ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

17 березня 2021 року

м. Харків

справа № 625/41/16-ц

провадження № 22-ц/818/1330/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «ПЛАСТ-ПРІНТ»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛАСТ-ПРІНТ» про стягнення заборгованості, з апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банку «ПриватБанк» в особі представника Крилової Олени Леонідівни, на рішення Коломацького районного суду Харківської області від 15 жовтня 2020 року, постановлене у складі судді Лосєва Д.К., -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛАСТ-ПРІНТ» про стягнення заборгованості про стягнення заборгованості.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилалось на те, що 25 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір 18/А-08, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 117000 долларів США, зі сплатою відсотків у порядку та розмірі передбаченому цим договором, строком до 24 лютого 2023 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, 25 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 та ТОВ «ПЛАСТ-ПРІНТ» було укладено договори поруки, згідно умов якого останні поручилися перед Банком за належне виконання позичальником ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором. Банк виконав свої зобов`язання надавши позичальнику кредит у вищевказаному розмірі. Натомість позичальник ОСОБА_1 . Свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим за ним станом на 01 грудня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 343 202,77 доларів США, яка складається з: 113 576,28 доларів США - заборгованість за кредитом, 115 752,44 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 113 874,05 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

При цьому, Банк вказує, що від цієї суми заборгованості віднімається сума в розмірі 250 821,29 доларів США, яка була задоволена рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 січня 2011 року та Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2011 року з відповідача ОСОБА_1 на користь Банку, різниця становить 92 381,48 доларів США. Отже, наразі заборгованість становить 92 381,48 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01 грудня 2015 року становить 2 211 612,63грн., яку Банк просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь.

Рішенням Коломацького районного суду Харківської області від 15 жовтня 2020 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано судову практику Верховного Суду, викладену у справі №5017/1987/2012 та №903/191/19 та позицію Великої Палати Верховного Суду в постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 та не зазначено підстав незастосування висновків Верховного Суду. Вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що з моменту припинення кредитного договору, тобто з грудня 2009 року банк втратив можливість нарахування та стягнення з позичальника відсотків за неправомірне користування кредитом, нарахованих за ставкою 32% річних від суми простроченої заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Залишаючи позов Банку без задоволення суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 січня 2011 року у справі №2-358/11 вже було стягнуто солідарно з відповідачів на користь Банку заборгованість за вищевказаним кредитним договором. Рішення набрало законної сили. З моменту звернення Банку до Жовтневого районного суду м. Харкова (грудень 2009 року) з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості право Банку на отримання процентів за користування кредитними коштами припинилось. З огляду на вказане є необгрунтованими позивачем вимоги щодо стягнення пені за прострочення погашення за кредитом одночасно у вигляді пені і у вигляді штрафу, оскільки матиме місце подвійне стягнення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 25 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір 18/А-08, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 117000 долларів США, зі сплатою 14% річних відсотків у порядку та розмірі передбаченому цим договором, строком до 24 лютого 2023 року.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов`язання. Зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. (ч.ч.1,2 цієї статті).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

У ст.611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а за правилами ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріали справи також свідчать, що з метою забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, 25 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 та ТОВ «ПЛАСТ-ПРІНТ» було укладено договори поруки, згідно умов якого останні поручилися перед Банком за належне виконання позичальником ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором.

Згідно частин 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч.1, 2 ст. 554 ЦК України).

Як вбачається з наданого банком уточненого розрахунку заборгованості за вищевказаним кредитним договором №18/А-08 від 25 лютого 2008 року, станом на 01 грудня 2015 року відповідач має заборгованість в сумі 343 202,77 доларів США, яка складається з наступного:

- 113 576, 28 доларів США - заборгованість за кредитом;

- 115 752, 44 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредит;

- 113 874, 05 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

При цьому, Банк зазначає, що від цієї суми заборгованості віднімається сума, у розмірі 250 821,29 доларів США, та яка була задоволена судовим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 січня 2011 року та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2011 року з відповідача на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», різниця становить 92 381,48 доларів США, яка складається виключно з процентів, які нараховані за період з 21 травня 2010 року по 01 грудня 2015 року (т. 2а.с. 211-212).

