Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2859/20 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 66 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Микитюк О.Ю, Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Пеклін Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 278/2859/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи Орану опіки і піклування Садківської сільської ради Житомирського району про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 22 грудня 2020 року, яке ухвалено суддею Грубіяном Є.О. у м. Житомирі

встановив:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначив, що позивач у справі є власником будинку АДРЕСА_1 , у якому також зареєстрована колишня дружина ОСОБА_5 та двоє неповнолітніх дітей: син ОСОБА_6 2009 р.н., який народився від шлюбу з позивачем та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у шлюбі відповідача з ОСОБА_7 .

Вказував, що позивач перебував з відповідачем двічі у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 10 грудня 2015 року. Неповнолітнього сина ОСОБА_6 було залишено на подальше проживання з матір`ю.

У вересні 2015 року відповідач змінила своє постійне місце проживання і на даний час проживає за іншою адресою: АДРЕСА_2 , зі своїм теперішнім чоловіком ОСОБА_7 та неповнолітніми синами. З того часу будинком, в якому зареєстрована, не користується, обов`язків з утримання житла не виконує.

Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає, а її реєстрація в спірному житловому приміщенні разом з дітьми перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 разом з неповнолітніми синами - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування жилим будинком АДРЕСА_1 .

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 22 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув увагу на ті обставини, що відповідач втратила статус члена сім`ї власника спірного будинку, будь-яких правочинів між сторонами щодо користування житловим приміщенням вчинено не було, відповідач разом з дітьми вибула зі спірного будинку до іншого місця проживання у вересні 2015 року. Реєстрація відповідача разом з дітьми у даному будинку, який належить позивачу, створює для нього перешкоди у користуванні належним майном та порушує права власника,а тому з урахуванням висновків, які зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17, вважає, що відповідач та неповнолітні діти підлягають визнанню такими, що втратили право на користування спірним житлом.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористалась.

В судовому засіданні позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Відповідач просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що вона разом з дітьми дійсно з серпня 2015 року у спірному будинку не проживає, оскільки змушена була через побої позивача залишити спірне житло та проживати у недобудованому будинку, який належить її матері.

Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин. Про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 26 лютого 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 повторно було укладено шлюб, який був зареєстрований виконавчим комітетом Садківської сільської ради Житомирського району Житомирської області, актовий запис № 1.

Під час шлюбу у сторін народилась дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 10.12.2015 року у справі №278/3338/15-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано; неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишено на подальше проживання з матір`ю (а.с.6-7).

Позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 02.11.2009 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24698408 від 07.12.2009 року, довідкою про наявність зареєстрованого майна №4983 від 05.09.2017 року, які видані КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.03.2021 року (а.с.8-10).

Як убачається з довідок №543 та №542, виданих 23.09.2020 року виконавчим комітетом Садківської сільської ради Житомирського району Житомирської області та акту обстеження фактичного місця проживання ОСОБА_2 від 12.08.2020 року, який складений комісією Садківської сільської ради Житомирського району, відповідач ОСОБА_2 зареєстрована у належному позивачеві житловому будинку АДРЕСА_1 , але фактично не проживає у такому приміщенні з липня (серпня) 2015 року, особистих речей в житловому будинку не виявлено (а.с.13,14,47).

Під час розгляду справи також було встановлено, що відповідач у грудні 2015 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 , від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_4 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання відповідача разом з дітьми такими, що втратили право на житло, оскільки тривалість проживання відповідача у спірному помешканні є достатньою підставою для того, щоб вважати цей будинок її житлом в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб визначений законом або договором.

Згідно ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч.1ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В частині першій ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із положенням ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.1 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Так на підтвердження позовних вимог позивач надав до суду довідки №543 та №542, видані 23.09.2020 року виконавчим комітетом Садківської сільської ради Житомирського району Житомирської області та акт обстеження фактичного місця проживання ОСОБА_2 від 12.08.2020 року,які не є достатніми та належними доказами у справі. Зокрема, вказані у акті особи в судовому засіданні на підтвердження викладених в акті обставин в якості свідків не були допитані та не попереджались судом про кримінальну відповідальність. Також позивачем не були доведені обставини про наявність у відповідача разом з дітьми права на користування іншим житлом через відсутність, на його твердження, у спірному будинку особистих речей та іншого належного відповідачу майна, враховуючи перебування сторін у шлюбі з 1998 року, тривалість проживання та користування спірним будинком. Крім того, під час розгляду справи було встановлено, що між сторонами існують неприязні стосунки, при цьому, як зазначала відповідач, вона змушена була у серпні 2015 року піти з будинку через нанесення їй позивачем тілесних ушкоджень.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Так, ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку, що будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Разом з тим, позивачем у даній справі не надано суду жодних доказів щодо порушення відповідачем разом з малолітніми дітьми його прав та законних інтересів.

Таким чином, з урахуванням тих обставин, що позивачем не було доведено під час розгляду справи відсутність без поважних причин відповідача разом з дітьми з серпня 2015 року у спірному будинку, наявність у них іншого житла, врахувавши при цьому, що тривалість проживання відповідача у спірному помешканні є достатньою підставою для того, щоб вважати цей будинок її житлом в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 разом з неповнолітніми синами - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування жилим будинком АДРЕСА_1 .

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, вони були предметом дослідження в судовому засіданні, суд дав їм належну оцінку і вони не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 22 грудня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 березня 2021 року.

Головуючий Судді