П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 липня 2021 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Собослой Г.Г.,

суддів: Джуга С.Д., Мацунич М.В..

з участю секретаря: Балаж Н.С..

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою адвоката Стусової Олії Михайлівни, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 08 січня 2021 року у справі № 308/14855/19 (Головуючий: Монич В.О.), -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2019 року ТзОВ «Самшит» звернулося в суд із позовом до ТзОВ «Фінансова компанія «Стронг», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 10 серпня 2007 року між ТОВ «Самшит та ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено кредитний договір № 42/3-07 згідно з яким, банк надав позивачеві 5 000 000,00 грн. на умовах встановлених кредитний договором.

14 серпня 2007 року між банком, як іпотекодержателем та позивачем, як іпотекодавцем укладено договір іпотеки №216/23-2007 для забезпечення виконання кредитного договору від 10.08.2007 року №42/3-07. До даного договору вносились зміни, які оформлялись шляхом укладення додаткових угод, що посвідчувались нотаріально.

Разом з тим, 25 жовтня 2017 року між банком та ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» укладено договір відступлення права вимоги №39/348. Відповідно до даного договору від 25 жовтня 2017 року банк відступає ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» належне банку право вимоги, зокрема, за кредитним договором № 42/3-07 від 10 серпня 2017 року та іпотечним договором №216/23-2007 від 14 серпня 2007 року.

Також, 25 жовтня 2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено декілька договорів про відступлення права вимоги, а саме : договір про відступлення права вимоги від 25 жовтня 2017 року за № 25-10/17 та договір про відступлення права вимоги від 25 жовтня 2017 року за № 25-10/17-2. Відповідно до предмету договору про відступлення права вимоги за кредитним договором від 25 жовтня 2017 року, ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» відступає ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у рівних частка, належне ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» право вимоги за кредитним договором №42/3-07 від 10 серпня 2017 року. Також 25.10.2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» з однєї сторони та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , з іншої сторони, укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором №216/23-2007 від 14.08.2007 року.

Позивач вважає, що вищевказані договори про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами від 25.10.2017 року є незаконними та такими, що підлягають визнанню недійсними.

Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або фінансова установа, якій законом надано право надавати фінансові послуги.

Посилаючись на вказані обставини ТзОВ «Самшит» просило задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 08 грудня 2020 року позов ТзОВ «Самшит» задоволено.

Визнано договір відступлення права вимоги від 25.10.2017 року № 25-10/17, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» та громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним з моменту його укладення.

Визнано договір відступлення права вимоги від 25.10.2017 року № 25-10/17-2, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» та громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. за № 3739 від 25.10.2017 року недійсним з моменту його укладення.

Не погоджуючись із даним рішенням суду адвокат Стусова Ю.М., яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для задоволення позовних вимог відсутні, так як Договір відступлення (купівлі-продажу) права вимоги № 25-10/17 від 25.10.2017 року не містить ознак, які б свідчили про те, що ТзОВ «Стронг», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір факторингу. Укладений договір є договором про відступлення права вимоги (цесії), який повністю відповідає вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання його недійсним. Позивач жодним чином не обґрунтовує, як його право порушують оспорювані договори про відступлення права вимоги між відповідачами, враховуючи те, що попередньо укладені договори про відступлення права вимоги між ТзОВ «ФК «Стронг»№ та банком оскаржені не були та є чинними. В результаті розгляду справи право вимоги не перейде знову до банку (первісного кредитора), а перейде до ТОВ «ФК «Стронг», якому відповідне право вимогу було відступлене банком, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Кулинич М.-М.А., яка підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, представника ТзОВ «Самшит» Маркусь М., який просить рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

При постановленні рішення про задоволення позовних вимог ТзОВ «Самшит», суд першої інстанції констатував, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК україни, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, -кредитор банк або фінансова установа, якій законом надано право надавати фінансові послуги.

Судова колегія не погоджується із даним висновком суду із наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК україни передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Встановлено, що 10.08.2007 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Самшит» укладено кредитний договір № 42/3-07 відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у сумі 5 000 000,00 грн.

13 серпня 2007 року між ТзОВ «Самшит», банком та ДП «Самшит» було укладено договір поруки № 326/12-07 на забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Самшит» за кредитним договором.

