ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
14 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого судді Куценко Т.Р.
суддів Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області,
на додаткове рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, третя особа Приватний нотаріус Огородник Леся Василівна про визнання права власності на недоотриману пенсію, -
в с т а н о в и л а:
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково (а.с. 103-104).

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з ГУ ПФУ України в Дніпропетровській області витрати на правову допомогу у розмірі 4 943 грн. /а.с. 107-108/.

Заява обґрунтована тим, що суд розглянувши справу по суті не вирішено питання щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року стягнуто з ГУ ПФУ України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 4 943 грн. /а.с. 119-120/.

Не погодившись з вказаним додатковим рішенням суду, ГУ ПФУ України в Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення суду відмовити, посилаючись на те, що додаткове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с. 140-145/.

ОСОБА_1 не скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ГУ ПФУ України в Дніпропетровській області.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційні скарги Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на додаткове рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції ухвалюючи додаткове рішення суду виходив з того, що вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення витрат на правову допомогу є обгрунтованими та доведеними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначив попередній розрахунок судових витрат: 840,80 грн. - судовий збір та 7 000 грн. - витрати на правову допомогу. Також, в прохальній частині позову позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати на правову допомогу про що також просив і в уточненій позовній заяві (а.с.6-7, 66).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково (а.с. 103-104).

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК україни судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. п. 7, 48 постанови від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача ОСОБА_1 у даній справі захищає адвокат Перепелиця Х.В. на підставі договору № 09-10/20 про надання правової допомоги від 09.10.2020 року (а.с. 110-111).

Згідно п. 4.3 вказаного договору сторони домовились про те, що за надання правової допомоги, відповідно до даного договору, клієнт авансовано сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі або процентному відношенні залежно від ціни позову, відповідно до домовленості сторін та згідно Рекомендацій щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару, затверджених рішенням Ради адвокатів Харківської області від 21.03.2018 року. Крім цього, сторони можуть домовитись про додатковий гонорар (премію), якщо для клієнта прийнято позитивне рішення (а.с. 111).

В матеріалах справи також містяться акт наданих послуг від 16.12.2020 року на загальну суму в розмірі 1 250 грн.; акт наданих послуг від 09.12.2020 року на загальну суму в розмірі 3 000 грн.; акт наданих послуг від 13.10.2020 року на загальну суму в розмірі 1 000 грн., в яких міститься детальний опис робіт адвоката (а.с. 112-115).

Факт сплати ОСОБА_1 послуг адвоката Перепилиця Х.В. за надані послуги підтверджується довідками від 16.12.2020 року, 16.11.2020 року, 13.10.2020 року та 09.10.2020 року (а.с. 112-115 на звороті).

Будь-яких клопотань ГУ ПФУ України в Дніпропетровській області щодо зменешення розміру витрат на правову допомогу матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що витрати на правову допомогу документально підтверджені та доведені позивачем, а тому суд дійшов вірного висновку про необхідність їх стягнення.

Доводи скарги про те, що позивачем не подавався попередній розрахунок суми судових витрат є безпідставним, оскільки спростовуються змістом позову та уточненого позову. Крім того, чинним законодавством не передбачено подання окремого розрахунку.

Доводи скарги щодо пропуску позивачем строку визначеного п. 8 ст. 141 ЦПК України на подання доказів витрат колегія суддів не бере до уваги виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення по справі ухвалено судом 26.01.2021 року без участі позивача.

ОСОБА_1 в заяві про ухвалення додаткового рішення зазначає, що про рішення суду йому стало відомо 01.02.2021 року.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо дати отримання ОСОБА_1 рішення суду від 26.01.2021 року.

Із заявою про ухвалення додаткового рішення суду ОСОБА_1 звернувся 01.02.2021 року.

Тому, враховуючи викладене колегія суддів вважає, що позивачем не було пропущено строк передбачений ч. 8 ст. 141 ЦПК України на подання доказів щодо понесення ним витрат на правову допомогу.

Доводи скарги є безпідставними та не спростовують обгрунтованих висновків суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування чи зміни додаткового рішення суду, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а додаткове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Додаткове рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О.Макаров