Справа №265/1269/20
Провадження №2/265/92/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2021 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Щербіна А. В., у присутності секретаря судового засідання Головченко М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Слащев А.Г., приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Лушкіна О.В., про визнання договору купівлі продажу недійсним та витребування майна,

за участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 , представників ОСОБА_2 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИВ:

20 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Слащев А.Г., приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Лушкіна О.В., про визнання договору купівлі продажу недійсним.

03 березня 2020 року ОСОБА_1 подала до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області уточнену позовну заяву, тим самим пред`явивши позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Слащев А.Г., приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Лушкіна О.В., про визнання договору купівлі продажу недійсним та витребування майна.

Обґрунтування позову:

18.08.2017 року між Позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошей, в забезпечення виконання умов якого, 21.08.2017 року між ними також було укладено договір іпотеки б/н. Відповідно до договору, в іпотеку ОСОБА_2 . Позивач передала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала Позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 25.01.2002 року.

20 грудня 2017 року між Позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір про зміну договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Слащевим А.Г. 18.08.2017 року за реєстровим номером 923. Згідно п.1 вказаного договору: «Діючи без будь-якого на нього тиску та примусу, позикодавець передав у борг позичальнику грошові кошти в розмірі 46997,50 грн., що еквівалентно 1709,00 доларів США за курсом, на день укладання цього договору, з виплатою відсотків за ставкою в розмірі 7% зі строком повернення боргу до вісімнадцятого серпня 2020 року, таким чином: на залишившийся строк не пізніше вісімнадцятого числа кожного місяця позичальник повинен сплатити суму у розмірі 3300,00 грн., що еквівалентно 120 доларів США, а не пізніше 18 серпня 2020 року позичальник зобов`язується сплатити суму у розмірі 50297,50 грн., що еквівалентно 1829,00 доларів США за курсом, на день укладання цього договору.

Згідно з п.6 договору позики: «Позичальник зобов`язується повернути суму грошових коштів, а саме суму у 152597,50 грн, що еквівалентно 5549,00 доларів США на день укладення договору в повній сумі і в строк, передбачений п.1 цього договору.

Позивач вказувала, що деякий час вона виконувала свої боргові зобов`язання, але після смерті матері вона не змогла сплачувати про що повідомила ОСОБА_2 . Він не заперечував.

Позивач проживала у вказаній квартирі, користувалась нею та була зареєстрована. Пізніше Позивач дізналася, що в період дії договору позики та іпотеки її квартира без її відома була продана.

28.09.2018 року, діючи нібито від імені Позивача на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Слащевим 18.08.2017 року ОСОБА_2 переоформив довіреність на ім`я ОСОБА_10 , який вже в цей же день, діючи на підставі довіреності, продав квартиру Позивача ОСОБА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Слащевим А.Г. за реєстровим номером 1924.

Згідно п.3 вказаного договору продаж вчинено за 182900 грн, які покупець нібито сплатив продавцю, але грошей Позивачу ніхто не передавав.

Пізніше Позивач дізналася, що без її відома, її було знято з реєстрації за вказаним адресом.

Вважала, що дії ОСОБА_2 не відповідають діючому законодавству, так як не зважаючи на наявність Договору іпотеки, який є правовою підставою для посвідчення договору (договорів) купівлі-продажу квартири нотаріусом та яким накладено заборону відчуження квартири до припинення або розірвання договору іпотеки, а також згідно умов якого іпотекодержатель має право розпорядитися належною позивачу квартирою, в разі невиконання ним умов договору позики, 18.08.2017 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Слащевим А.Г. була посвідчена довіреність за реєстровим номером 924, згідно якої Позивач уповноважила ОСОБА_2 продати за ціною і на умовах на його розсуд належну їй квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Підтверджувала, що у нотаріуса вона дійсно підписала довіреність, але ОСОБА_2 завіряв її, що вона необхідна саме для угоди займу та іпотеки. Намірів продавати цю квартиру Позивач ніколи не мала.

Вважала, що й хоча підписана і не скасована довіреність від 18.08.2017 р. була, однак дії ОСОБА_2 у відповідності із вимогами ст.ст. 237-238, 240 ЦК України не мали суперечити інтересам особи, яку довіритель представляв.

Стверджувала, що таким чином, всі дії ОСОБА_2 були направленні саме на заволодіння її квартирою, і зовсім не на отримання грошей від договору позики.

