Номер провадження: 22-ц/813/3777/21
Номер справи місцевого суду: 520/6161/19
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника ОМР Пірязєва Є.О.,

представника ОСОБА_1 адвоката Фомічова І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 червня 2020 року у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Житлово-будівельний кооператив «Малиновський-2», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державний реєстратор комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортов І.О., Державний реєстратор комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Ю.А., Державний нотаріус Третьої одеської нотаріальної контори Савицька Олена Юліанівна, про визнання спадщини відумерлою, визнання довідки недійсною, витребування майна з незаконного володіння та скасування рішення про державну реєстрацію,

встановив:

ОМР звернулася до суду з даним позовом до ОСОБА_1 , та згідно уточнених позовних вимог, просила суд визнати спадщину після смерті ОСОБА_4 , що складається з квартири АДРЕСА_1 , визнати недійною довідку ЖБК «Малиновський-2» від 11.01.1992р. на підставі якої зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на зазначену квартиру, витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м.Одеси цю квартиру та скасувати рішення 42448147 від 8.08.2018р. про державну реєстрацію права власності зазначеної квартири за ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що у квартирі АДРЕСА_2 мешкала по день смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті відкрилася спадщина на зазначену квартиру, однак спадкова справа не заводилася. 21.08.2017р. державним реєстратором Махортовим І.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав на зазначену квартиру за ОСОБА_2 . Позивач вважав це рішення підробленим, оскільки воно прийнято на підставі правовстановлюючого документу довідка ЖБК «Малиновський-2» від 11.01.1992р., яка не видавалася останнім.

В подальшому ОСОБА_2 подарував спірну квартиру ОСОБА_3 , а 08.08.2018р. ОСОБА_3 подарувала її ОСОБА_1 .

Позивач вважає, що на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , квартира входила до складу спадщини, а оскільки спадкоємців у померлої не було, то квартира є відумерлою спадщиною та власністю територіальної громади м.Одеса.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОМР було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОМР ставить питання про скасування вищевказаного рішення, та постановлення нового, яким задовольнити їх позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце її смерті невідомо (т.1, а.с.13-15).

Разом з тим, згідно довідки ЖБК «Малиновський-2» ОСОБА_4 до смерті мешкала у квартирі АДРЕСА_2 (т.1, а.с.20).

Спадкова справа щодо майна померлої не заводилася.

Рішенням державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова, на підставі заяви від 21.08.2017р., 30.08.2017р. проведено державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1, а.с.123).

Підставою для державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 була довідка від 11.01.1992р. ЖБК «Малиновський-2», згідно якої ОСОБА_4 діяла в інтересах ОСОБА_2 і пай за квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2 сплачений повністю (т.1 а.с.125).

В подальшому, 07.09.2017р. ОСОБА_2 уклав договір дарування квартири АДРЕСА_2 (т.1, а.с.89) на користь ОСОБА_3 і рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 7.09.2017р. таке право на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 (т.1 а.с.91).

Майже через рік, а саме 08.08.2018р. ОСОБА_3 уклала договір дарування квартири АДРЕСА_2 (т.1, а.с.188) на користь ОСОБА_1 , про що державним нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори м.Одеси Савицькою О.Ю. внесено відповідний запис 42448147 до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яким право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем (т.1, а.с.27).

Звертаючись до суду з позовом, представник ОМР стверджувала, що вказана квартира вибула з володіння ОСОБА_4 поза її волею за недійсним правочином, і територіальна громада м.Одеси з часу відкриття спадщини набула речові права на відумерлу квартиру, право власності на яку набув відповідач за безвідплатним договором у особи, яка не мала право відчужувати її, тому позивач зобов`язаний витребувати спірну квартиру від добросовісного набувача ОСОБА_1 .

Однак, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив ОМР в задоволенні позовних вимог ОМР, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_4 була власником квартири АДРЕСА_2 .

Разом з тим, матеріали справи мають достатньо доказів того, що власником вищевказаної квартири був саме ОСОБА_2 , який в подальшому здійснив її продаж ОСОБА_3 , а остання подарувала цю квартиру ОСОБА_1 , який на даний час є її законним власником, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна (т.1, а.с.26-27).

Всі вищевикладені обставини в своїй сукупності виключають можливість визнання вказаної квартири відумерлою і як наслідок витребування її з володіння ОСОБА_1 .

Крім того, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК Укораїни майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 ЦК України).

Частиною 1 ст. 388 ЦК України, визначені випадки на витребування майна від добросовісного набувача власником. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, зокрема, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Позивач здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності від імені територіальної громади м.Одеси виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Тобто єдиною підставою для звернення до суду з позовом про витребування майна навіть у добросовісного набувача, є те, що з таким позовом може звернутись лише власник цього майна, а також підтвердити, що набувачем придбане майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).

Проте, як було зазначено вище, ні ОСОБА_4 , ні ОМР ніколи не були власниками кватири АДРЕСА_2 , загальною площею 34 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., у зв`язку з чим суд дійшов правильного висновку про необгрунтованість і безпідставність позовних вимог ОМР.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Одеської міської радизалишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 12 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23.07.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра