ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/3600/18
провадження № 2/753/2300/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2021 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Сердюковій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк», ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, витребування майна із чужого незаконного володіння, зобов`язання не читини перешкод у користуванні майном, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до державного реєстратора Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» ОСОБА_2 , ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, витребування майна із чужого незаконного володіння, зобов`язання не читини перешкод у користуванні майном. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона є поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_4 відповідно до кредитного договору від 10 вересня 2007 року перед ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» про отримання ОСОБА_4 в кредит 88 000 доларів США на підставі договору іпотеки від 10 вересня 2007 року, укладного ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» з нею, за умовами якого вона передала в іпотеку ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року у справі за позовом ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, звернуто стягнення на належну їй на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , однак банком це рішення не звернуто до виконання. На час дії Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» звернуто стягнення на належну їй квартиру, яка є єдиним місцем її проживання, рішенням державного реєстратора Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» ОСОБА_2 від 13.07.2017 року, індексний номер - 36121223, про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», код ЄДРПОУ - 14282829, номер запису про право власності - 21368833, на підставі договору іпотеки № 5676234 від 10.09.2007 року. Вважає, що прийняте рішенням державним реєстратором про відчудження з її володіння квартири, яка була предметом іпотеки в період дії Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є протиправним, яке підлягає скасуванню. Окрім того, ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» прийнявши рішення про відчудження іпотечного майна у позасудовий спосіб при наявності рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, діяв всупереч п.п. 4.2, 4.4., 4.7.1 договору іпотеки № 5676234 від 10.09.2007 року та без дотримання Закону України «Про іпотеку», оскільки така процедура ним не дотримана, ОСОБА_1 не отримувала від банку як попередження, так й повідомлення про намір відчужити предмет іпотеки у позасудовий порядок. Враховуючи, що банк у позазаконний спосіб відчужив предмет іпотеки в період дії Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», просить визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 13.07.2017 року, індексний номер - 36121223, про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», номер запису про право власності - 21368833, також витребувати із володіння ОСОБА_3 на її користь квартиру АДРЕСА_1 , а також з метою забезпечення її права на користування житлом, просить зобов`язати ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» та ОСОБА_3 не чинити їй перешкод у користуванні належній їй квартирою АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 30 травня 2019 року (а.с.154 том 1), позовні вимоги підтримали у редакції від 30 липня 2020 року (а.с.195 - 204 том 1) з тих же підстав та просили їх задовольнити.

В судовому засіданні представник ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» Лупич А.В., діючий на підставі довіреності від 17 вересня 2019 року (а.с. 187 - 187 том 1), позовні вимоги не визнав та просив відповити у їх задоволенні за необґрунтованістю. Доводи на простування позовних вимоги будував на тому, що банк при процедурі відчудження іпотечного майна дотримався такої процедури, визначеної Законами України «Про іпотеку» та «Про заставу» та договору про іпотеку. Вважаючи, що закон не забороняє вирішувати іпотекодержателю питання про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий порядок, чим й скористався банк, зважаючи на невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки. Необгрутованим вважає посилання позивача про застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки відповідно до кредитного договору та договору іпотеки кредит позичальнику надавався не на споживчі цілі, а вказаний закон передбачає його застосування в разі надання саме споживчого кредиту. Окрім того, оскільки іпотекодавець (позивач) у добровільному порядку надав згоду на укладення договору іпотеки, надавши в іпотеку належну їй квартиру, то вважається, що звернення стягнення на предмет іпотеки банком було відчужено за згодою власника у добровільному порядку. Враховуючи порушення позичальником та іпотекодавцем зобов`язань за договором про надання кредиту та договором про іпотеку, просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Також просить врахувати, що банком при процедурі відчуження предмета іпотеки дотримано вимог Закону України «Про іпотеку» та договору про іпотеку, а саме з метою усунення боржником порушень умов кредитного договору та врегулювання простроченої заборгованості надіслано на адресу іпотекодавця та боржника вимогу про усунення порушення зобов`язання, яка ним отримана, а також належним чином повідомлено про прийняття банком предмета іпотеки у власність іпотекодержателя.

