Справа № 346/103/17
Провадження № 4-с/346/13/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2021 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі головуючого судді Яремин М.П.

з участю: секретаря Сав`яка О.В.

представника заявника адвоката Лейб`юка Б.Б.

державного виконавця Косівчука Р.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) Панкратьєва В.В., -

в с т а н о в и в:

в скарзі заявник, якого представляє адвокат Лейб`юк Б.Б., зазначає, що на виконанні в Коломийському міськрайонному відділі ДВС перебуває виконавчий лист, виданий на підставі рішення Коломийського міськрайонного суду від 27.03.2017 року, ухваленого в справі № 346/103/17, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання в твердій грошовій сумі 600 грн. щомісячно до закінчення навчання, але не більше як до досягнення нею 23 років, починаючи з 10.01.2017 року. Під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження ним встановлено, що згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 31.05.2021 року загальна заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів становить 15 690 грн. станом 01.05.2021 року. Головним державним виконавцем Панкратьєвим В.В. безпідставно визначено (збільшено) суму аліментів, яка підлягає сплаті всупереч визначеної судом суми 600 грн. Починаючи з грудня 2018 року по червень 2019 року державним виконавцем визначено суму аліментів, яка підлягає стягненню в розмірі 1 014 грн.; з липня 2019 року по листопад 2019 року 1 059 грн.; з грудня 2019 року по червень 2020 року 1 100 грн.; з липня 2020 року по листопад 2020 року 1 160 грн.; з грудня 2020 року по квітень 2021 року 1 200 грн. Вказує, що заборгованість за аліментами, які присуджені у твердій грошовій сумі, визначається, виходячи із суми, визначеної в рішенні. Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, із ким із них проживає дитина. Тому заявник просить зобов`язати головного державного виконавця вказаного відділу ДВС провести перерахунок заборгованості зі сплати аліментів відповідно до виконавчого листа, виданого 09.04.2019 року на підставі рішення Коломийського міськрайонного суду від 27.03.2017 року в справі № 346/103/17 із врахуванням сплачених боржником сум.

Заявник в судове засідання не з`явився, його представник, адвокат Лейб`юк Б.Б. в судовому засіданні скаргу підтримав та просить її задовольнити із вказаних підстав. Представник також зазначив, що вказана дитина є повнолітньою і не зрозумілим по якому критерію відбувалась нарахування з 600 грн. до 1 200 грн. Вважає, що це є цільовими коштами на навчання, яким забезпечується рівність батьків, тобто позивач, звертаючись із позовом про стягнення аліментів, визначилась, що 600 грн. буде достатньо для забезпечення дитини і аліменти не повинно бути збільшено. Зазначає, що спір виник не стільки в протиправній поведінці державного виконавця, як у відсутності норм, що регулюють дане питання, у зв`язку з чим виникла необхідність у вирішенні цього питання судом.

Державний виконавець Косівчук Р.Б. в судовому засіданні вимоги скарги не визнав та пояснив, що державний виконавець при визначенні суми аліментів керується нормами ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», тобто стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. При цьому ст.182 СК України визначено, що розмір аліментів не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 199 цього Кодексу передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей і після досягнення повноліття. Незважаючи на те, що дитина є повнолітньою і вказано про стягнення 600 грн., однак розмір аліментів не повинен бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму. Враховуючи, що це аліменти при розрахунку застосовувася прожитовий мінімімум для дитини віком від 6 до 18 років. Тому державний виконавець просить в задоволенні скарги відмовити.

Суд, перевіривши матеріали справи, заслухавши вказаних учасників і, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області 09.04.2019 року на виконання рішення Коломийського міськрайонного суду від 28.03.2017 року в справі № 346/103/17 видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для продовження навчання в твердій грошовій сумі 600 грн. щомісячно до закінчення навчання, але не більше як до досягнення ним двадцяти трьох років, починаючи з 10.01.2017 року (а.с. 11).

18.04.2019 року головним державним виконавцем Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Микицеєм В.Д. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо виконання вищевказаного виконавчого листа (а.с. 12).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 31.05.2021 року згідно з вищевказаним виконавчим листом заборгованість станом на 01.05.2021 року становить 15 690 грн. (а.с. 14).

Відповідно до статті 129-1 Конституції України cуд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

За змістом статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 2 ст.182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно зі ст.199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Законом України від 03.07.2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.

Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 682/3112/18 (провадження № 14-580цс19).

Таким чином, зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, а є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості.

Отже, суд приходить до висновку, що державний виконавець, розраховуючи заборгованість зі сплати аліментів, правильно виходив із мінімально граничного розміру аліментів в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому не заслуговує на увагу посилання заявника на те, що виконавець при розрахунку взяв прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років, оскільки в даному випадку мова йде не про прожитковий мінімум для працездатних осіб, а відносно сплати аліментів на дитину, яка навчається.

Частиною 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно зі ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, виходячи із дослідженого, суд вважає, що виконавець діяв в межах своїх повноважень, та в спосіб, передбачений законодавством, тому відсутні підстави для зобов`язання державного виконавця провести перерахунок заборгованості зі сплати аліментів. Отже, в задоволенні скарги слід відмовити.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Глоба проти України" від 05 липня 2012 року Європейський суд з прав людини повторює, що п.1 ст.6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також ЄСПЛ зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в постанові від 10 вересня 2018 року у справі №905/3542/15.

На підставі наведеного, ст.129-1 Конституції України, ст. ст. 18, 71 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.182, 199 СК України, та, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 81, 260, 261, 447-451 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

в задоволенні скарги ОСОБА_1 про зобов`язання головного державного виконавця Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) Панкратьєва В.В. провести перерахунок заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 відповідно до виконавчого листа, виданого 09.04.2019 року на підставі рішення Коломийського міськрайонного суду від 27.03.2017 року, ухваленого в справі № 346/103/17, із врахуванням виплачених сум, відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя Яремин М. П.