Так, апеляційним судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2011 року у справі №(2-14203/2010) 2-6123/2011, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2011 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «ПЛАСТ-ПРІНТ» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №18/А-08 від 25 лютого 2008 року - 1 026 496,86грн.

Стягнуто солідарно з ТОВ «УФА «ВЕРУС», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «ПЛАСТ-ПРІНТ» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №18/А-08 від 25 лютого 2008 року - 200грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2011 року та ухвалу апеляційного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2011 року у частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «УФА «ВЕРУС», ТОВ «ПЛАСТ-ПРІНТ» про стягнення заборгованості скасовано та провадження у справі в цій частині закрито.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2011 року та ухвалу апеляційного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2011 року - скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишено без розгляду.

Також, апеляційним судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 січня 2011 року (а не від 12 січня 2011 року, як зазначає Банк) у справі №2-358/11 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «ПЛАСТ-ПРІНТ» на користь Банку заборгованість за кредитним договором №18-А-08, укладений 25 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , в розмірі 1 007 858,12грн., в якості боргу по кредитному договору, процентів за користування кредитом і пені за порушення строків виконання зобов`язання. Вирішено питання про судові витрати. Вказане рішення набрало законної сили. Доказів його скасування чи зміни матеріали справи не містять та учасниками справи не надано.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

Таким чином, факт невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором ПД №18/А-08 від 25 лютого 2008 року вже був предметом судового розгляду, і сума неповернутих коштів визначена судовим рішенням, яке набрало законної сили, на рівні 127 094,34 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на час пред`явлення позову становить 1 007 858,12грн., яка складається з:

113 576,87 доларів США - заборгованість за кредитом;

12 826,30 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом;

691,17 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором.

Представник позивача в апеляційній скарзі уточнив, що заборгованість 92 381,48 доларів США фактично є частиною заборгованості за процентами за період з 11 січня 2011 року по 11 січня 2016 року за ставкою 32 % річних, нарахованих у відповідності до п. 4.3 кредитного договору, ст. 625 ЦК України.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З викладеного вбачається, що термін виконання зобов`язання за цим договором Банком було змінено і цей термін необхідно визнати таким, що настав з моменту звернення банку до суду з таким позовом, а саме з грудня 2009 року.

Отже, з моменту звернення позивачем до суду, тобто з грудня 2009 року його право на отримання процентів за кредитним договором припинилось.

Оскільки Баком у даній справі ставляться вимоги про стягнення відсотків за користування кредитними кошами, які були нарахованими за період з 21 травня 2010 року по 01 грудня 2015 року, тобто поза межами дії кредитного договору, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення.

Як зазначалось вище відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки наведені у постановах на які посилається Банк.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Згідно п.4.3 вказаного кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п.2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.11 цього Договору, позичальник сплачує Банку відсотки за користування в розмірі 32% річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

У справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України.

Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що проценти передбачені п. 4.3 кредитного договору могли бути нараховані в межах строку дії договору, тобто до грудня 2009 року, у разі порушення умов, передбачених п.п.2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.11 договору.

Підстав для нарахування процентів за ставкою 32% за період з 21 травня 2010 року по 01 грудня 2015 року не встановлено.

Частиною 6 статті 367 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Так, із змісту позовної заяви вбачається, що позовних вимог про стягнення з відповідача відсотків в порядку ст.625 ЦК України позовна заява не містить.

За таких обставин, посилання Банку на не застосування судом положень ст.625 ЦК України є безпідставними.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банку «ПриватБанк» в особі представника Крилової Олени Леонідівни - залишити без задоволення.

Рішення Коломацького районного суду Харківської області від 15 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.Ю. Тичкова