На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 14.08.2007 року був укладений Іпотечний договір № 216/23-207, за яким ТОВ «Самшит» передало в іпотеку банку належний позивачеві на праві власності об`єкт нерухомого майна готель « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

25 жовтня 2017 року між банком та ТОВ «Фінансова компанія «Стронг» був укладений договір № 39/348 про відступлення прав виморги за кредитним договором, за яким право вимоги перейшло до ТОВ «ФК «Стронг» і у зв`язку із укладенням цього договору між банком та ТОВ «ФК «Стронг» були укладені договори про відступлення права вимоги за Іпотечним договором та Договором поруки.

Договори прпо відступлення права вимоги між Банком та ТОВ «ФК «Стронг» не оскаржені.

25 жовтня 2017 року між ТОВ «ФК «Стронг» та громадянами України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як новими кредиторами, були укладені договори про відступлення права вимоги за кредитним договором № 25-10/17 та Іпотечним договором № 25-10/17-2. У результаті укладення цих договорів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули право вимоги до ТОВ «Самшит» за кредитним договором і Іпотечним договором.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сплатили ТОВ «ФК «Стронг» 4 300 000 грн.

При укладенні Договору про відступлення права вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ТОВ «ФК Стронг» визначили правову природу та зміст правовідносин, що склались між сторонами, а саме купівля-продаж майнових прав (права вимоги), що регулюються ч. 3 ст. 656 ЦК України. Такий договір є оплатним договором про відступлення права вимоги.

Договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 25-10/17 від 25.10.2017 року є договором купівлі-продажу права вимоги за плату, а не договором факторингу.

Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України, суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, який може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктосм підприємницької діяльності (ч. 2 с. 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

Фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Із Договору про відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Стронг» не можна визначити як клієнта за договором факторингу, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, ТОВ «ФК «Стронг» є фінансовою установою, яка внесена до відповідного державного реєстру та сама надає фінансові послуги, а не отримує відповідні послуги.

Таким чином, суб`єктний склад Договору № 25-10/17 від 25.10.2017 року про відступлення права вимоги за кредитним договором не відповідає суб`єктному складу догворору факторингу, визначеному чинним законодавством.

Разом з тим, ТОВ «ФК «Стронг» придбало право вимоги за 3 800 000 грн., а продало його ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за 4 300 000 грн., отримавши прибуток у розмірі 500 000 грн., внаслідок відповідних операцій купівлі-продажу, що спростовує висновки суду першої інстанції про фінансування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ТзОВ «ФК «Стронг»№ про відступлення права вимоги та отримання ними плати за таке фінансування.

У даному випадку між відповідачами не виникли правовідносини факторингу і висновок суду першої інстанції про їх наявність є безпідставним.

За своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, тому не може бути віднесений до договорів факторингу.

У даній справі, попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії, перебував у процедурі ліквідації та розпродував свої активи з метою розрахунку зі своїми кредиторами.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, який надалі застосувала у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 368/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20) про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор-банк або інша фінансова установа.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) відступила від означеного загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222чс18) конкретизувавши цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним договором і забезпечувальними договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

Крім того, судова колегія зазначає, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту своїх прав, так як жодним чином не обґрунтовував, яке його право порушують оспорювані договори про відступлення права вимоги між відповідачами, з огляду на те, що попередньо укладені догворори про відступлення права вимоги між Банком та ТзОВ «Фінансова компанія «Стронг» не оскаржені та є чинними. У результаті розгляду справи право вимоги не перейде знову до банку (первісного кредитора), а прийде до ТОВ «ФК «Стронг», якому відповідне право було відступлено банком.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню і з ухваленням нового рішення у відповідності до п.п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, яким у позові ТзОВ «Самшит» слід відмовити із вищезазначених підстав.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката Стусової Олії Михайлівни, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 08 січня 2021 року скасувати.

У позові ТзОВ «Самшит» відмовити.

Стягнути із ТзОВ «Самшит» на користь ОСОБА_1 5 763,00 грн. сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 липня 2021 року.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом:

Суддя Закарпатського

апеляційного суду Г.Г. Собослой