Житомирський апеляційний суд
Справа №275/176/21 Головуючий у 1-й інст. Миколайчук П. В.
Категорія 30 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Лісової Т.С.

з участю представника третьої особи

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Брусилівського районного суду Житомирської області від 07 травня 2021 року, постановлену під головуванням судді Миколайчука П.В.

за матеріалами заяви про забезпечення позову у цивільній справі №275/176/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідача - приватний виконавець виконавчого округу Житомирської області Волкова Євгенія Олегівна, акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" про визнання попереднього договору укладеного як основного договору купівлі-продажу нерухомого майна, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Просив визнати укладеним як основний попередній договір купівлі-продажу, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 30.07.2020 року щодо придбання нерухомого майна будинку АДРЕСА_1 .

06 травня 2021 року представником позивача адвокатом Ступак Т.О. до суду подано заяву про забезпечення позову у даній справі. В обґрунтування поданої заяви представник зазначала, що відповідно до наданих суду пояснень третьої особи - АТ «Райффайзен Банк Аваль», останнім 26.11.2020 року накладено арешт на нерухоме майно боржника, а саме: будинок, загальною площею 79,5 кв.м., житловою площею 36,1 кв.м., реєстраційний номер майна у РППВНМ: 3993090, місцезнаходження: АДРЕСА_1 через приватного виконавця. Оскільки в даному провадженні предметом спору є вище вказаний будинок, є підстави вважати що він без відома позивача може бути відчужено на користь третіх осіб, та у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Відтак, просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій він розташований, та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вищевказаного майна.

Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 07 травня 2021 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

У поданій через свого представника ОСОБА_3 апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказану ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви. На думку апелянта, ухвала суду першої інстанції незаконна та необґрунтована, ухвалена з порушенням норм процесуального права. Зокрема вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що предметом позову про визнання попереднього договору, укладеного як основного, є саме оспорюване нерухоме майно будинок та земельна ділянка, на якій він розташований. Тому вважає, що суд помилково вказав про те, що будинок відповідача, зазначений у заяві про забезпечення позову, не є предметом пред`явленого позову, оскільки його предметом є вимоги про визнання договору укладеним, позивачем не заявлено вимоги про визнання права власності на нерухоме майно. Крім того вказує, що у разі задоволення позовних вимог у органів виконавчої служби будуть відсутні підстави здійснювати реалізацію спірного майна, а у разі реалізації такого фактично будуть порушені права позивача, а майно, яке буде реалізоване для забезпечення виконання рішення суду про стягнення з відповідачки на користь банку заборгованості фактично буде втрачено і не зможе бути повернуте.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до вимог ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно із ч.ч.1-2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З точки зору закону, значення цих заходів полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення.

Частиною 1 ст.150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову.

Відповідно до постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому, під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.08.2018 у справі №922/4587/13, такі висновки також сформовані колегією суддів Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц (6-846цс16).

Судом встановлено, що відповідно до постанови про арешт майна від 26.11.2020, приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Волковою Є.О. у виконавчому провадженні № 63667749 було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 , в тому числі на будинок по АДРЕСА_1 . Арешт накладено на майно боржника за заявою стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» в порядку примусового виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва у справі № 756/6040/20.

Згідно матеріалів справи, вказаний будинок, з приводу договору щодо якого і подано позов, на даний час зареєстрований за відповідачем ОСОБА_2 , право власності чи інші речові права на нього у позивача відсутні, арешт накладено в межах відкритого виконавчого провадження.

Окрім самого факту накладення арешту на нерухоме майно 26.11.2020 в межах виконавчого провадження, заявник не вказує інших підстав та не наводить доказів, що б вказували на обґрунтовану неможливість чи перешкоди у виконанні рішення суду про визнання договору укладеним, у разі задоволення позову. Однак, сам факт арешту нерухомого майна у виконавчому провадженні не може вважатися достатньої підставою для забезпечення позову шляхом його арешту та заборони вчинення дій щодо майна.

Крім того, згідно роз`яснення, наведеного у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», саме позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Водночас, предметом позову у даній справі є саме немайнова вимога про визнання попереднього договору укладеним, як основного договору купівлі-продажу нерухомого майна, що, з врахуванням роз`яснень Пленуму ВС України, є додатковою підставою для відмови у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно.

Сам факт накладення арешту в межах виконавчого провадження приватним виконавцем на нерухоме майно вже унеможливлює розпорядження ним відповідачем в будь-який спосіб, зокрема і на шкоду інтересам позивача чи на перешкоди можливому виконанню рішення суду.

Обраний позивачем спосіб забезпечення позову (накладення арешту та заборона вчиняти будь-які дії щодо нерухомого майна) в зв`язку з відкритим виконавчим провадженням та можливим відчуженням майна - по суті є вимогою зупиненням продажу арештованого майна, адже лише саме шляхом продажу може відчужитись майно боржника (відповідача) у виконавчому провадженні, про що вказує заявник у заяві як на підставу для забезпечення позову. Проте, п.5. ч.1 статті 150 ЦПК України визначає в якому випадку може бути застосований вказаний спосіб забезпечення позову, а саме - якщо подано позов саме про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Однак, сам будинок відповідача, зазначений у заяві про забезпечення позову, не є предметом пред`явленого ОСОБА_1 позову, оскільки його предметом є вимоги про визнання договору укладеним, позивачем не заявлено вимоги про визнання права власності на нерухоме майно. Відтак, забезпечення позову у спосіб, обраний позивачем (фактично арешт та зупинення дій щодо вже арештованого майна в порядку виконання рішення суду) є неспівмірним заходом забезпечення пред`явлених ОСОБА_1 позовних вимог та вжиття такого заходу буде суперечити вимогам чинного законодавства.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність законних підстав для забезпечення позову. Доводи представника позивача про наявність достатніх підстав для забезпечення позову не знайшли свого підтвердження, а безпідставне вжиття заходів забезпечення позову порушить права інших осіб.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.268,367,368,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: