Справа №480/266/18Головуючий суду першої інстанції Войнарівський М. М.
Провадження №22-ц/812/1396/21 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2021 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л. Д.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2021 року, ухвалене о 8 год 50 хв під головуванням судді Войнарівського М. М. в приміщенні суду у м.Миколаєві, повний текст якого складено того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 подала до суду вказаний позов, який обґрунтовувала наступним.

Її батькові ОСОБА_3 та її тітці ОСОБА_4 на праві власності по Ѕ частці кожному з 1987 року належав житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Рішенням Кіровської сільської ради народних депутатів від 28 липня 1994 року її батьку ОСОБА_3 було передано у власність земельну ділянку площею 0,20 га за вказаною адресою для обслуговування будинку та господарських споруд.

18 листопада 1996 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на вказану земельну ділянку та отримав державний акт на право приватної власності на землю.

08 лютого 1997 року він подарував ОСОБА_5 частину належної йому земельної ділянки площею 0,10 га, про що укладено нотаріально посвідчений договір.

Позивач зазначала, що вказаний договір є недійсним в силу вимог ст.48 ЦК УРСР, оскільки він порушує права ОСОБА_4 як співвласника майна та укладений у період, коли заборонялося протягом 6 років з дня надання земельної ділянки у власність її відчужувати.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,10 га, укладений 08 лютого 1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

ОСОБА_2 , яка є спадкоємицею ОСОБА_5 , проти задоволення позову заперечувала вказуючи на те, що заявлені вимоги є безпідставними, оскільки оскаржуваний договір дарування укладено з дотриманням вимог чинного на той час законодавства.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з його безпідставністю.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що оскаржуваний договір дарування було укладено із дотриманням вимог статей Цивільного кодексу України від 16.01.2003 р.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у рівних частках успадкували після смерті ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1 .

18 листопада 1996 року ОСОБА_3 на підставі рішення Кіровської сільської ради народних депутатів №22 від 28 липня 1994 року отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії МК №5394 площею 0,20 га по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, будівництва.

08 лютого 1997 року ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування подарував ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,10 га за вказаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 01 грудня 2016 року з урахуванням рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 19 січня 2017 року за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 , а також на Ѕ частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами за вказаною адресою.

За ОСОБА_4 визнано право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 на Ѕ частину вказаного житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами.

Частиною першою статті 13 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з пунктами 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, його положення застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, до них застосовуються положення Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року (далі ЦК УРСР).

Відповідно до вимог статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Вказаний договір повинен бути нотаріально посвідчений.

Стаття 48 ЦК УРСР передбачає, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Стаття 17 ЗК України 1990 р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин, регламентувала, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Власники земельних ділянок, переданих їм Радою народних депутатів, не вправі протягом шести років з часу набуття права власності продавати або іншими способами відчужувати належну їм земельну ділянку, крім передачі її у спадщину або Раді народних депутатів на тих же умовах, на яких вона була їм передана. При наявності поважних причин суд за позовом власника може скоротити зазначений строк.

Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї.

Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для:

ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу;

ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу;

будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу.

Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

У Законі України «Про порядок застосування Закону України

«Про тимчасове зупинення повноважень Верховної Ради України, передбачених пунктом 13 статті 97 Конституції України, і повноважень Президента України, передбачених пунктом 7-4 статті 114-5 Конституції України» від 21.11.1992 №2813-ХІІ визначено, що Кабінет Міністрів України наділений правом ухвалення декретів, які мають силу закону. Декрети Кабінет Міністрів України можуть зупиняти дію законодавчих актів в цілому або в окремих частинах, що передбачається безпосередньо в декреті. Декрети Кабінет Міністрів України є обов`язковими до виконання на всій території України.

26 грудня 1992 року декрет Кабінету Міністрів України №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» визначив, що громадяни України мають право продавати або іншим способами відчужувати земельні ділянки, передані їм для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), без зміни їх цільового призначення. Дія частини 2 статті 17 ЗК України від 1990 р. була зупинена.

Стаття 30 ЗК України 1990 р. передбачала, що при переході права на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 є правильним, однак, застосовані ним норми права є помилковими, а тому наявні підстави для зміни рішення суду у мотивувальній частині.

Колегія суддів констатує, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки її батько ОСОБА_3 , який був станом на дату укладення спірного договору дарування одноосібним власником земельної ділянки площею 0,20 га за адресою АДРЕСА_1 , мав право відчужувати половину її площі на користь ОСОБА_5 , тому що декретом Кабінету Міністрів України, який мав силу закону, було зупинено дію ч.2 ст.17 ЗК України від 1990 р., яка забороняла відчуження земельних ділянок.

Доводи позивача про те, що при укладанні договору було порушено права іншого співвласника будинку ОСОБА_4 , колегія суддів відхиляє, оскільки таких вимог ОСОБА_4 ні за життя батька позивача, ні після його смерті вона не заявляла ані до нього, ані до сільської ради, ані до спадкоємців дарувальника та обдаровуваного.

Позивач не може посилатися на вказане, бо це стосується прав саме ОСОБА_4 . Порушення ж прав позивача за вказаних нею підстав та обставин не вбачається.

За такого колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визнання спірного договору дарування недійсним.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 22 липня 2021 року.