Справа № 127/4204/14-ц
Провадження № 22-ц/801/302/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кашпрук Г. М.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 рокуСправа № 127/4204/14-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2014 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Кашпрук Г.М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року позивач Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі ПАТ «КБ «Надра») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.06.2007 між сторонами укладено договір «Автопакет» №16/06/2007/840-АП/253, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит для придбання автотранспортного засобу у розмірі 10 679 дол. США зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 13,4 % на залишок заборгованості та терміном погашення до 16.06.2014.

Банк виконав умови кредитного договору у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти.

В порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконує, у зв`язку з чим станом на 25.12.2013 має заборгованість перед позивачем в сумі 16 409,33 доларів США, що еквівалентно на вказану дату згідно курсу НБУ складає 131 159,77 грн, яка складається: кредит у розмірі 10 051,47 доларів США, що еквівалентно 80 341,40 грн (в тому числі тіло 8 908,01 доларів США, що еквівалентно 71 201,72 грн); відсотки 4 706,43 доларів США, що еквівалентно 37 618,49 грн (в тому числі прострочка по відсотках 4 616,64 доларів США, що еквівалентно 36 900,80 грн) та пеня за порушення строку сплати ануітетного платежу 1651,43 доларів США, що еквівалентно 13 199,88 грн, які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором «Автопакет» №16/06/2007/840-АП/253 від 16.06.2007 в розмірі 16 017,90 доларів США, що еквівалентно 128 031,07 грн, яка складається з наступних складових: заборгованості по кредиту 10 051,47 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБ України станом на час звернення до суду із даним позовом еквівалентно 80 341,40 грн, простроченої заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом 4 706, 43 доларів США, що еквівалентно 37 618,49 грн, пені 1 260,0 доларів США, що еквівалентно 10 071,18 грн. Вирішено питання розподілу судового збору. В решті позову відмовлено.

Посилаючись на наведені обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 зазначену суму боргу.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2020 в задоволені заяви відповідача про перегляд вказаного заочного рішення відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову задоволені позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом порушено вимоги ст. 280 ЦПК України, оскільки не був належним чином повідомлений про розгляд справи, тому не мав можливості надати заперечення, пояснення та заперечення проти позовних вимог. Також, судом не застосовано ст.ст. 257, 267 ЦК України, відповідно до яких загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, оскільки позивачем пропущено строк для звернення до суду.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині часткового задоволення позову, тому в решті апеляційним судом не перевіряється.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд прийшов до наступного висновку.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що 16.06.2007 між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір «Автопакет» №16/06/2007/840-АП/253, згідно з яким останній отримав кредит на придбання автотранспортного засобу у розмірі 10 679 дол. США зі сплатою 13,4 % та терміном погашення до 16.06.2014 (а.с. 6-8).

Згідно п.1.1.3.1 договору, відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 13,40% на місяць. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Відповідно до пунктів 2.2.1-2.2.2 договору позичальник повертає кредит та сплачує банку відсотки безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу у розмірі 199,00 дол. США. Позичальник вносить чергові мінімальні платежі за кредитом щомісячно до 18 числа поточного місяця.

П.3.1.1. договору передбачено, що в якості виконання позичальником зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, позичальник передає в заставу предмет застави, який належить заставодавцю на праві приватної власності.

Згідно з п.3.1.2 договору кредиту, за домовленістю сторін вартість автотранспортного засобу складає 59 940 грн., що в еквіваленті при перерахуванні на долари США по офіційному курсу НБУ на день прийняття автотранспортного засобу у заставу складає 11 869 доларів США.

Пунктом 8.5 договору визначено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань.

На виконання умов вказаного договору кредиту, кредитором видано ОСОБА_1 готівку в розмірі 10 679,00 доларів США, що еквівалентно 53 928,95 грн, що підтверджується заявою про видачу готівки №36 від 16.06.2007 (а.с. 9).

У зв`язку з тим, що відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, у нього утворилася заборгованість, розмір якої станом на 25.12.2013, згідно наданого банком розрахунку, складає 16 409,33 доларів США, що еквівалентно на вказану дату згідно курсу НБУ складає 131 159,77 грн, яка складається: кредит у розмірі 10 051,47 доларів США, що еквівалентно 80 341,40 грн (в тому числі тіло 8 908,01 доларів США, що еквівалентно 71 201,72 грн); відсотки 4 706,43 доларів США, що еквівалентно 37 618,49 грн (в тому числі прострочка по відсотках 4 616,64 доларів США, що еквівалентно 36 900,80 грн) та пеня за порушення строку сплати ануітетного платежу 1651,43 доларів США (а.с. 10-11).

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит для придбання автотранспортного засобу, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Підставою позову банком зазначено невиконання кредитного договору відповідачем, що пов`язані із отриманням ним кредитних коштів на придбання автотранспортного засобу.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Задовольняючи частково позов, суд першої свій висновок мотивував тим, що відповідач фактично отримав та використав кредитні кошти, проте обов`язку щодо повернення боргу не виконав, а тому підлягає до стягнення з ОСОБА_1 тіло кредиту та проценти за користування кредитом.

Разом з тим, стягуючи частково пеню, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вказана позивачем пеня значно перевищує розмір збитків завданих відповідачем, тому підлягає до стягнення пеня в розмірі 1 260,00 доларів США, що у еквіваленті відповідно до офіційного курсу гривні щодо долара США встановленого НБУ станом на 25.12.2013 становить 10 071,18 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, а саме відсотки та пеню.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Встановлено, що відповідач допустив порушення умов кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

На підтвердження заявлених позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» надано копію договору «Автопакет» від 16.06.2007 (а.с. 6-8); копію заяви на видачу готівки від 16.06.2017 (а.с. 9); копію Вимоги (а.с. 14) та розрахунок заборгованості (а.с. 10-11).

Матеріалами справи встановлено, що крім установлення строку дії договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Зокрема, позичальник повинен вносити мінімально необхідний платіж щомісячно до 18 числа поточного місяця, а банк здійснює списання з поточного рахунку на рахунок погашення заборгованості до 20 числа поточного місяця. У випадку, коли позичальник до 18 числа поточного місяця не вніс (повністю або частково) суми мінімально необхідних платежів, внаслідок чого станом на 20 число поточного місяця не була погашена заборгованість позичальника банк, починаючи з 21 числа поточного місяця, застосовує до позичальника штрафні санкції, передбачені цим договором (п. 2.2.2 договору).

Пунктом 8.5. Договору передбачено, що договір набуває чинності з моменту підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань.

Вказаним договором, з яким під власноручний підпис ознайомлений відповідач, визначена процентна ставка у розмірі 13,4 % (п.1.1.3.1) та пеня (п.5.1), що свідчить про те, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів та пені за користування кредитними коштами. Факт підписання вказаного договору ОСОБА_1 не заперечувався.

Відтак відповідач був обізнаний з умовами кредитування, зокрема, з розміром відсоткової ставки за процентами та пенею.

Судом встановлено, що за договором «Автопакет» від 16.06.2007 заборгованість за основним зобов`язанням не погашена.

Між сторонами виникли кредитні правовідносини, на підставі підписаного відповідачем договору «Автопакет». Банком свої зобов`язання виконані в повному обсязі, надано кошти, разом з тим відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання за таким договором та не повернув в обумовлені сторонами строки кредитні кошти, що призвело до виникнення заборгованості.

Відтак, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, зробив правильний висновок про часткове задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки позивачем заявлено вимоги з пропуском строку позовної давності.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Відповідно до графіку погашень відповідачем останній платіж здійснено у вересні 2008 року, а тому з жовтня 2008 року погашення кредиту ОСОБА_1 не здійснювалось.

З матеріалів справи убачається, що пунктом 1.1.4 договору кінцевим терміном повернення кредиту є 16 червня 2014 року.

Позивач звернувся з позовом до суду 05 березня 2014 року.

Відповідно до пункту 7.2 договору сторони, керуючись положенням статті 259 ЦК України, дійшли згоди збільшити позовну давність до 10 років. Зазначений пункт договору недійсним не визнаний.

Відтак позов пред`явлено в межах строку позовної давності.

Тому доводи апеляційної скарги в цій частині не приймаються до уваги, оскільки висновків суду не спростовують.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Належних та допустимих доказів на спростування розрахунку заборгованості за кредитним договором відповідачем суду не надано.

Крім того вимог про визнання цього договору в цілому або його частин недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав, відповідач не заявляв.

Інші доводи скарги відповідача фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст.89ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Наведені в апеляційній скарзі доводи з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для частково задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за тілом кредиту, процентами та пенею за користування кредитом, оскільки позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку згідно кредитного договору «Автопакет».

Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, ч.1 ст. 369, 374, 375, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 травня 2014 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 березня 2021 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало