ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-2084/2006 Номер провадження 22-ц/814/591/21Головуючий у 1-й інстанції Демиденко І.О. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
У Х В А Л А

19 березня 2021 року м. Полтава

Суддя судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду Пікуль В.П., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 грудня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання права власності на об`єкти нерухомості,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 грудня 2006 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання права власності на об`єкти нерухомості задоволено в повному обсязі. Визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0969 га, розташованих по АДРЕСА_1 цільове призначення якої: для обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка): за ОСОБА_2 на 2/5 частину; ОСОБА_3 та неповнолітніми дітьми ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 по 1/5 частині за кожним.

До апеляційного суду 28 січня 2021 року надійшла засобами поштового зв`язку апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 грудня 2006 року у вищевказаній справі, яка містить клопотання про поновлення строку.

04 лютого 2021 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області на запит від 28 січня 2021 року надіслав цивільну справу № 2-2084/2006 до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 грудня 2006 року залишено без руху та надано десятиденний строк для усунення недоліків, а саме звернення до апеляційного суду з мотивованою заявою із зазначенням обґрунтованих підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження.

10 березня 2021 року засобами поштового зв`язку до Полтавського апеляційного суду надійшла заява про поновлення строку на апеляційне оскарження від ОСОБА_1 .

У заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження зазначено, що є очевидним те, що скаржник не знала і не могла знати про оскаржуване судове рішення, адже про його існування вона могла довідатись лише від суду або від учасників справи (на час ухвалення оскаржуваного рішення Єдиний державний реєстр судових рішень не функціонував та зміст рішення до теперішнього часу в ньому відсутній; спірне домоволодіння не введено в експлуатацію та за жодною фізичною чи юридичною особою не зареєстровано, в тому числі і земельна ділянка під ним; на час прийняття оскаржуваного рішення скаржнику було 10 років), однак з матеріалів справи вбачається, що копія оскаржуваного судового рішення скаржнику не видавалася, а від інших учасників справи про судове рішення дізнатись не могла, що підтверджується доказами, доданими до заяви.

Також скаржник зазначає, що при розгляді справи не було залучено у якості її представника її матір - ОСОБА_7 , адже відповідно но норм права, що діяли на момент прийняття оскаржуваного рішення, права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років захищають у суді в тому числі і їхні батьки, а не один із батьків.

ОСОБА_1 надала до суду разом із заявою акт про встановлення фактичного місця проживання, в якому зазначено, що ОСОБА_1 проживає разом з ОСОБА_8 з травня 1996 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_2 ; довідка про те, що ОСОБА_1 є студенткою 6 курсу І медичного факультету Державного закладу «Дніпропетровська медична академія МОЗ України»; пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про тре, що вони ніколи не повідомляли скаржнику про існування оскаржуваного рішення; пояснення ОСОБА_8 про те, що ні вона, ні ОСОБА_1 не знали про існування оскаржуваного рішення.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підпунктом 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України встановлено, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Право апеляційного оскарження передбачене статтею 292 ЦПК України (в редакції на час постановлення оскаржуваного рішення), зокрема в частині першій зазначено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом частини першої статті 294 ЦПК України (в редакції на час постановлення оскаржуваного рішення) заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Статтею 29 ЦПК України (в редакції на час постановлення оскаржуваного рішення), передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом (частина перша статті 39 ЦПК України в редакції на час постановлення оскаржуваного рішення).

Відповідно до статті 154 Сімейного кодексу України (в редакції на час постановлення оскаржуваного рішення) батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження останньої серії НОМЕР_1 від 15 травня 1996 року, а отже, відповідно до норм чинного на момент розгляду справи законодавства, мав право захищати права, свободи та інтереси своєї малолітньої доньки.

Також з матеріалів справи вбачається, що при розгляді справи був залучений у якості третьої особи Орган опіки та піклування виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука.

Що ж стосується поняття «доказу», то в розумінні цивільного процесуального законодавства доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ЦПК України встановлені вимоги до доказів, а саме вони мають бути належними, допустимими, достовірними і достатніми.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Виходячи з вищевказаного, питання щодо наявності обов`язкових властивостей доказів, передбачених статтями 77-80 ЦПК України, за наявності яких певна інформація може бути врахована судом як доказ, та достатності доказів, що мають такі властивості, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, надана скаржником довідка з вищого навчального закладу та акт про встановлення фактичного місця проживання не підтверджують того, що скаржник довідалася про оскаржуване рішення у січні 2021 року, а отже є неналежними доказами.

Що ж стосується пояснень ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , то проаналізувавши їх суд дійшов до висновку, що дані пояснення не відповідають критерію достовірності та достатності доказів, адже із самих лише письмових пояснень осіб, які проживають окремо від особи, яка подала апеляційну скаргу, неможливо встановити дійсні обставини справи, а також суд зазначає, що неможливо ідентифікувати кому належать підписи у даному поясненні, що в свою чергу ставить під сумнів достовірність наданого доказу.

Пояснення ОСОБА_8 мають схожу за своїм змістом інформацію, що і пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , однак із самих лише пояснень особи, яка не брала участі при розгляді справи неможливо встановити дійсні обставини справи.

Отже, в сукупності надані докази не відповідають критерію достатності, а відповідно, особою, що подає апеляційну скаргу не виконано обов`язку по доказуванню, передбаченого частиною першою статті 81 ЦПК України

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 грудня 2006 року більше ніж через 14 років, у віці 24 років.

Статтею9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

У § § 46, 47 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Ryabykh v. Russia», заява № 52854/99, §§ 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, § 41, від 03 квітня 2008 року).

Тобто, безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, пропущеного на значний термін, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.

ВИСНОВОК

Відповідно до частини третьої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу (частина четверта статті 357 ЦПК України)

Згідно пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Враховуючи, що доводи наведені в заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження не підтверджуються наявними доказами, суд вважає, що у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 грудня 2006 року слід відмовити.

Керуючись статтями 357, 358ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 грудня 2006 року - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. П. Пікуль