Справа № 466/4870/19 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/811/1234/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мікуш Ю.Р.

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар: Іванова О.О.

з участю:представника позивача адвоката Жиравецького Т.М., представника відповідача адвоката Кравчини В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Кравчини Владислава Івановича на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою,-

в с т а н о в и в :

12 червня 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою.

Позов обґрунтовує тим, що вона, ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у квартирі, яка перебуває у комунальній власності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі рішення виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих від 06 квітня 1978 року її батько, ОСОБА_3 , отримав ордер № 025943 від 24.04.1978 року на право заняття 4-х кімнатної квартири загальною площею 49,76 кв.м сім`єю з 4-ьох осіб. На даний момент позивач проживає за вказаною адресою, про що свідчить довідка з місця проживання про склад сім`ї і реєстрацію № 151 від 27 травня 2019 року, видана ОСББ «О. Кошиця 9». Згідно вказаної довідки у квартирі, крім неї, також зареєстрована відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначає, що станом на момент звернення до суду між користувачами квартири - позивачем та відповідачем відсутня згода щодо порядку користування даною квартирою, що вона вважає за необхідне встановити.

Позивач просить суд ухвалити рішення, яким встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : у користування позивачу ОСОБА_2 виділити житлові кімнати № 4 площею 17,3 кв. м та № 5 площею 8,4 кв. м. разом з балконом № 11, площею 1 кв. м;. У користування відповідачу ОСОБА_1 виділити житлові кімнати № 8 - площею 11,6 кв. м. та № 9 площею 11,6 кв. м разом з балконом № 10, площею 2,9 кв. м; коридор № 1 площею 12,2 кв. м, комірку № 2 площею 0,9 кв. м., кухню № площею 7,8 кв. м., ванну № 6 площею 2,6 кв. м., вбиральню № 7 площею 1,1 кв. м. залишити в загальному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова позов задоволено. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : - у користування ОСОБА_2 виділено житлові кімнати № 4 площею 17,3 кв. м та № 5 площею 8,4 кв.м. разом з балконом № 11, площею 1 кв. м.;

- у користування ОСОБА_1 виділено житлові кімнати № 8 - площею 11,6 кв. м. та № 9 площею 11,6 кв. м разом з балконом № 10, площею 2,9 кв. м.;

- коридор № 1 площею 12,2 кв. м, комірку № 2 площею 0,9 кв. м., кухню площею 7,8 кв. м., ванну № 6 площею 2,6 кв. м., вбиральню № 7 площею 1,1 кв. м. залишено в загальному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 768 гривень, 40 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржив представник відповідача-адвокат Кравчина В.І. В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним та необґрунтованим. Твердження позивачки про те, що її мати систематично змінює вхідні замки, ніяким чином не свідчить про те, що позивач постійно користується даним житлом. Звертає увагу, що позивач жодного разу не прибула в судове засідання та не підтвердила зазначені факти особисто. Крім цього, суд розглянувши справу однобічно, взявши до уваги наданий позивачем Акт про чинення перешкод, який складений зі слів та свідчень сусідів та разом з тим критично поставився до показів свідків з сторони відповідача, що ставить сторін спору у нерівне становище. Крім цього, суд застосував закон, який регулює відносини, що виникли між співвласниками квартири, однак сторони у даній справі є наймачами комунальної неприватизованої квартири. Просить скасувати рішення та закрити провадження у справі.

Відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) представником позивача адвокатом Жиравецьким Т.М. надано суду Відзив на апеляційну скаргу. У Відзиві представник позивача зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, що стосуються даних правовідносин, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представника відповідача адвоката Кравчини В.І. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представника позивача адвоката Жиравецького Т.М., вивчивши матеріали цивільної справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих (далі ЛМР) від 06 квітня 1978 року № 211, батько позивача ОСОБА_3 отримав ордер серії АБ № 025943 на право зайняття сім`єю з 4-х осіб 4-х кімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку № 151 від 27 травня 2019 року, виданої ОСББ «О.Кошиця 9» у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 (а.с. 10).

Відповідно до Технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 (інвент.справа №382) , виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 26.03.2019 року, спірна квартира складається із 4-х житлових кімнат: №4- площа 17,3 кв.м, №5-площа 8,4 кв.м, №8-площа 11,6 кв.м, №9 площа 11,6 кв.м). До квартири відноситься кухня № 7,8 кв.м, ванна №6 площею 2,6 кв.м, вбиральня №7 площею 1,1 кв.м, коридор №1 площею 12,2 кв.м, комірка №2 площею 0,9 кв.м, балкон №11 площею 1 кв.м, балкон №10 площею 2,9 кв.м. (а.с.11-14).

Задовольняючи позовні вимоги позивача ОСОБА_2 та визначаючи порядок користування спірною квартирою між сторонами, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачем відсутня згода щодо порядку користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Частиною першою статті 15 Цивільного Кодексу України (далі ЦК) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями частини першої статті 16 ЦК, частини першої статті 4 ЦПК, частини першої статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК, частини першої статті 1 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК).

Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач-це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів чи неналежного відповідача, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та вирішує справу згідно пред`явленого позову з участю відповідачів, які визначені позивачем.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд відмовляє у задоволенні позову.

Відтак, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою відмови у задоволенні позову.

Зазначений висновок прописано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18.

Звертаючись з позовом до ОСОБА_1 , позивачем та судом першої інстанції не враховано ту обставину, що квартира є неприватизованою, відтак її власником є територіальна громада м.Львова в особі Львівської міської ради, яка би мала бути належним відповідачем по справі. Заявлені позивачем ОСОБА_2 вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків власника ЛМР і не можуть бути розглянуті судом і вирішені без залучення ЛМР співвідповідачем у цій справі, оскільки тільки за наявності належних відповідачів у справі, суд може вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення чи не задоволення, без залучення належних відповідачів позовні вимоги не можуть бути вирішені.

Згідно статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування, розпорядження своїм майном.

Проте, Львівська міська рада як власник, до участі у справі в якості співвідповідача не залучена, клопотань про її залучення співвідповідачем за цим позовом позивач не заявляв, що є підставою для відмови у задоволенні позову внаслідок неналежного складу відповідачів.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що судове рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.3п.4 ст.376 ЦПК порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

При ухваленні рішення, суд вирішує питання розподілу судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2; 376 ч.3 п.4; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд першої інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кравчини Владислава Івановича задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 18 лютого 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні її позову до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою.

Стягнути з ОСОБА_1 (проживає АДРЕСА_1 паспорт НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 1 261,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 14 липня 2021 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк