ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/528/21 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Стецюк М.А.

учасників справи - відповідачки ОСОБА_1

та її представника адвоката Стадника В.О.;

представника позивача ОСОБА_2

- адвоката Горби В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/19330/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, ухваленого суддею Сливкою Л.М., повний текст судового рішення складено 16 листопада 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову посилається на те, що з 29 квітня 2001 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою ОСОБА_1 . За час проживання у шлюбі вони придбали наступне майно: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та легковий автомобіль марки Toyota, модель Camry 2.5L, номер шасі НОМЕР_1 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , а також трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Однак, на даний час між ними склалися конфліктні відносини, у зв`язку із чим, у добровільному порядку вони не можуть досягнути згоди з приводу поділу вказаного майна. Відповідно до звіту про оцінку майна від 07 вересня 2018 року ринкова вартість однокімнатної квартири становить 820343 гривень, середня ринкова вартість автомобіля марки Toyota, модель Camry 2.5L, 2012 року випуску складає 532950,18 гривень, ринкова вартість трикімнатної квартири АДРЕСА_3 складає 1647141 гривень. Загальна вартість нерухомого майна, на яке він просить визнати за ним право власності на 293847,82 гривень менша від вартості майна, яке він просить виділити у власність відповідачці. Вважає, що відповідачці ОСОБА_1 слід виділити у власність трикімнатну квартиру, оскільки після розірвання шлюбу, із нею буде проживати їх неповнолітній син ОСОБА_3 ОСОБА_4 , тому враховуючи інтереси неповнолітнього сина із матір`ю їм необхідна більша житлова площа, ніж йому.

На підставі вищенаведеного просить визнати за ним право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 та легковий автомобіль марки Toyota, модель Camry 2.5L, номер шасі НОМЕР_1 , 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в порядку поділу спільного майна подружжя; за відповідачкою ОСОБА_1 визнати право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , в порядку поділу спільного майна подружжя.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 листопада 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про діл майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на легковий автомобіль марки Toyota, модель Camry 2.5L, номер шасі НОМЕР_1 , 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в рядку поділу спільного майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , в порядку поділу спільного майна подружжя.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8810 гривень судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 5 листопада 2020 року, в якій просить його скасувати. Апелянт вказувала, що під час поділу майна судом безпідставно не стягнуто з ОСОБА_2 в її користь грошову компенсацію в розмірі різниці вартості часток спільного сумісного майна подружжя в розмірі 139626.18 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Зокрема, при постановленні рішення судом першої інстанції не досліджено всі обставини справи, зібраним доказам дана невірна правова оцінка .

Зазначає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання присудження майна кожному з подружжя, відійшов від принципу рівності часток. Вартість майна, яке визнається за позивачем становить 1425220,18 грн. (892270 грн. - вартість однокімнатної квартири +532950,18 грн. - вартість автомобіля) , а за нею становить 1285594 грн. (вартість трьохкімнатної квартири). З метою дотримання рівності часток суд мав би стягнути в її користь грошову компенсацію в розмірі різниці між вартістю переданого майна в розмірі 139626.18 грн.

Крім того, суд помилково вважав неспроможними її доводи про те, що трикімнатна квартира АДРЕСА_5 є її особистою власністю, оскільки була куплена за її особисті кошти, які дала покійна матір.

Відзив у визначений судом термін на апеляційну скаргу не надійшов.

Під час розгляду справи в апеляційному суді відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Стадник В.О. підтримали апеляційну скаргу в її межах та просили задовольнити вимоги апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_2 , будучи присутнім в одному із проведених апеляційним судом судових засідань 04.06.2021 року, та його представник адвокат Горба В.В. апеляційну скаргу заперечили. Рішення суду вважають законним та обґрунтованим і таким, що не підлягає до скасування з мотивів, зазначених як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із таких підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач належним чином довів обставини, на які посилається в обґрунтування позовних вимог, зокрема надав належні докази щодо вартості майна, яке підлягає поділу, у запропонований позивачем спосіб. При цьому суд дійшов висновку, що сторонами не надано суду доказів про дійсну вартість автомобіля марки Toyota, модель Camry 2.5L, номер шасі НОМЕР_1 , 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Однак, колегія суддів не може у повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_1 вступили у зареєстрований шлюб 29 квітня 2001 року, що стверджується відміткою про сімейний стан у паспорті громадянина України ОСОБА_2 (а.с.10).

За час перебування у шлюбі сторони набули у власність квартиру АДРЕСА_5 , яка зареєстрована на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 22 травня 2006 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної відповідальності».

Як убачається із Технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_5 виготовленого ТОВ «Тернопільське міське бюро технічної інвентаризації», загальна площа вказаної квартири становить 85.0 кв.м., житлова площа - 53,1 кв.м.

Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 16 лютого 2016 року, укладеного між Приватним акціонерним: «Компанія з управління активами «Національний Резерв» (Продавцем) ОСОБА_2 (Покупцем), посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. зареєстрованого в реєстрі за № 442, ОСОБА_2 купив у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 , загальною пл. 46,7 кв.м., житловою площею 22,9 кв.м. Згідно п.2.1. вказаного договору ціна нерухомого майна за цим договором становить 304734 гривень.

На підставі даного договору 16 лютого 2016 року за позивачем ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 46,7 кв.м., гловою площею 22,9 кв.м., що стверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 3529458, сформованої 18 лютого 2016 року.

Як убачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 1ВРЕР УДАІ УМВСУ в Тернопільській області, 26 травня 2012 року за ОСОБА_1 зареєстровано автомобіль марки Toyota, модель Саmrу 2.5L номер шасі НОМЕР_1 , 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.05.2019 року у справі №607/21745/18, яке набрало законної сили, визнано недійсним договір купівлі - продажу легкового автомобіля марки Тойота Кемрі 2.5L, номер шасі НОМЕР_4 , 2012 р.в., об`єм двигуна 2494 см.куб., тип пального - бензин, укладений 11.10.2018 року між продавцем ОСОБА_1 та покупцем ОСОБА_5 , як такий що укладений без згоди другого із подружжя ОСОБА_2 . У даній справі встановлені обставини, що під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було придбано легковий автомобіль марки Toyota, моделі Camry 2.5L, номер шасі НОМЕР_4 , 2012 року випуску, зареєстрований на ОСОБА_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 26.05.2012 року.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 квітня 2019 року (справа №60/17433/18).

При визначенні варіанту поділу спірного майна сторін суд першої інстанції врахував, що між сторонами склалися конфліктні відносини, а тому здійснення поділу однокімнатної квартири АДРЕСА_4 , як це просить відповідачка у поданому відзиві на позов, шляхом визнання за сторонами права власності по 1/2 її частині, призведе до ще більшого загострення конфлікту між колишнім подружжям.

Вирішуючи спір суд першої інстанції виходив з того, що набуте сторонами за період шлюбу майно - однокімнатна квартира АДРЕСА_8 , загальною площею 46,7 кв.м., житловою площею 22,9 кв.м., трикімнатна квартира АДРЕСА_9 , загальною площею 85 кв.м., житловою площею 53,1 кв.м., та легковий автомобіль марки Toyota, модель Camry 2.5L, належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Колегія суддів погоджується із висновками суду щодо встановленого судом обсягу спільного сумісного майна подружжя, яке підлягає поділу та способом поділу такого майна.

Не заслуговують на увагу апеляційного суду доводи відповідачки ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що трикімнатна квартира АДРЕСА_5 є її особистою власністю, оскільки була куплена за її особисті кошти, які дала покійна матір ОСОБА_6 внаслідок продажу своєї квартири АДРЕСА_10 . Такі доводи не знайшли свого підтвердження у суді першої інстанції та не встановлені в апеляційному суді. Так, із матеріалів справи вбачається, що спірна квартира належить сторонам - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_5 від 22 травня 2006 року. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради №897 від 27.07.2005 року (а.с.13)

Як убачається із договору купівлі-продажу квартири від 13 серпня 2004 року, укладеного між ОСОБА_2 , який діє від імені ОСОБА_6 (Продавець) та ОСОБА_7 , який діє від імені ОСОБА_8 (Покупець), посвідченого нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Темніковою С.А. та зареєстрованого в реєстрі за №4-2661, продавець ОСОБА_6 в особі представника продала, а покупець в особі представника прийняв у власність на ім`я ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_10 , житлова площа квартири становить 33,4 кв.м., загальна площа - 59,9 кв.м. Згідно п. 2 вказаного договору продаж вчинено за 18205 гривень. Відповідачкою не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що спірна трикімнатна квартира АДРЕСА_5 , придбана сторонами у 2006 році, куплена за кошти відповідачки, отримані нею від продажу квартири її матері ОСОБА_6 , який відбувся 13 серпня 2004 року. При цьому судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що житлова площа відчуженої квартири ОСОБА_6 становить 33,4 кв.м., загальна площа - 59,9 кв.м., продана квартира за 18205 гривень, натомість придбана у 2006 році сторонами трикімнатна квартира АДРЕСА_5 є значно більшою площею, зокрема її загальна площа становить 85,0 кв.м., житлова - 53,1 кв.м., відтак вартість вказаних квартир є явно неспівмірною.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира АДРЕСА_5 була придбана сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, зареєстрована на праві спільної сумісної власності за сторонами відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 22 травня 2006 року, а тому спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що спірне майно було придбано за її особисті кошти, передані матір`ю, а тому воно є її особистою приватною власністю, не можуть бути прийняті судом, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу ОСОБА_1 не спростована, нею не подано належні та достовірні докази набуття в особисту власність спірної квартири, а перебування даної квартири у спільній сумісній власності подружжя підтверджується самим свідоцтвом про право власності на квартиру від 22 травня 2006 року, котре є чинним і оспореним не було.

Разом із тим, ухвалюючи рішення про поділ майна подружжя, суд прийшов до помилкового висновку, що сторонами не надано суду доказів про дійсну вартість автомобіля Toyota, модель Camry 2.5L, номер шасі НОМЕР_6 , 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 на час розгляду справи.

Суд не зауважив, що пред`являючи позов ОСОБА_2 посилався на вартість даного автомобіля - 532950,18 грн, на підтвердження ринкової вартості автомобіля Toyota, модель Camry 2.5L, номер шасі НОМЕР_1 , 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 долучив інформацію з інтернет-ресусу www.auto.ria.com, з якого убачається, що середня ринкова вартість автомобіля Toyota, модель Camry, 2012 року випуску становить 532950,18 гривень (т.1 а.с.5, 59-65). Відповідачка ОСОБА_1 погодилась із такою вартістю автомобіля не спростувала її та не вказала іншої вартості. Таким чином, у позові ОСОБА_2 була вказана вартість даного автомобіля на час розгляду справи у сумі 532950,18 грн. Відповідачкою дана ціна не спростована, тобто вона з нею погодилась, про що не заперечили сторони в суді апеляційної інстанції.

Згідно ч. 2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частиною 3 статті 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності із статтею 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

В силу положень стаття 183 ЦПК України речі діляться на подільні та неподільні. Подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

В апеляційній скарзі відповідачка зазначає, що суд безпідставно не вирішив питання про стягнення грошової компенсації різниці вартості часток на її користь, зазначивши, що частка майна, виділена їй, є меншою, у порівнянні із часткою, виділеною позивачеві. Колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги щодо безпідставного невирішення судом питання про стягнення грошової компенсації різниці часток, про що просить ОСОБА_1 в апеляційній скарзі. Однак, колегія суддів не може погодитись із розміром різниці часток, який підлягає стягненню у розумінні апелянта у сумі 139626,18 грн.

Так, при визначенні розміру часток у спільній сумісній власності подружжя та відповідно грошої компенсації різниці вартості часток апеляційний суд виходить із такого.

Судом першої інстанції встановлено і матеріалами справи доведено, що до спільної сумісної власності сторін належить наступне майно: однокімнатна квартира АДРЕСА_7 , легковий автомобіль марки Toyota, модель Camry 2.5L, 2012 року випуску, та трикімнатна квартира АДРЕСА_5 .

Згідно із висновком про ринкову вартість трикімнатної квартири, загальною площею 85,0 кв.м., житловою площею 53,1 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_11 , складеного ПП «Тернопільське експертно-консультаційне бюро» 19 листопада 2018 року, вартість квартири становить 1285594 гривень.

Відповідно до висновку про вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_4 , складеного ПП «Тернопільське експертно-консультаційне бюро» 19 листопада 2018 року, вартість квартири складає 892270 гривень.

Вартість автомобіля марки Toyota, модель Camry 2.5L становить 532950.18 грн., що підтверджується інформацією з інтернет-ресусу www.auto.ria.com про середню ринкову вартість автомобіля Toyota, модель Camry, 2012 року випуску. Дана ціна вказана позивачем у позовній заяві та відповідачка із нею погодилася, тобто обставини про вартість автомобіля визнані сторонами у справі.

Загальна вартість спільного майна подружжя, яке підлягає поділу, становить 2710814 грн., тобто рівні частки подружжя по 1/2 повинні становити 1355407 грн. кожного.

Розмір частки відповідачки становить 1285594 грн. (вартість виділеної квартири за висновком ПП експертно-консультативне бюро від 19.11.2018 року) і є меншим на 69813 грн.

Відповідно, розмір частки позивача з урахуванням виділеного йому у власність майна становить 1425220 грн. = 892270 грн. (вартість квартири відповідно до висновку експертно-консультативного бюро від 19.11.2018 року) + 532950 грн вартість автомобіля, вказана позивачем та не оспорена відповідачкою, і є більшим на 69813 грн.

На викладене вище суд першої інстанції уваги не звернув, у повному обсязі обставини справи не встановив, що призвело до ухвалення рішення яке підлягає зміні.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Беручи до уваги доводи апеляційної скарги в її межах та всі встановлені апеляційним судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав до часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду із викладенням мотивувальної частини рішення у редакції даної постанови та доповненням резолютивної частини рішення абзацом про стягнення із позивача на користь відповідачки грошової компенсації різниці вартості часток спільного сумісного майна подружжя у розмірі 69813 грн.

Відповідно до вимог ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення, або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати, у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід розподілити між сторонами, пропорційно до задоволених вимог. Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, сплачений відповідачем судовий збір у пропорційному розмірі до задоволених вимог апеляційної скарги слід покласти на позивача у сумі 6607 грн. 50 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд , -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 листопада 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення суду в редакції даної постанови. Резолютивну частину рішення суду доповнити наступним абзацом Стягнути із ОСОБА_2 (зареєстроване місце прож. АДРЕСА_12 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце прож. АДРЕСА_11 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 ) грошову компенсацію різниці вартості часток спільного сумісного майна подружжя у розмірі 69813 грн..

У решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце прож. АДРЕСА_12 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 в користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце прож. АДРЕСА_11 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 ) 6607 грн. 50 коп судового збору, сплаченого в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 липня 2021 року .

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.