Крім того зазначала, що під час підготовки позову вона дізналася, що відповідач ОСОБА_2 06.02.2020 року знову уклав договір купівлі-продажу спірної квартири на ім`я ОСОБА_3 , який було посвідчено приватним нотаріусом Лушкіною О.В., реєстровий номер 153.

Посилаючись на ст.ст. 4, 5, 265, 261, 149, 175, 177 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 216, 230, 237-240, 386, 388 ЦК України, просила суд: 1) визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 28.09.2018 року між ОСОБА_1 , від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Слащевим А.Г., зареєстрованого в реєстрі за номером 1924; 2) витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .

Відзив на позов:

Відповідач ОСОБА_2 відзив на позов до суду не подавав.

Відповідач ОСОБА_3 подав до суду відзив на позов, в обґрунтування якого зокрема зазначив, що 06.02.2020 року між ним (покупцем) та ОСОБА_2 (продавцем) був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Лушкіною О.В. за 153.

Квартира АДРЕСА_2 належала продавцю ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 28.09.2018 року.

Дану квартиру він знайшов на сайті OLX.ua, зателефонував на телефон вказаний в оголошенні та домовився про зустріч на 02.02.2020 року для того, щоб оглянути квартиру.

02.02.3020 року, на зустріч прийшла ріелтор. Він оглянув квартиру, домовився про ціну однокімнатної квартири з продавцем у розмірі 10700,00 доларів США, віддав йому аванс за квартиру у розмірі 200,00 доларів США, та підписав договір про наміри щодо купівлі квартири АДРЕСА_2 .

06.02.2020 року уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , який посвідчений нотаріально та сплатив заборгованість за комунальні послуги за період з 2018 по 01.02.2020 рік.

Вказував, що придбав квартиру у власника - ОСОБА_2 , а про те, що були порушені права позивача - ОСОБА_1 мені нічого не було відомо.

Зазначав, що ураховуючи вимоги ЦПК та виходячи зі змісту п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, власник зобов`язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Він набувач, який придбав майно за відплатною угодою, не міг знати про те, що набуває майно в особи, якій не належить право його відчуження.

Стверджував, що майно - квартира АДРЕСА_3 , вибуло з володіння власника за її волею (передано за довіреністю), а тому Позивач не має право вимагати повернення майна від добросовісного набувача.

На момент укладення відплатного договору купівлі-продажу щодо спірного майна претензій третіх осіб не було. Він є добросовісним покупцем квартири АДРЕСА_2 .

Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Позивач 18.08.2017 року надала відповідачу ОСОБА_2 довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу 18.08.2017 року. Відповідно до довіреності ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 розпорядитися (продавати, обміняти, здати в оренду, передати в іпотеку тощо) на умовах за його розсудом належною їй квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Дана довіреність була видана строком на три роки та дійсна до 18.08.2020 року - з правом передоручення.

Тобто Позивач звернулася до нотаріуса за посвідченням довіреності, де чітко визначені юридичні дії, які належать вчинити представнику. Дана довіреність не була скасована ОСОБА_1 .

Вказував, що він не знав та не міг знати про наявність перешкод щодо вчинення правочину, у тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно. Це свідчить про добросовісність набувача і є підставою про відмову у задоволенні позову про витребування у нього майна.

Зазначав, що Позивач у квартирі АДРЕСА_3 не проживала під час укладення правочину, квартиру передала ОСОБА_2 , правочин був вчинений в інтересах ОСОБА_1 .

Посилаючись на викладене, просив суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до нього - ОСОБА_3 «про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна» - відмовити в повному обсязі.

Пояснення третьої особи щодо позову або відзиву:

Треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Лушкіна О.В., приватний нотаріус Слащев А.Г. письмових пояснень до суду не подавали.

Судовий розгляд:

Позивач ОСОБА_1 , під час судового розгляду, пояснила, що квартиру не збиралася продавати, обманним шляхом підписала довіреність. Про довіреність не знала, про її існування дізналася у ОСОБА_11 , коли їй зателефонувавши ОСОБА_12 і сказав, що квартира не її. Лежало три пачки документів, вони змусили їх підписати. Якщо б вона знала, що там є довіреність, вона б її скасувала на наступний день. Потім ОСОБА_12 вимагав 500 доларів, щоб вона зайшла до квартири. Вона дала йому 500 доларів. Після того, як вона звернулася до адвоката для захисту своєї квартири, вони дізналися, що квартира продана. Вона бачила на сайті, що квартиру ОСОБА_13 через два тижні виставив на продаж, тільки купив і відразу виставив на продаж. Договір позики з ОСОБА_12 укладала у 2017 році на 20000,00 грн.. Договір підписувала. Про можливість видачі довіреності в договорі позики вона не пам`ятає. Довіреність була окремо. Договір позики змінювався, вона підписувала зміни до договору позики. Між договором і змінами пройшло близько 5-6 місяців. Довіреність вона підпісувала, но на руках у неї її не було. Після того, як ОСОБА_12 продав квартиру, вона його не бачила. Підтвердила, що укладала з ОСОБА_12 договір завдатку квартири, щоб викупити у ОСОБА_12 свою квартиру, передала йому 500 доларів. Підтвердила, що укладала з ОСОБА_12 договір оренди квартири. Довіреність не скасовувала. Не заперечувала, що перед ОСОБА_12 свої боргові зобов`язання не виконала. Нотаріус нічого не пояснював з приводу довіреності. До ОСОБА_12 01.02.2019 року звернулася як до власника для укладання договору оренди, потім уклала договір завдатку для викупу своєї квартири, але квартиру не викупила. Ніяких договірних відносин з ОСОБА_13 не було. ОСОБА_12 до неї не звертався та не обговорював умови та ціну продажу квартири. Оренду квартири з ОСОБА_12 змусили підписати. Квартиру не збиралася продавати. Ніяких чернеток нотаріус читати не давав, права не роз`яснював.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 , під час судового розгляду, зокрема пояснила, що ОСОБА_14 не передавала ОСОБА_12 оригінал первинного договору купівлі - продажу квартири. ОСОБА_12 отримав дублікат, оскільки вона не планувала та не доручала ОСОБА_12 її продавати. Балашов отримав довіреність, використовуючи юридичну необізнаність ОСОБА_14 , ввів її в оману. Довіреність не скасувала, так як ОСОБА_12 нею вже скористався. Довіреність Балашов використав у своїх інтересах, а не в інтересах ОСОБА_14 .

Відповідач ОСОБА_2 та його представники: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , під час судового розгляду, правом вступних промов не скористалися. Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 зокрема пояснила, що ОСОБА_2 під час укладання договору купівлі продажу квартири, покладався на ОСОБА_15 , як обізнану особу, інші представники ОСОБА_2 , окремих пояснень не надавали.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_9 , під час судового розгляду, правом вступних промов також не скористалися, окремих пояснень не надавали. При цьому, ОСОБА_3 виявив бажання бути допитаним у якості свідка.

Третя особа приватний нотаріус Слащев А.Г., під час судового розгляду зокрема пояснив, що ним було посвідчено договір та довіреність на розпорядження даною квартирою. Довіреність було підписано особисто та складено на бланку суворої звітності. Не розумів, як його можна було не помітити, та підписати папір з гербовою печаткою, з номером. Повноваження ОСОБА_12 за цією довіреністю, позивачці ним були роз`яснені, зокрема, що можна розпоряджатися квартирою, продати, закласти, обміняти і т.і. Довіреність видавалася ОСОБА_12 на бланку, а також один екземпляр залишився у нього, як того вимагає інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій. Балашов подавав заяву про зняття заборони у зв`язку з виконання зобов`язань. Договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_14 , від імені якої діяв ОСОБА_12 , а у порядку передоручення діяв ОСОБА_16 та ОСОБА_12 посвідчував. Вважав, що вказаний договір відповідає законодавству. Під час спілкування з ОСОБА_14 , до підписання нею довіреності, сумнівів, що остання не розуміє, що підписує у нього не було, вона була дієздатною. Вважав, що ОСОБА_14 все розуміла. Перед тим, як підписувати довіреність на бланку, він надав ОСОБА_14 прочитати її проект, зауваження від останньої не було. Довіреність у голос не читав, але роз`яснював її зміст. Заяву про зняття арешту з квартиру запропонував написати ОСОБА_12 . Довіреність на ОСОБА_16 запропонував ОСОБА_12 . Чи повідомляв ОСОБА_17 про видачу довіреності в порядку передоручення йому нічого не відомо. Довіреність в порядку передоручення на ОСОБА_16 та договір купівлі продажу квартири були укладені протягом робочого дня, між цими нотаріальними діями інших нотаріальних дій не було, вони були одна за одною.

Третя особа: ОСОБА_4 , в судове засідання не з`явився. При цьому, судом вживалися всі доступні заходи щодо його належного повідомлення для з`явлення до суду.

Третя особа: приватний нотаріус Лушкіна О.В., в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_18 , суду зокрема пояснила, що наприкінці грудня 2018 року була вдома, почула шум за дверима. Відкрила двері, там міняли замки, спитала, чому без господарки міняють замки. Потім повернулася господарка, її до квартири не впустили. Всі її речі залишилися у квартирі. Декілька разів ОСОБА_14 ночувала у сусідів та у неї. Потім у січні її впустили до квартири на деякий час за 500 доларів. Про те, чи давала ( ОСОБА_14 ) розпорядження продати квартиру, їй нічого не відомо. У лютому - березні 2019 року бачила в інтернеті, як квартира продається. Вважала, що ОСОБА_14 розуміла, що квартира продавалася через борги та ОСОБА_14 нібито домовлялася про погашення боргу.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_19 , суду зокрема пояснив, що ОСОБА_14 не знала про існування довіреності, так як в документах, які були у ОСОБА_14 , її не було. Про існування довіреності, ОСОБА_14 дізналася у ОСОБА_15 . Він з ОСОБА_14 їздили до ЦНАПу у кінці жовтня 2018 року, щоб дізнатися, хто власник спірної квартири. Вважав, що ОСОБА_14 взагалі ОСОБА_16 не знала. Ключі, документи нікому не передавала. Повідомив, що під час підписання ОСОБА_14 документів відносно боргу, оренди, викупу квартири присутній не був. Присутнім під час підписання ОСОБА_14 документів (договору позики, іпотеки), також присутнім не був. У його присутності, під час перебування у нотаріуса ОСОБА_11 , ОСОБА_14 підтвердила, що підписувала довіреність.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_3 , суду зокрема пояснив, що ОСОБА_14 не знає взагалі. ОСОБА_12 до укладання нотаріальної угоди, також не знав. На сайті «ОЛХ» знайшов спірну квартиру, домовився з жінкою - ріелтором про зустріч. Оглянув квартиру, його все влаштувало. Потім приїхав ОСОБА_12 , вони домовилися про угоду, він дав завдаток 200 доларів. 06.02.2020 він приїхав на угоду, перед цим, ще раз оглянув квартиру. Потім поїхав до нотаріуса, куди також приїхав ОСОБА_12 . Сплатив ОСОБА_12 10700 доларів, той йому передав ключі, нотаріус видала йому договір купівлі продажу. Вони з ОСОБА_12 потиснули руки та поїхали кожний своєю дорогою. Коли оглядав квартиру, особистих речей у квартирі не було. На його питання про причину продажу квартири, ОСОБА_12 йому повідомив, що бажає розширити житлову площу. З документів він бачив, що ОСОБА_12 був власником квартири біля двох років, з вересня 2018 року. Спірну квартиру купив для спільного проживання своєї родини. На момент оформлення угоди, 06.02.2020, про права третіх осіб на вказану квартиру, йому нічого відомо не було. Про ОСОБА_16 ніколи не чув та його не бачив. Перед купівлею квартири, робили оцінку квартири.

Фактичні обставини:

Судом встановлено, що 18.08.2017 року між ОСОБА_2 (надалі відповідач ОСОБА_2 ) та ОСОБА_1 (надалі позивач ОСОБА_1 ) було укладено договір позики грошей (надалі Договір позики), який було посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Слащевим А.Г. та зареєстровано в реєстрі за №923. Відповідно до п.1 умов вказаного договору, відповідач ОСОБА_2 передав у борг позивачу ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 24000,00 грн. строком на 36 (тридцять шість) місяців, з виплатою відсотків за ставкою в розмірі 10 (десять) відсотків зі строком повернення боргу до вісімнадцятого серпня дві тисячі двадцятого року. Також п.21. вказаного Договору позики, сторони передбачили, що позивач ОСОБА_1 надає довіреність відповідачу ОСОБА_2 (або на третю особу), засвідчену нотаріально, представляти її інтереси та вести від її імені справи, та підтвердила цим надання згоди, для подальшого вирішення справ від її імені у разі несвоєчасного виконання умов Договору позики.

Крім цього, 18.08.2017 року, позивач ОСОБА_1 видала відповідачу ОСОБА_2 довіреність на право розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду, передати в іпотеку тощо) за ціну та на умовах за його розсудом належною їй квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (надалі спірна квартира). Видана довіреність була видана на три роки, тобто до 18.08.2020 року, з правом передоручення та посвідчена приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Слащевим А.Г. та зареєстрована в реєстрі за №924 (надалі Довіреність).

Окрім цього, 21.08.2017 року, відповідач ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 для забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики, уклали договір іпотеки спірної квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Слащевим А.Г. та зареєстровано в реєстрі за №953 14 (надалі Договір іпотеки). Вказаним Договором іпотеки, сторони передбачили звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку». При цьому, такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, як видача від позивача ОСОБА_1 довіреності відповідачу ОСОБА_2 , з правом розпорядження спірною квартирою, сторони вказаним договором не передбачали.

12.12.2017 року, відповідач ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 уклали договір про зміну до договору позики, який також було посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Слащевим А.Г. та зареєстровано в реєстрі за №2182. Відповідно до вказаного договору про зміну договору позики, сторони змінили суму позики та відсоткову ставку за користування грошима, а також графік повернення позики. Інші умови Договору позики сторони залишили без змін.

12.12.2017 року, відповідач ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 , також уклали договір про зміну договору іпотеки, який було посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Слащевим А.Г. та зареєстровано в реєстрі за №2183. Відповідно до вказаного договору про зміну договору іпотеки, сторони змінили суму основного зобов`язання. Інші умови Договору позики сторони залишили без змін.

Також судом встановлено, що 28.09.2018 року, між позивачем ОСОБА_1 , від імені якої на підставі довіреності №924 діяв відповідач ОСОБА_2 , від імені якого на підставі довіреності, посвідченої 28.09.2018 року приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Слащевим А.Г. та зареєстрованої в реєстрі за №1923, діє третя особа ОСОБА_4 , з однієї сторони, та відповідачем ОСОБА_2 , з другої сторони, було укладено договір купівлі продажу спірної квартири.

Відповідно до п.1 вказаного Договору, позивач ОСОБА_1 (в особі представника) продала, а відповідач ОСОБА_2 купив спірну квартиру. Згідно п.4 вказаного Договору, оцінка спірної квартири була визначена на підставі звіту про результати незалежної оцінки вартості нерухомого майна, виконаного 27.09.2018 року. Пунктом 9 цього договору, сторони домовились, що відчужувана квартира для вільного і безперешкодного користування нею відповідачем ОСОБА_2 звільнена. Окрім цього, п.11 вказаного Договору, сторони зокрема підтвердили, що договір не носить характер фіктивного або удаваного правочину та відповідає їх інтересам, а також сторони свідчать, що відсутні обставини, які б примушували укласти цей договір на вкрай невигідних для себе умовах. Значення, умови правочину та його правові наслідки кожна з сторін розуміють однаково. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Слащевим А.Г. та зареєстровано в реєстрі за №1924.

Цього ж дня, 28.09.2018, у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, було зроблено запис про державну реєстрацію за відповідачем ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 06.02.2020 року, між відповідачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір купівлі продажу квартири. Згідно п.1 вказаного Договору, відповідач ОСОБА_2 продав, а відповідач ОСОБА_3 купив спірну квартиру. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Лушкіною О.В. та зареєстровано в реєстрі за №153.

Цього ж дня, 06.02.2020, у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, було зроблено запис про державну реєстрацію за відповідачем ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру.

Оцінка та мотиви суду:

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.

Стаття 204 ЦК України передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Стаття 237 ЦК України передбачає, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст.244 ЦК України, представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Стаття 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Згідно з ч.13 ст.44 Закону України «Про нотаріат», правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Відповідно до ст.45 Закону України «Про нотаріат», при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса.

Частина 1 та 2 ст.52 Закону України «Про нотаріат» передбачають, що про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі.

Доказів того, що довіреність, яку позивач ОСОБА_1 18.08.2017 року видала відповідачу ОСОБА_2 на право розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду, передати в іпотеку тощо) за його розсудом належною їй квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 не відповідала вищезазначеним вимогам законодавства та була посвідчена неуповноваженою на те особою, суду не надано.

Не надано суду й доказів того, що приватний нотаріус Слащев А.Г. під час посвідчення 18.08.2017 року довіреності від імені позивача ОСОБА_1 за реєстровим номером 924 діяв в порушення вимог Закону України «Про нотаріат».

Таким чином, суд робить висновок, що 18.08.2017 року у передбачений законом формі та спосіб, позивач ОСОБА_1 вчинила односторонній правочин та надала відповідачу ОСОБА_2 право розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду, передати в іпотеку тощо) за його розсудом належною їй квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з правом передоручення, шляхом власноручного підписання довіреності за реєстровим номером 924.

При цьому, суд не приймає до уваги твердження ОСОБА_1 та показання свідка ОСОБА_19 про те, що ОСОБА_1 не знала про існування вказаної довіреності, оскільки відповідно до ч.ч.1, 5 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом, а суду не надано доказів того, що ОСОБА_1 не має повну цивільну дієздатність або її фізичний стан, в силу будь яких причин не дозволяє адекватно сприймати події, явища об`єктивної реальності учасником яких вона безпосередньо є.

Суд також не приймає до уваги твердження сторони Позивача, що ОСОБА_1 не мала екземпляр довіреності, оскільки згідно зі ст.59 Закону України «Про нотаріат», документи, в яких викладено зміст правочинів (зокрема довіреності), що посвідчуються нотаріально або видаються нотаріусом, виготовляються нотаріусом, не менше ніж у двох примірниках, один із яких залишається у справах приватного нотаріуса.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частина 3 ст.238 ЦК України передбачає, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Доказів того, що ОСОБА_2 діяв як комерційний представник під час укладання 28.09.2018 року, між позивачем ОСОБА_1 , від імені якої діяв третя особа ОСОБА_4 на підставі довіреності виданої в порядку передоручення ОСОБА_2 , з однієї сторони, та відповідачем ОСОБА_2 , з другої сторони, договору купівлі продажу спірної квартири, суду не надано.

Таким чином, суд робить висновок, що під час укладання 28.09.2018 року договору купівлі - продажу спірної квартири, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , останній діяв у виключно у своїх інтересах, так як за наслідками вказаного правочину, саме ОСОБА_2 отримав матеріальний зиск, ставши власником квартири АДРЕСА_2 .

На думку суду, встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, а саме: 1) вчинення дій протягом короткого проміжку часу: довіреність в порядку передоручення була видана в один день, коли й було укладено договір купівлі продажу 28.09.2018; звіт про оцінку спірної квартири, було зроблено за день до укладання договору купівлі продажу 27.09.2018; 2) відповідач ОСОБА_2 не дотримався встановленого ч.2 ст.240 ЦК України обов`язку повідомити позивача ОСОБА_1 про особу замісника та не надав їй необхідних відомостей про нього; 3) у пункті 9 спірного договору, сторони ( ОСОБА_1 , а фактично ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ) погодились, що відчужувана квартира звільнена для вільного і безперешкодного користування нею відповідачем ОСОБА_2 , хоча з показань свідка ОСОБА_18 , які суд сприймає як об`єктивні, вбачається, що ще у грудні 2018 року у спірній квартирі знаходилися особисті речі ОСОБА_1 ; 4) при наявності боргу зі сторони ОСОБА_1 за договором позики та укладеного договору іпотеки з передбаченими у ньому умовами позасудового врегулювання, подальше вчинення ОСОБА_2 дій щодо предмета іпотеки шляхом недотримання узгодженого з ОСОБА_1 порядку позасудового врегулювання передбаченого договором та ст.36 Закону України «Про іпотеку»; 5) подання, згідно показань приватного нотаріуса Слащева А.Г., зі сторони ОСОБА_2 заяви про зняття заборони на предмет іпотеки спірної квартири у зв`язку з виконанням ОСОБА_1 боргових зобов`язань, що насправді не відповідало дійсності, свідчить про зловживання правом та намір ОСОБА_2 обернути спірну квартиру саме на свою користь.

Суд відкидає позицію сторони відповідача ОСОБА_2 , що позивач ОСОБА_1 своїми діями в наступному схвалила укладений спірний договір купівлі - продажу, відповідно до ч.2 ст.241 ЦК України, оскільки вважає, що встановлена законом пряма заборона на вчинення правочину представником у своїх інтересах має іншу правову природу у порівняні з вчиненням правочину з перевищенням повноважень, де ніяких заборон не встановлено, а отже у цьому випадку й не підлягає застосуванню.

Частина 1 ст.240 ЦК України передбачає, що представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє.

Відповідно до ч.2 ст.240 ЦК України, представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні.

Згідно зі ч.2 ст.247 ЦК України, строк довіреності, виданої в порядку передоручення, не може перевищувати строку основної довіреності, на підставі якої вона видана.

Відповідно до ч.1 ст.248 ЦК України, представництво за довіреністю припиняється у разі: 1) закінчення строку довіреності; 2) скасування довіреності особою, яка її видала; 3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; 4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність; 5) припинення юридичної особи, якій видана довіреність; 6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків; 7) смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Частина 2 ст.248 ЦК України передбачає, що з припиненням представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення.

На думку суду, системний аналіз ч.ч.1, 2 ст.240, ч.2 ст.247, ч.ч.1, 2 ст.248 ЦК України, свідчить про те, що у випадку видачі довіреності в порядку передоручення, представництво за основною довіреністю не припиняється, оскільки законом така підстава не передбачена.

При цьому, суд вважає, що правовий зв`язок між довірителем та представником продовжує існувати через замісника, так як дії останнього на пряму залежать від обсягу та строку дії повноважень представника і впливають на його відповідальність.

Таким чином, суд робить висновок, що вчинення замісником правочину хоча і від імені довірителя, але на користь представника, тобто особи яка й надала заміснику відповідні повноваження, не спростовує того факту, що правочин фактично було вчинено особою у своїх інтересах.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частина 1 ст.215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, суд приходить до висновку, що договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 , який було укладено 28.09.2018 року між ОСОБА_1 , в інтересах якої, в порядку передоручення від ОСОБА_2 діяв ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не відповідає вимогам, ч.ч.1, 2 ст.203, ч.3 ст.238 ЦК України, а тому позовні вимоги в частині визнання вищевказаного договору недійсним, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з ч.3 ст.388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Під час судового розгляду, зі сторони Позивача, суду не надано будь яких належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_3 не є добросовісним набувачем за договором договір купівлі продажу спірної квартири від 06.02.2020, який було посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Лушкіною О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №153.

Не надано суду й доказів того, що ОСОБА_3 набув спірну квартиру безвідплатно.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині витребування у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 спірної квартири є безпідставними та задоволенню не підлягають.

При цьому, суд вважає, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 саме з її волі, оскільки остання видала на користь ОСОБА_2 довіреність, яка передбачала право розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду, передати в іпотеку тощо) за його розсудом належною їй квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , тобто вчинила односторонній правочин, який в судовому порядку недійсним не визнавався та ОСОБА_1 не скасовувався, а отже виходячи з позиції презумпції правомірності правочину, дії ОСОБА_1 щодо розпорядження спірною квартирою відповідають її внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А згідно з ч.2 цієї статті, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, яка остання понесла у зв`язку з пред`явленням позовних вимог щодо визнання договору купівлі продажу недійсним, тобто у розмірі 1829,00 грн., оскільки позовні вимоги в цій частині було задоволено.

Судові ж витрати за пред`явлення позовних вимог про витребування спірної квартири у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 відшкодуванню останній не підлягають, оскільки в їх задоволенні судом було відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись 4, 13, 76, 81, 89, 133, 141, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Слащев А.Г., приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Лушкіна О.В., про визнання договору купівлі продажу недійсним та витребування майна задовольнити частково.

2. Договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 , який було укладено 28.09.2018 року між ОСОБА_1 , в інтересах якої, в порядку передоручення від ОСОБА_2 діяв ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Слащевим А.Г. та зареєстрованого в реєстрі за номером 1924 визнати недійсним.

3. В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_2 (паспорт: НОМЕР_1 , запис 36, орган, що видав 1436; адреса проживання: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (паспорт: серія НОМЕР_2 ; адреса проживання: АДРЕСА_5 ) судові витрати у розмірі 1829 (одна тисяча вісімсот двадцять дев`ять) гривень 00 копійок.

5. Це рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст цього рішення складено 14 липня 2021 року.

Суддя А.В. Щербіна