КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/4414/2021 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Іванової І.В., Сліпченка О.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 грудня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 04.01.2013 року у розмірі 23356,67 грн. та стягнути витрати по судового збору.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 14 січня 2016 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

При встановленні кредитного ліміту банк керувався п.п.2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Відповідно до п.2.1.1.5.7 власник карткового рахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту.

За п.1.1.1.63 договору овердрафт - короткостроковий кредит, який надається банком клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування.

При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України і укладений між ними договір є договором приєднання.

Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 13 червня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 23356,67 грн., яка складається з: 7474, 08 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 5798, 08 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 7546, 10 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 950,00 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500, 00 грн. - фіксована частина; 1088, 41 грн. - процентна складова.

У урахуванням невиконання відповідачем умов договору, позивач просить задовольнити позов.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що відповідачем заборгованість не оспорювалась та не заявлялись позовні вимоги про визнання вказаного кредитного договору недійсним чи нікчемним. Крім того вказує, що відповідач відзиву на позов не подавав та жодним чином не спростував доводи позивача. Звертає увагу суду на те, що відповідач користувався кредитними коштами та погашав заборгованість, а тому вважає, що вказане свідчить про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що з анкети-заяви від 14 січня 2016 року не вбачається отримання відповідачем кредитної картки, а банком не надано будь-яких доказів, які б підтверджували як її видачу, так і видачу кредиту на умовах, зазначених позивачем. Також, що Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, якими обґрунтовується позов, відповідачем не підписані. Крім того, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору. Надавши до позову розрахунок заборгованості, позивач не довів, що кредит відповідачу був виданий саме на підставі наданої ним Анкети-заяви та на умовах, визначених у ній. Будь-яких інших доказів надання відповідачу кредиту та видачу кредитної картки, які б відповідали принципам доказування, визначеним у ст.ст.76-80 ЦПК України, позивач не надав. У зв`язку із цим, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Відповідно до ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст. 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Тобто, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК Українидоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України анкета-заява не є належним доказом, який підтверджував би факт укладання між сторонами кредитного договору, в якому чітко визначено умови надання кредиту та його погашення.

Відповідно до ст. ст. 1048, 1054 ЦК України кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, а отже банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаного нормою закону підставою для бухгалтерського облік господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

З позовної заяви встановлено, що 14 січня 2016 року відповідач підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку на підтвердження чого надав копію Анкети-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Проте, копія вказаного документу, наданого позивачем є нечитабельною, з нього не можливо встановити його назву та анкетні дані боржника, а тому не можливо встановити будь-якої інформації та фактичних даних про отримання відповідачем кредитної картки та інформації про його кредитний ліміт.

Також, зі змісту Анкети-заяви не вбачається, яка саме кредитна картка та з яким кредитним лімітом та тарифним планом отримана відповідачем. Будь-яких доказів отримання відповідачем картки на виконання умов вказаного договору позивач до матеріалів справи не надав.

Крім того, позивачем надано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», в якому зазначено діючі в банку та бажані до отримання клієнтами банку кредитні картки з тарифними планами: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» та «Універсальна GOLD», проте в ньому також не міститься інформації, яку картку отримано відповідачем.

В наданих позивачем розрахунках заборгованості за договором б/н від 14 січня 2016 рокувідсутні дані про те, за якою карткою зроблено розрахунок.

Крім того, розрахунок заборгованостіне оформлений належним чином, оскільки в ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України №55 від 17 квітня 2003 року. Отже, зазначений розрахунок не є доказом наявності або відсутності договірних зобов`язань між сторонами.

Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази у сукупності із вище переліченими нормами законодавства, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено факт укладання з відповідачем 14 січня 2016 рокудоговору про надання банківських послуг. Крім того, з матеріалів справи не вбачається доказів про відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості. Також, розрахунок заборгованості, без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем, не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру заборгованості, а також укладення кредитного договору, оскільки нічим іншим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем заборгованість не оспорювалась та не заявлялись позовні вимоги про визнання вказаного кредитного договору недійсним чи нікчемним, а також, що відповідач відзиву на позов не подавав та жодним чином не спростував доводи позивача, не ґрунтуються на вимогах закону та є безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підтверджують укладання кредитного договору та отримання коштів відповідачем починаючи з 2016 року та наступних роках.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач користувався кредитними коштами та погашав заборгованість, а тому вважає, що вказане свідчить про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки позивачем до суду першої інстанції не надано первинних фінансових документів з яким можливо було встановити факт отримання коштів та розміри отриманих коштів для можливості спростування або визнання розміру заборгованості.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача не було порушено відповідачем.

Також, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги письмові докази подані позивачем разом із апеляційною скаргою, а саме: виписка по рахунку, довідка про відкриття рахунку, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки), оскільки позивачем у апеляційні скарзі, не наведено обґрунтованих причин неподання цих доказів до суду першої інстанції у відповідності до ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 грудня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «16» березня 2021 року.

Головуючий суддя СуддіЛ.П. Сушко О.І. Сліпченко І.В. Іванова