Відповідачем ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» надано відзив на позов від 18 липня 2018 року (а.с. 64 - 65 том 1), доводи якого ґрунтуються на зазначених підставах.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Брожко Н.І., діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги віж 06 квітня 2021 року (а.с. 54 том 2), позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. Мотивуючи тим, що ОСОБА_3 у законний спосіб набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Вважає, що ОСОБА_3 мала право на набуття права власності на підставі застереження про задоволення вимог кредитора після ухвалення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Наполягає, що зважаючи на надані ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» докази, з урахуванням пояснень та позиції банку підтверджують отримання позивачем відповідних документів та законність рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на спірну квартиру за банком, а також наступне відчуження банком на користь ОСОБА_3 квартири. Також вважає необгрутованим посилання позивача про застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки відповідно до кредитного договору та договору іпотеки кредит позичальнику надавався не на споживчі цілі, а на власний розсуд позичальника, а вказаний закон передбачає його застосування в разі надання саме споживчого кредиту. Оскільки цільовим призначенням кредиту за кредитним договором не є придбання продукції за отримані кошти, то й норми вказаного закону до спірних правовідносин не підлягають застосуванню. Враховуючи зміст п.4.2 договору іпотеки звернення стягненння на предмет іпотеки здійснюється одним із таких способів за вибором іпотекодержателя: за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених цим договором застережень про задоволення вимог іпотеко держателя, а згідно п.4.7.2 такого іпотечного договору визначено, що зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення прав іпотекодержателя, тобто є волевиявлення (згода) власника майна на його відчуження у разі необхідності, є правовою підствою для реєстрації права власності на іпотечне майно, що вказує на законність дій іпотедодержателя згідно спірних правовідносин про відчуження майна та рішення державного реєстратора. Оскільки інші вимоги позивача, а саме про витребування майна із чужого незаконного володіння та зобов`язання не читини перешкод у користуванні майном є похідними від основої вимоги, яка не є необґрунтованою, той такі вимоги підлягають відмові у їх задоволенні.

Відповідачем ОСОБА_3 надано відзив на позов від 18 травня 2021 року (а.с. 24 - 25 том 2), доводи якої ґрунтуються на зазначених підставах.

Відповідач державний реєстратор Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» Хохич Р.В. в судове засідання не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду).

Також матеріали спарви містять повідомлення про те, що державний реєстратор Хохич Р.В. звільнений з посади.

Відзив на позов таким відповідачем не наданий.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності такого відповідача, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи та за погодженням сторін.

Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовм засіданням.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, вивчивши доводи відзивів на позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що 10 вересня 2007 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», було укладено договір про надання кредиту № 5676207, за умовами якогоЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» надав ОСОБА_4 кредит в сумі 88 000 доларів США для особистих потреб у строк до 10 вересня 2022 року (а.с. 11 - 13, 14 - 15 том 1).

В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» та ОСОБА_1 10 вересня 2007 року укладено договір Договір іпотеки № 5676234, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. за реєстровим № 4648, за умовами якого належна ОСОБА_1 двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , була передана ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» в іпотеку, а 24 лютого 2010 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» було також укладено Додаткову угоду № 5676234/20100224 до вказаного вище Договору іпотеки від 10.09.2007 року (а.с. 16 - 19, 20 - 23, 24 - 25 том 1).

16 грудня 2014 року рішенням Солом`янського районного судом м. Києва у справі № 760/19852/14-ц стягнуто з позичальника на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 73 118 доларів 23 центи США та 40 800 грн. 00 коп. (а.с. 230 - 233 том 1).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року у справі № 753/13087/15-ц задоволено позовні вимоги ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» доОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 234 - 238 том 1) й звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на належну ОСОБА_1 двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та за рахунок реалізації зазначеного вище майна задоволено вимоги ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» в сумі 105 211,03 доларів США та 40 480,00 грн.

Даним рішенням суду визначено спосіб реалізації зазначеного майна шляхом продажу на прилюдних торгах в рамках виконавчого провадження за початковою ціною реалізації, встановленою не нижче за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності.

Рішення суду не звернуто до примусового виконання в органи виконавчої служби, що визнається й не спростовується відповідачем.

Відповідно до рішення державного реєстратора Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» ОСОБА_2 про державну реєстацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 13.07.2017 року, індексний номер - 36121223, зареєстровано права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», код ЄДРПОУ - 14282829, номер запису про право власності - 21368833.

Згідно даних Єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою для винесення державним реєстратором рішення про реєстрацію права власності на вказану вартиру за ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» є договір іпотеки № 5676234 від 10.09.2007, серія та номер: 4648, додаток до Договору іпотеки № 5676234 від 10.09.2007р., серія та номер: 1, виданий 10.09.2007р., видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С., договір іпотеки № 5676234, серія та номер: 4648, виланий 10.09.2007, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С., додаткова угода № 5676234/20100224 до Договору іпотеки № 5676234 від 10.09.2007, серія та номер: 444, виданий 24.02.2010, видавник: приватнй нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. (а.с. 225 том 1).

Зважаючи на те, що рішення державним реєстратором Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» ОСОБА_2 про державну реєстацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 13.07.2017 року, індексний номер - 36121223, яким зареєстровано права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», код ЄДРПОУ - 14282829, номер запису про право власності - 21368833, вчинено в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», таке рішення є протиправним.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що цей Закон регулює відносини, пов`язані із державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 зазначеного закону загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 4 зазначеного Закону).

Також реєстраційні дії проводяться у відповідності до Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції, що була чинною на час спірних правовідносин).

До спірних правовідносин, що склались між сторонами, підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Так, 7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Яв вбачається із кредитного договору від 10 вересня 2007 року, укладеного між ОСОБА_4 та ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», було укладено договір про надання кредиту № 5676207, за умовами якого ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» надав ОСОБА_4 кредит в сумі 88 000 доларів США для особистих потреб, тобто споживчий кредит, а майно, відповідно до договору іпотеки, який укладено від 10 вересня 2007 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» та ОСОБА_1 , загальною площею площею 51, 00 кв м, тобто не перевищує 140 кв. та таке нерухоме житлове майно використовувалося як місце постійного проживання майнового поручителя, що підтверджується інформацією про її зареєстрована місце проживання за вказаною адресою, іншого житла позивачка не мала.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Разом з тим рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

До такого висновку дійшов Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 9 вересня 2015 року, ухваливши постанову у справі № 6-483цс15, предметом якої був спір про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», державний реєстратор не вправі був приймати рішення про відчуження предмета іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя.

Іншій підстві, на яку позивач посилається як на підставу визнання рішення державного реєстратора протиправним, а це недотримання іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця про відчуження предмета іпотеки, суд не надає оцінки за умови найбільш вагомого фактору недотримання законодавства при вчиненні реєстраційної дії державним реєстратором, менш вагомі не враховуються за наслідком оцінки доказів за ознакою важливості таких доказів.

Спростовуючі доводи відповідача про те, що до спірних правовідносин не застосовується Закон Україн «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не заслуговують на увагу з огляду на вказану позицію, й суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосування вказаний закон, який мав чинність на час дії таких правовідносин.

За встановлених правовідносин, позов в частині визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора підлягає задоволенню.

Також обгрунтованою вимогою позивача є вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Судом встановлено, про що ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», набувши на підставі рішення державного реєстратора Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» ОСОБА_2 про державну реєстацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 13.07.2017 року, індексний номер - 36121223, права власності на квартиру АДРЕСА_1 , відчужив вказане майно 07 травня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 715, виданого 07.05.32018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим В.І. ОСОБА_3 , яка наразі володіє спірною квартирою на праві приватної власності, що підтверджується витягом із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 77 - 78 том 1), й також визнається відповідачем в ході розгляду справи.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

ВС зазначив, що положення статті 388 Цивільного кодексу України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 6-251цс15, з якою погодилася Велика Палата Верховного Суду в постановах від 05.12.2018 у справі № 522/2201/15-ц, від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц, від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц).

Також ВС вказав, що згідно з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У даній справі спірна квартири вибула з володіння позивачки на підставі рішення державного реєстратора на користь іпотекодержателя, а потім - до ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу.

Згідно із роз`ясненнями пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданими у пункті 26 постанови від 07 лютого 2014 року N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Таким чином, захист порушеного права можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано.

За таких правових підстав та встановлених спірних правовідносин суд вважає за необхідне відновити порушене право позивача шляхом витребування із володіння ОСОБА_3 на користь позивача квартири АДРЕСА_1 , зважаючи на обґрунтованість позову у цій частині та вірно обраного позивачем способу захисту порушеного права.

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

З-поміж іншого, не всі вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними.

Так, вимога позивача про зобов`язання відповідачів в особі ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» та ОСОБА_3 не читини позивачу перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , задовленню не підлягає з огляду на таке.

Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Правовою підставою позовних вимог вимог є положення статті 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином позивач за цим позовом звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правовідношення і його наявність в момент подання та розгляду позову, що не встановлено у спірних правовідносинах.

Окрім того, зважаючи на задоволені судом вимоги позивача, які вцілому забезпечать відновлення порушеного права позивача, така вимога є передчасною до набрання чинності цього рішення.

Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно, з урахуванням визначених підстав, наявні правові підстави для часткового задоволення цього позову, обставини, що вцілому спростовують позовні вимоги, судом не встановлені.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, й судовий збір стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вимога відповідача ОСОБА_3 про вирішення питання про понесені нею витрати на правову допомогу, зважаючи на наслідки розгляду справи, задоволенню не підлягає з огляду на положення ч.2 ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 387, 388 ЦК України, Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з урахуванням пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", керуючись ст.ст. п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до державного реєстратора Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк», ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, витребування майна із чужого незаконного володіння, зобов`язання не читини перешкод у користуванні майном, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Державного підприємства «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» ОСОБА_2 про державну реєстацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 13.07.2017 року, індексний номер - 36121223, про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», код ЄДРПОУ - 14282829, номер запису про право власності - 21368833.

Витребувати із володіння ОСОБА_3 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_2 , квартиру АДРЕСА_1 .

У решті вимог - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк», код ЄДРПОУ - 14282829, на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_2 , 704 (сімсот чотири) грн. 80 (вісімдесят) коп. - судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_2 , 704 (сімсот чотири) грн. 80 (вісімдесят) коп. - судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанці.

СУДДЯ: