку із чим вона щоразу звертається до поліції із відповідними заявами, проте ОСОБА_2 не реагує на її прохання надати ключі від дверей, продовжує вчиняти протиправні дії до неї. У зв`язку із чим просить зобов"язати відповідача не чинити їй перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідача надати їй ключі від усіх замків вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 .
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_6 , діючий на підставі доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги від 21 червня 2019 року (а.с. 45), позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розмішеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду).
Відзив на позов відповідачем не наданий.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).
Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача.
Вислухавши пояснення позивача, його представника, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.
Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Розгляд справи відбувся у порядку загального позовного провадження із проведенням підготовчого судового засідання.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань.
Роз`яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду цієї категорії справ містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право).
Порушення права особи на житло покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Судом встановлено, що позивачка є наймачем та користувачем квартири АДРЕСА_1 відповідно до рішення № 629 виконавчого комітету Дарницької районної Ради депутатів трудящих від 17 серпня 1964 року «Про надання житлової площі громадянам Дарницького району м. Києва» відповідно до якого батьку позивача - ОСОБА_3 та члена його сім`ї - дружині ОСОБА_4 , а також його дочці - ОСОБА_1 (позивач) й сину - ОСОБА_2 (відповідач), матері ОСОБА_5 надано в користування вказану кватиру (а.с. 76).
Наразі батьки та баба сторін померли й у квартирі залишились проживати сторони - позивачка та відповідач ОСОБА_2 - рідний брат позивачки.
Квартира не приватизована.
Правовідносини, що виникають у зв`язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюється Житловим кодексом та іншими актами житлового законодавства (ч.1 ст.3 ЖК України).
Жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд (ч.1 ст.4 ЖК України).
Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд) (ч.1 ст. 5 ЖК України).
Між сторонами, які перебувають у родинних відносинах, виникають конфлікти з приводу користування житлом, вирішити які вони в позасудовому порядку не можуть.
Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення (ч.1 ст. 61 ЖК України).
Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок (ч.1 ст. 63 ЖК України).
Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Позивач вказує, що відповідач ОСОБА_2 18 січня 2018 року без згоди позивача провів заміну та встановлення нових замків у вхідних дверях квартири АДРЕСА_1 , при цьому не надав позивачці, як зареєстрованій мешканці такої квартири, екземпляри таких ключів, у зв`язку із чим позивачка обмежена у праві входити та виходити з квартири, внаслідок чого порушується її право у вільному пересуванні та користуванні квартирою та її майно, яке знаходиться у квартирі.
Відповідач, як не випускає позивачку із квартири, так й не впускає її до квартири без на те його дозволу, не надаючи позивачці ключів від нових замків, при тому, що позивачка на вимогу відповідача надала грошові кошти за ключі.
У зв`язку із тим, що позивачка не має ключів від вхідних дверей квартири й відповідач відмовляється позивачу такі ключі надавати, що є протиправною поведінкою відповідача, вона вимушена днями, тижнями не виходити з квартири, очікуючи, коли з`явиться відповідач у квартирі.
Така протиправна поведінка триває роками - з січня 2018 року, у зв`язку із чим позивачка щоразу звертається до поліції із відповідними заявами, проте ОСОБА_2 не реагує на її прохання надати ключі від дверей, продовжує вчиняти протиправні дії до позивачки.
Як вбачається із витягу інформації про звернення позивача до поліції, позивачка, починаючи з 08 липня 2019 року й по цей час звертається до правоохоронного органу з приводу протиправної поведінки відповідача, вказує про те, що зачинена у квартирі, з квартири не може вийти, брат не надає ключів від квартири, або не може зайти до квартири, брат не впускає до квартири тощо (а.с. 35 - 44).
Таким чином позивач звернувся до суду з даним позовом, правовою підставою для подання якого є вчинення відповідачем дій, які ускладнюють здійснення позивачем повноважень (права) щодо вільного користування таким житлом, однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і його наявність в момент подання та розгляду позову, що встановлено у спірних правовідносинах, й не спростовується відповідачем.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.
Зважаючи на протиправну поведінку відповідача, а також право позивача, як користувача квартири, мати вільний доступ до такого житла, у якому знаходится власне майно позивача, та право ним користуватися, суд вважає за необхідне поновити порушене право позивача й зобов"язати відповідача не чинити позивачу перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідача надати позивачці ключі від усіх замків вхідних дверей квартири, яка перебуває у користуванні позивачки.
Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України.
Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів.
На підставі вищевикладеного, ст. 16 ЦК України, ст.ст. 3 - 5, 61, 63, 64 ЖК України, керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 280, 352 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зобов`язання вчинити дії- задовольнити.
Зобов"язати ОСОБА_2 , відомості про ідентифікаційний код платника податків - відсутні, не чинити перешкод ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_1 ,в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від усіх замків вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , відомості про ідентифікаційний код платника податків - відсутні, на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_1 ,768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 (сорок) коп. - судового збору.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: