КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 373/906/19 Головуючий у суді І інстанції Рева О.І.
Провадження № 22-ц/824/158/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 липня 2021 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами Міністерства оборони України, Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 8 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області про визнання незаконною передачу фондів військового містечка в комунальну власність,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив: визнати незаконним наказ Міністерства оборони України від 31 жовтня 2018 року № 544 «Про передачу фондів військового містечка № НОМЕР_1 в комунальну власність територіальної громади села Дівички Переяслав-Хмельницького району Київської області»; визнати незаконним рішення Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області сьомого скликання від 5 квітня 2018 року № 173-6-VІІ «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності Дівичківської сільської ради житлових будинків та об`єктів соціальної сфери військового містечка» та від 20 червня 2018 року № 255-8-VІІ «Про внесення доповнень до рішення № 173-6-VІІ від 5 квітня 2018 року «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності Дівичківської сільської ради житлових будинків та об`єктів соціальної сфери військового містечка».
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач як колишній військовослужбовець у 2003 році отримав житло у військовому містечку Дівички-1, в якому проживає і до цього часу як ветеран військової служби після звільнення його з лав Збройних сил України за станом здоров`я у вересні 2004 року.
Під час служби він висловив бажання після звільнення з служби зі Збройних сил України бути відселеним з військового містечка Дівички-1 до м. Бровари Київської області, однак до цього часу таке відселення з наданням іншого житла в іншому населеному пункті не відбулося з вини військового командування.
12 грудня 2018 року з тексту об`яви, яку оприлюднило командування військової частини, йому стало відомо, що наказом Міністерства оборони України в комунальну власність Дівичківської сільської ради було передано шість багатоквартирних будинків військової частини, що розташовані на території військового містечка і в одному з яких проживає він, як особа, яка має право на відселення за рахунок Збройних сил України. З тексту наказу позивачу стало відомо, що Дівичківська сільська рада надала згоду на прийняття у власність вищезазначеного нерухомого майна.

Позивач вважає, що наказ Міністерства оборони України та рішення Дівичківської сільської ради про передачу та прийом військового майна - житлових будинків, є такими, що порушують його право на соціальний захист в частині вільного вибору місця проживання після звільнення з військової служби та забезпечення його державою житлом відповідно до норм військового, соціального та житлового законодавства, оскільки він проживає у віддаленому військовому містечку і втрачає право на відселення в інше місце з розвинутою інфраструктурою. Вважає передачу відомчого житлового фонду (багатоквартирних будинків з кількістю поверхів п`ять) до житлового фонду села неправомірним, оскільки це суперечить статті 5 ЖК УРСР. Зазначає про те, що оспорюваний ним наказ не відповідає вимогам законодавства, адже лише Кабінет міністрів України може прийняти рішення про передачу житлового фонду як цілісного майнового комплексу. Передача житлових будинків в сільраду є протиправною, бо вони є військовим майном діючої військової частини, а не реформованої частини.
Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 8 вересня 2020 року позов задоволено.
Визнано незаконним наказ Міністерства оборони України від 31 жовтня 2018 року № 544 «Про передачу фондів військового містечка № НОМЕР_1 в комунальну власність територіальної громади села Дівички Київської області».
Визнано незаконним рішення Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області від 5 квітня 2018 року № 173-6-VII «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності Дівичківської сільської ради житлових будинків та об`єктів соціальної сфери військового містечка» та рішення Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області від 20 червня 2018 року № 255-8-VII «Про внесення доповнень до рішення № 173-6-VII від 5 квітня 2018 року «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності Дівичківської сільської ради житлових будинків та об`єктів соціальної сфери військового містечка».
Стягнуто із Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в розмірі 1 513,40 грн.
Стягнуто із Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в розмірі 1 513,40 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі, приймаючи рішення про передачу та надання згоди на отримання житлових будинків військового містечка військової частини НОМЕР_2 , діяли не у відповідності до вимог Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», а також не врахували положення приписів цивільного та земельного законодавства, що регулюють питання спільної часткової власності на майно багатоквартирного будинку та земельну ділянку, на якій він розташований, а тому оскаржувані позивачем наказ Міністерства оборони України та рішення Дівичківської сільської ради відповідно до статті 16 ЦК України слід визнати незаконними.
В апеляційній скарзі Міністерство оборони України в особі представника Руссова В.І. просить вказане судове рішення скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції без наявності в матеріалах справи ордера на житло позивача визначив його статус як службове всупереч рішенню Апеляційного суду Київської області від 20 листопада 2010 року та довідки Київського квартирно-експлуатаційним управління від 29 серпня 2019 року № 517/5607. Позивача з квартирного обліку було знято після надання у 2003 році постійного житла і про законність такого зняття з квартирного обліку свідчить зазначене рішення суду, втім суд вийшов за межі позовних вимог, досліджуючи питання отримання позивачем постійного житла, оскільки це не є предметом спору. Місцевий суд дійшов передчасного та помилкового висновку про те, що з боку Міністерства оборони України як власника військового майна не приймалося рішення щодо безоплатної передачі цих об`єктів нерухомості.
Відповідач вказав, що Міністерство оборони України як орган виконавчої влади, що є головним в управлінні щодо військового майна, наділений правом приймати рішення щодо передачі житлових фондів військового містечка в комунальну власність територіальної громади сіл, селищ тощо. Проте, суд першої інстанції сплутав два законодавчих положення, а саме: передача військового містечка, де необхідний процес вивільнення та реформування ЗСУ та таке поняття як передача житлового фонду, яке не вимагає таких положень як вивільнення та реформування ЗСУ. Оскаржуваний наказ Міністерства оборони України так і наказ № 419 від 31 липня 2019 року містить положення щодо передачі фондів, тобто житлових фондів військового містечка, а не всього військового містечка в цілому, як на тому наголошено в оскаржуваному рішенні суду.
Позовні вимоги ОСОБА_1 стосувалися визнання незаконним передачі фонду військового містечка в комунальну власність, а не приналежності такого військового майна до оборонного відомства, і жодним чином не ставилося під сумнів той факт, що зазначене майно є військовим. У 2003 році позивач з фондів Міністерства оборони України отримав у закритому на той час військовому містечку трикімнатну постійну квартиру АДРЕСА_1 , а тому суд дійшов помилкового висновку, що таке майно не є військовим. Окрім того, передача здійснювалася саме житлових будинків по АДРЕСА_2 , 2, 3, 4, 5, та АДРЕСА_3 , а не окремих квартир, як на тому зазначив місцевий суд.
Також в обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що факт передачі відомчого житлового фонду Міністерства оборони України закріплено на законодавчому рівні і передача такого житлового фонду до комунальної власності не призведе до порушення прав та обов`язків співмешканців такого будинку, в тому числі і положень Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», який взагалі не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Однак, при вирішенні спору судом першої інстанції не встановлено, у чому саме полягає порушене, невизнане або оспорюване право позивача, оскаржуваними ним наказом орган виконавчої влади та рішенням органу місцевого самоврядування.
В апеляційній скарзі Дівичківська сільська рада Переяслав-Хмельницького району Київської області в особі представника Панченко Т.А. просить зазначене вище судове рішення скасувати з мотивів невідповідності висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Як на підставу своїх вимог посилається на те, що в оскаржуваному рішенні суду зазначено, що доводи позивача щодо порушення його права на відселення, а також заперечення Міністерства оборони України з цього приводу, не приймаються судом, оскільки не є предметом даного спору, втім суд задовольнив позов і визнав незаконними оскаржувані рішення відповідачів з підстав, з яких позов не був пред`явлений. Тобто, фактично суд першої інстанції самостійно змінив підставу позову, що призвело до порушення норм процесуального права та неправильного вирішення справи. Більш того, задовольняючи позов з підстав порушень прав власників квартир в багатоквартирному будинку, суд діяв в інтересах власників таких квартир, які до суду з позовом про захист їх права власності не звертались і не уповноважували ОСОБА_1 представляти їх інтереси. Хоча у позовній заяві позивач детально обгрунтовує своє право на відселення з займаного житла, проте він не наводить норми чинного законодавства про відселення, які відповідачами порушено при прийнятті оскаржуваних рішень. Позивач обґрунтовує власну незгоду з чинним законодавством і бездіяльністю держави у питанні його відселення, жодним чином не приділяючи уваги тому, в чому полягає незаконність спірного наказу та рішення сільської ради. Однак, суд не досліджував обставин справи в контексті порушення саме цього права позивача, наявності такого права та його припинення внаслідок прийняття житлових будинків до комунальної власності, а вирішив справу поза межами підстав позову.
Відповідач вказує на те, що суть претензій позивача зводиться до позбавлення його можливості відселення з наданого йому житла в віддаленій військовій частині до бажаного населеного пункту (м. Київ, м. Бровари), оскільки внаслідок оскаржуваних рішень відповідачів його житло опинилось в межах населеного пункту с. Дівички, а отже воно більше не знаходиться в віддаленій військовій частині, тобто поза межами будь-якого населеного пункту. Поряд з цим, рішення Переяслав-Хмельницької районної ради про зміну меж с. Дівички від 26 липня 2019 року № 431-31-У1І, яким територію с. Дівички змінено і включено в ці межі території, на якій розташований, в тому числі багатоквартирний будинок, в якому знаходиться квартира позивача, останній не оскаржував. Судом належним чином не досліджено питання статусу позивача як особи, що має право навідселення чи потребує поліпшення житлових умов, чи перебуває на квартирному обліку, чи має його житло статус службового, без чого неможливо встановити чи потребували судового захисту житлові права позивача.
У відзивах на апеляційні скарги позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзивів на них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є підполковником запасу, проходив військову службу у закритому на той часвійськовому містечку Дівички-1 Переяслав-Хмельницького району Київської області, звільнений з військової служби у запас 15 вересня 2004 року та виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_3 21 вересня 2004 року за станом здоров`я у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, має календарну військову вислугу в збройних силах 30 років та є ветераном військової служби.

Як свідчать матеріали справи та не заперечувалося сторонами, на підставі ордера № 65 від 15 липня 2003 року, виданого Київським квартирно-експлуатаційним управлінням Міністерства оборони України, ОСОБА_1 та його сім`ї була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_4 , а після надання вказаного житла позивач був знятий з обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов.
Згідно із довідкою Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 29 серпня 2019 року № 517/5607 в даний час військовослужбовець запасу ОСОБА_1 у Переяслав-Хмельницькому гарнізоні на квартирному обліку не перебуває.
Рішенням Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області від 5 квітня 2018 року № 173-6-VІІ було надано згоду на прийняття до комунальної власності Дівичківської сільської ради житлових будинків та об`єктів соціальної сфери військового містечка згідно Переліку, що додається.
У вказаному Переліку зазначено, що окрім інших об`єктів соціальної та інженерної інфраструктури військового містечка Дівички-1 в комунальну власність територіальної громади Дівичківської сільської ради підлягає передачі житловий будинок АДРЕСА_5 по Генеральному плану).
20 червня 2018 року Дівичківською сільською радою Переяслав-Хмельницького району Київської області прийнято рішення № 255-8-VІІ «Про внесення доповнень до рішення № 173-6-VІІ від 5 квітня 2018 року «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності Дівичківської сільської ради житлових будинків та об`єктів соціальної сфери військового містечка», а саме: доповнено Перелік житлових будинків та об`єктів соціальної сфери військового містечка пунктами про передачу семи мереж теплопостачання та відрізку автодороги.
Відповідно до наказу Міністерства оборони України від 31 жовтня 2018 року № 544 «Про передачу фондів військового містечка № НОМЕР_1 в комунальну власність територіальної громади села Дівички Переяслав-Хмельницького району Київської області» було передано безоплатно в комунальну власність територіальної громади зазначеного села фонди військового містечка № НОМЕР_1 (військова частина НОМЕР_2 ), визначені в додатку до наказу.
Вказаним додатком до оспорюваного позивачем наказу передбачалося передача в комунальну власність територіальної громади села Дівички 6 житлових будинків, 5 обєктів комунального призначення, 29,114 км інженерних мереж та відрізку автодороги № 08/ДВ/бн/СВ/128 протяжністю 2,4 км.
Рішенням Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області від 5 березня 2019 року № 592-15-VІІ внесено зміни до рішення № 255-8-VІІ від 20 червня 2018 року «Про внесення доповнень до рішення № 173-6-VІІ від 5 квітня 2018 року «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності Дівичківської сільської ради житлових будинків та об`єктів соціальної сфери військового містечка», а саме: доповнено пункт 1 даного рішення пунктами про включення до Переліку житлових будинків та об`єктів соціальної сфери військового містечка ще п`яти об`єктів інженерної інфраструктури, змінено вказаний Перелік (додаток № 1) та затвердженого його в новій редакції.
18 квітня 2019 року Дівичківська сільська рада Переяслав-Хмельницького району Київської області прийняла рішення № 629-16- VІІ, яким прийняла у комунальну власність об`єкти державної власності (майно), що перебували на балансі Міністерства оборони України відповідно до Переліку (додаток № 1).
Так, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
Вирішуючи позов в частині наявності у позивача правових підстав на право звернення до суду з вимогами про визнання незаконною передачу фондів військового містечка в комунальну власність, суд першої інстанції виходив з того, що правова невизначеність статусу житла, в якому проживає позивач, дає йому право на звернення з таким позовом, оскільки прийняті наказ МО України та рішення Дівичківської сільської ради зводять нанівець його передбачувані очікування на отримання постійного, а не службового житла як військовослужбовцем.
Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У частині першій статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 4, 5, 19 ЦПК України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право або право особи в інтересах якої вона звертається до суду порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.
За таких обставин, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконними наказу Міністерства оборони України від 31 жовтня 2018 року № 544 та рішень Дівичківської сільської від 5 квітня 2018 року № 173-6-VІІ і від 20 червня 2018 року № 255-8-VІІ зводилися до того, що передача та прийом військового майна - житлових будинків, є такими, що порушують його право на соціальний захист в частині вільного вибору місця проживання після звільнення з військової служби та забезпечення його державою житлом відповідно до норм військового, соціального та житлового законодавства, оскільки він проживає у віддаленому військовому містечку і втрачає право на відселення в інше місце з розвинутою інфраструктурою.
Як вбачається з матеріалів справи, у жовтні 2009 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про відселення з військового містечка та просив: визнати дії керівництва Київського КЕУ щодо відмови у зарахуванні його на облік громадян, що потребують поліпшення житлових умов та зарахування в списки осіб, що користується правом позачергового одержання житла, незаконними; визнати його особою, яка потребує поліпшення житлових умов шляхом відселення із закритого, віддаленого від населених пунктів військового містечка Дівички-1 за рахунок Міністерства оборони; зобов`язати відповідача зарахувати його в списки осіб, що користуються правом позачергового одержання житла в гарнізоні м. Києва з 16 вересня 2004 року, а час перебування на обліку вважати з 5 серпня 1991 року, визначивши відповідачу граничний термін відселення з військового містечка Дівички-1 у м. Київ - три місяці.
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2010 року апеляційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України задоволено. Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 30 червня 2010 року про задоволення позову скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про відселення з військового містечка відмовлено.
За змістом вищевказаного рішення суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 не перебував на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, тому передбачені статтею 34 ЖК Української РСР підстави для визнання його таким, що потребує поліпшення житлових умов відсутні. Отримана позивачем у 2003 році квартира не є службовою, що випливає з ордеру № 65 від 15 липня 2003 року. За таких обставин посилання те, що позивач не забезпечений житлом для постійного проживання та про наявність підстав для зарахування позивача на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, є необгрунтованими.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 травня 2011 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2010 року.
Частиною першою статті 9 ЖК Української РСР установлено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
Відповідно до статті 118 ЖКУкраїнської РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (частина перша статті 122 ЖК Української РСР).
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначаються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, чинній на час отримання позивачем квартири та звільнення з військової служби, військовослужбовці забезпечуються жилими приміщеннями державою. Військовослужбовцям та членам їх сімей, які проживають разом з ними, надається жиле приміщення, що має відповідати вимогам статті 50 Житлового кодексу України. До одержання постійного жилого приміщення військовослужбовцям, зазначеним у цьому пункті, надаються службові жилі приміщення. Офіцери, прапорщики, мічмани і військовослужбовці надстрокової служби при звільненні з військової служби в запас чи у відставку за вислугою років, а також у зв`язку із скороченням чисельності або штату військовослужбовців забезпечуються жилою площею у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
В абзаці 4 частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, чинній на час звернення до суду та вирішення спору визначено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.
Військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла (частини дев`ята статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, чинній на час звернення до суду та вирішення спору).
Постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року № 1081 було затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями.
Відповідно до пункту 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.
Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.
З матеріалів справи вбачається, що 15 липня 2003 року згідно із ордером № 65, виданого Київським квартирно-експлуатаційним управлінням Міністерства оборони України, ОСОБА_1 та його сім`я отримали право на зайняття житла - трикімнатної квартира АДРЕСА_1 і відповідним судовим рішенням, яке набрало законної, позивачу було відмовлено у відселенні з цього військового містечка у зв`язку з тим, що він уже забезпечений житлом для постійного проживання та відсутні підстави для зарахування його на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, оскільки надана квартира не має статусу службової.
Про зазначені обставини свідчить і довідка Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 29 серпня 2019 року № 517/5607, відповідно до якої військовослужбовець запасу ОСОБА_1 у 2003 році отримав, у закритому на той час військовому містечку, трикімнатну постійну квартиру АДРЕСА_1 із зняттям з квартирного обліку у Переяслав-Хмельницькому гарнізоні.
У матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивач при наданні йому житла на постійній основі з одночасним зняттям з обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, оскаржував у встановленому законом порядку такі дії Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України та був поновлений на відповідному обліку громадяни, які потребують поліпшення житлових умов.
В статті 40 ЖК УРСР передбачено, що громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання жилого приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках, зокрема п.1 ч.2 даної статті, поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення.
Зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов провадиться органами, які винесли або затвердили рішення про взяття громадянина на облік. Про зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов громадяни повідомляються у письмовій формі з зазначенням підстав зняття з обліку.
Згідно з пунктом 29 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, пунктом 2.16 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями військовослужбовці, звільнені з військової служби у запас, залишаються на квартирному обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду.
Пунктом 30 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями передбачено, що військовослужбовці знімаються з обліку у разі: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством.
При цьому вказаний пункт Порядку не містить вичерпних підстав для зняття військовослужбовця з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, оскільки передбачає можливість зняття особи з обліку й в інших передбачених законодавством випадках.
Таким чином, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 отримував за рахунок держави від Міністерства оборони України житло, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 з одночасним зняттям з обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов.
Тобто, станом на день видання оспорюваного наказу Міністерства оборони України від 31 жовтня 2018 року № 544 та прийняття рішень Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області від 5 квітня 2018 року № 173-6-VII та від 20 червня 2018 року № 255-8-VII позивач вже реалізував своє право, передбачене частиною першою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на отримання постійного житлового приміщення, а тому обґрунтовані підстави вважати, що вказаними рішеннями органу державної виконавчої влади та органу місцевого самоврядування про передачу та прийом до комунальної власності житлових будинків та об`єктів соціальної сфери військового містечка порушено його права та законні інтереси на соціальний захист в частині забезпечення державою житлом відповідно до норм військового, соціального та житлового законодавства, відсутні.
Ураховуючи наведене, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що правова невизначеність статусу житла, в якому проживає позивач, дає йому право на звернення з даним позовом з підстав того, що прийняті наказ МО України та рішення Дівичківської сільської ради зводять нанівець його передбачувані очікування на отримання постійного, а не службового житла як військовослужбовцем, звільненим у запас.
Не зайвим також буде врахувати, що суть вимог позивача полягала у позбавленні його можливості відселитися за рахунок держави з наданого йому житла у віддаленій військовій частині до бажаного населеного пункту (м. Бровари), оскільки внаслідок оскаржуваних рішень відповідачів його житло опинилось в межах населеного пункту с. Дівички, а отже більше не знаходиться в віддаленій військовій частині, тобто поза межами будь-якого населеного пункту.
Разом з тим, у розпорядженні суду першої інстанції була копія рішення Переяслав-Хмельницької районної ради Київської області від 26 липня 2019 року № 431-31-V1І «Про встановлення (зміну) меж населеного пункту села Дівички Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області», яким територію с. Дівички змінено і включено межі цього населеного пункту територію, на якій розташований, в тому числі багатоквартирний житловий будинок, в якому знаходиться квартира позивача, що була надана йому для проживання на постійній основі.
Проте, судом першої інстанції належним чином не досліджено питання статусу позивача як особи, що має право на відселення з військового містечка, не перевірено чи потребує він поліпшення житлових умов, чи перебуває на квартирному обліку, чи має його житло статус службового, у зв`язку з чим дійшов безпідставного висновку, що житлові права останнього потребували судового захисту в обраний ним спосіб.
Вирішуючи позов по суті вимог щодо визнання незаконними наказу МО України про передачу житлового фонду та рішення Дівичківської сільської ради про його прийняття у комунальну власність територіальної громади, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність доказів того, що передані житлові будинки військового містечка вивільняються в процесі реформування Збройних Сил України, зокрема, військової частини НОМЕР_2 , і наказ від 31 жовтня 2018 року № 544 не містить жодного посилання на те, що здійснюється передача фондів військового містечка № 1 (село Дівички) в процесі реформування Збройних Сил України. Окрім того, даний наказ містить додаток у вигляді Переліку фондів, що безоплатно передаються в комунальну власність територіальної громади села Дівички Переяслав-Хмельницького району Київської області та у цьому Переліку перелічене відсутнє певне майно, що було прийнято сільською радою оскаржуваними рішеннями.
Проте колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції.
За приписами статей 316, 317, 392 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.
Відповідно до статей 170, 329 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Збройні Сили України мають таку загальну структуру: Генеральний штаб Збройних Сил України, як головний орган військового управління; Об`єднаний оперативний штаб Збройних Сил України як орган управління міжвидовими та міжвідомчими угрупованнями військ (сил); види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; з`єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації, що не належать до видів Збройних Сил України; окремий рід військ - Високомобільні десантні війська Збройних Сил України; окремий рід сил - Сили спеціальних операцій Збройних Сил України. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.
Частиною першою статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» від 21 вересня 1999 року № 1075-ХІV (далі - Закон № 1075-ХІV) передбачено, що військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини); до військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Відповідно до статті 2 Закону № 1075-XIV вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності») належить до компетенції Кабінету Міністрів України з урахуванням того, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань, існування яких передбачено законом, а військова зброя та боєприпаси до неї також Державній спеціальній службі транспорту.
Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.
На виконання вимог статті 2 Закону № 1075-XIV 29 серпня 2002 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову «Про затвердження Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил» № 1282 (далі - Порядок № 1282).
Порядком № 1282 визначено процедуру вилучення військового майна з оперативного управління військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил (далі - військові частини), та його безоплатної передачі до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном (далі - органи, уповноважені управляти державним майном), самоврядним установам і організаціям, які провадять свою діяльність в інтересах національної безпеки і оборони (далі - самоврядні установи і організації), та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність.
Згідно із пунктом 2 зазначеного Порядку військове майно - державне майно, закріплене на праві оперативного управління за військовими частинами, до якого належать військові містечка, будинки, споруди (цілісні майнові комплекси, об`єкти соціальної інфраструктури, нежитлові приміщення, об`єкти незавершеного будівництва та інше нерухоме майно), передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Об`єктами передачі згідно з цим Порядком є: 1) військові містечка, що вивільняються в процесі реформування Збройних Сил і не плануються до використання за цільовим призначенням; 2) нерухоме майно (будівлі, споруди, об`єкти незавершеного будівництва, приміщення, інше нерухоме майно); 3) інше окреме індивідуально визначене (рухоме) майно; 4) житловий фонд, інші об`єкти соціальної та інженерної інфраструктури, що перебувають в оперативному управлінні військових частин і передаються не у складі майнових комплексів (пункт 2-1 Порядку № 1282).
Абзацом 4 пункту 3 Порядку № 1282 передбачено, що у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність можуть передаватися військові містечка, інше нерухоме і рухоме військове майно (крім усіх видів озброєння, бойової техніки та боєприпасів), яке вивільняється в процесі реформування Збройних Сил і не планується до використання за призначенням, житлові будинки (разом з вбудованими та прибудованими нежитловими приміщеннями), гуртожитки (в тому числі не завершені будівництвом), майно закладів освіти, культури (крім кінотеатрів), фізичної культури та спорту, охорони здоров`я (крім майна санаторіїв, профілакторіїв, будинків відпочинку та аптек), соціального забезпечення, дитячих оздоровчих таборів, у тому числі об`єкти, не завершені будівництвом, колишні аеропорти військової авіації, які не мають можливості самостійно забезпечувати свою сертифікаційну придатність, а також інше військове майно, якщо воно не менше ніж два рази пропонувалося до продажу конкурентними способами приватизації, але не було реалізовано.
Відповідно до імперативних приписів пункту 4 Порядку № 1282 передача військового майна органам, уповноваженим управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність проводиться за рішенням: 1) Кабінету Міністрів України - щодо об`єктів, визначених у підпунктах 1 і 2 пункту 21 цього Порядку; 2) Міноборони - щодо об`єктів, визначених у підпунктах 3 і 4 пункту 21 цього Порядку.
Із наведеного вище вбачається, що Міноборони приймає рішення щодо передачі, в тому числі житлового фонду, інших об`єктів соціальної та інженерної інфраструктури, що перебувають в оперативному управлінні військових частин і передаються не у складі майнових комплексів.
Згідно з пунктом 10 Порядку № 1282 військове майно втрачає статус військового з дня затвердження акта про його приймання-передачу, крім випадків, коли воно передано до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, які здійснюють керівництво військовими формуваннями.
Отже, за змістом пунктів 21, 4, 10 Порядку № 1282 передача військових об`єктів соціальної та інженерної інфраструктури, що перебувають в оперативному управлінні військових частин і передаються не у складі майнових комплексів органам, уповноваженим управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність проводиться саме за рішенням МО України.
Аналогічний висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 902/219/16 (провадження № 12-72гс18).
Однак, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не вірно розтлумачив два окремо визначених законодавчих поняття, які є підставою для передачі майна у комунальну власність територіальної громади села, а саме: передача військового містечка, іншого нерухомого і рухомого військового майна, при якому необхідний процес вивільнення та реформування ЗСУ, та передача житлового фонду, при якому не вимагається таких обов`язкових вимог як вивільнення та реформування ЗСУ.
За змістом оскаржуваного наказу Міністерства оборони України від 31 жовтня 2018 року № 544 «Про передачу фондів військового містечка № НОМЕР_1 в комунальну власність територіальної громади села Дівички Київської області», він містить положення щодо передачі фондів, тобто житлових фондів, військового містечка, а не військового містечка в цілому, як про це зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні.

Приписи Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», зокрема частина перша (без зазначення відповідної статті цього Закону), на яку послався суд першої інстанції, не містить обмежень щодо можливості передачі житлових фондів військового містечка у комунальну власність територіальної громади лише під час вивільнення в процесі реформування Збройних Сил України.
Висновки суду першої інстанції про те, що в додатках до оспорюваних рішень Дівичківської сільської ради зазначено інше майно, яке не міститься в переліку МО України, тобто відбулося прийняття у власність майна, відносно якого власником не приймалося рішення про його безоплатну передачу, ґрунтуються на неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, адже відповідно до наказу Міністерства оборони України від 31 липня 2019 року № 419 «Про передачу фондів військового містечка № НОМЕР_1 у комунальну власність територіальної громади села Дівички Київської області» було прийнято рішення про передачу у комунальну власність села додаткового майна, визначеного в додатку до цього наказу, а саме: насосної станції II підйому за ГП № 81; каналізаційно-насосної станції № 1 за ГП № 80; каналізаційно-насосної станції № 2 за ГП № 12; резервуарів питної води за ГП № 78; свердловини № 1 за ГП № 78; свердловини № 2 за ГП № 79; мереж водовідведення.
Таким чином суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що з боку Міністерства оборони України, як власника цього майна, не приймалося рішення щодо безоплатної передачі таких об`єктів у комунальну власність територіальної громади села Дівички Київської області.
Водночас посилання суду першої інстанції на те, що передача житлових будинків військового містечка військової частини НОМЕР_2 відбулася не у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в частині відсутності правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомості - житлові будинки та земельні ділянки, на яких вони розташовані, та з порушенням власників частини квартир у будинках, що передалися з балансу МО на баланс сільради, деякі з яких уже приватизовані або ж є службовими, або ж взагалі не містять даних про їх статус, виходять за межі підстав заявлених позовних вимог та предмету доказування у справі. Суд фактично ухвалив рішенням в цій частині в інтересах власників таких квартир, які до суду з позовом про захист їх права власності не звертались і ОСОБА_1 представляти їх інтереси в суді не уповноважували.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
У зв`язку з цим, суд першої інстанції повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглядаючи вказаний позов, суд першої інстанції в повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, належним чином не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, якиму задоволенні позовних вимог у даній справі в межах заявлених позовних вимог необхідно відмовити.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За таких обставин помилковість висновків суду першої інстанції в частині наявності порушень житлових прав позивача при прийомі-передачі до комунальної власності Дівичківської сільської ради житлових будинків та об`єктів соціальної сфери військового містечка Дівички-1 Переяслав-Хмельницького району Київської областіта відсутності повноважень у відповідачів на прийняття відповідних наказів і рішень є належною та достатньою підставою для скасування оскаржуваного рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 8 вересня 2020 року, та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання незаконною передачу фондів військового містечка в комунальну власність.
У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
На підставі викладеного та відповідно до вимог статті 382 ЦПК України із позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачами, а саме по 2 305,20 грн сплаченого судового збору за подання апеляційних скарг у справі.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Міністерства оборони України та Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області задовольнити.
Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 8 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області про визнання незаконною передачу фондів військового містечка в комунальну власність відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України 2 305,20 грн (дві тисячі триста пять гривень 20 копійок) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дівичківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області 2 305,20 грн (дві тисячі триста пять гривень 20 копійок) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній