Справа № 383/1102/20
Номер провадження 2/383/76/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді - Замши О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Машкової О.В.,

представника позивача - адвоката Бондаренко І.А.,

представника відповідача - адвоката Грицини В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бобринець Кіровоградської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, який обґрунтований тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 23.11.2015 року було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 125000 грн., що на день передачі відповідала еквіваленту 5000 доларів США. Згідно п.2 (б) договору позики остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено до 23.11.2025 року та (або) не пізніше, ніж за тридцять календарних днів після вимоги Позикодавця. При цьому повна сума позики, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові суми 5000 доларів США за середнім курсом їх продажу комерційними банками мста ОСОБА_4 на день передачі грошей.

09.09.2020 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 було направлено претензію щодо повернення боргу в строк до 15 жовтня 2020 року, яка відповідачем не виконана.

Оскільки борг не повернутий, звернулася до суду з позовом про стягнення позики в розмірі 142253 грн. 50 коп., яка обрахована відповідно до курсу валюти станом на 02.11.2020 року.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області 11.12.2020 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

05.01.2021 року відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву та зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики.

Зустрічний позов ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що у грудні 2014 року він керував автомобілем ВАЗ 2107, який належить ОСОБА_3 . Під час руху сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок наїзду на дерево автомобіль було пошкоджено. Вартість відновлювального ремонту приблизно складала 25000 грн. Коштів на відшкодування збитків ОСОБА_2 не мав, а ОСОБА_3 пригрозив йому кримінальною відповідальністю та наказав передати у рахунок завданої матеріальної шкоди у безоплатне користування належну земельну ділянку. Земельна ділянка до кінця 2016 року перебувала у користуванні ОСОБА_5 , а в 2017 році ОСОБА_2 передав її ОСОБА_3 без реєстрації договору оренди. Оскільки відповідач не мав змоги сплатити борг ОСОБА_3 , останній змусив його здавати металобрухт, за вчинення незаконних дій ОСОБА_2 вироком Бобринецького районного суду від 22 вересня 2015 року було притягнуто до кримінальної відповідальності за ст. 185 ч.1, 277 ч.1 КК України та засуджено на 3 роки 5 місяців позбавлення волі.

23 листопада 2015 року ОСОБА_3 , шляхом психологічного тиску та застосувавши фізичну силу, доставив його до нотаріуса, де йому були надані для підписання документи: заява про отримання від дружини ОСОБА_3 - ОСОБА_1 125 000 грн. за користування земельною ділянкою за наступні з 2017 року 10 років оренди, заповіт, за умовами якого на випадок смерті ОСОБА_2 заповідав земельну ділянку ОСОБА_1 та договір позики, за умовами якого отримав від ОСОБА_1 125000 грн.

Вказані документи відповідач підписав, однак грошей не отримував. Договір був підписаний як гарантія того, що ОСОБА_3 протягом 2017-2020 років буде користуватися земельною ділянкою, а відповідач її не витребує.

Зазначає, що оспорюваний договір позики не є борговим документом і не свідчить про отримання ним коштів від ОСОБА_1 та обов`язку по їх поверненню. вказаний договір був підписаний з метою приховання інших правовідносин з ОСОБА_3 - наявність боргу за спричинені матеріальні збитки при дорожньо-транспортній пригоді та порядок його урегулювання, тобто воля сторін була направлена на врегулювання завданих матеріальних збитків внаслідок пошкодження автомобіля.

З наведених підстав просив суд визнати недійсним договір позики від 23 листопада 2015 року.

Ухвалою суду 15.01.2021 року зустрічна позовна заява прийнята до розгляду, вимоги по зустрічному позову об`єднані в одне провадження з первісним, розгляд цивільної справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

08.02.2021 року від представника позивача надійшов відзив на зустрічну позовну заяву.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 02.03.2021 року закрито підготовче провадження, призначено судовий розгляд справи по суті.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Бондаренко І.А. позовні вимоги за первісним позовом підтримала. Зазначила, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склалися договірні правовідносини, урегульовані договором позики, який є належним доказом отримання коштів відповідачем.

Заперечила зустрічні вимоги по визнанню недійсним договору позики, вважає їх необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 позичила відповідачу власні кошти, позика не стосується правовідносин, які склалися між відповідачем та ОСОБА_3 . Саме ОСОБА_2 звертався до ОСОБА_1 з проханням позичити гроші, які йому були потрібні у зв`язку з кримінальним переслідуванням за вчинення злочину. Складення заповіту на ОСОБА_1 та написання розписки про отримання коштів за оренду земельної ділянки не пов`язує з укладенням договору позики.

Представник відповідача адвокат Грицина В.І. в судовому засіданні заперечила проти первісного позову про стягнення коштів за договором позики та підтримала вимоги зустрічного позову, додатково зазначивши, що ОСОБА_2 жодних стосунків з ОСОБА_1 не підтримував, правовідносини виникли виключно з ОСОБА_3 , якого відповідач вважає біологічним батьком, з приводу відшкодування завданої шкоди. Зазначила, що ОСОБА_1 не мала власних коштів, оскільки не працювала. Якби ці кошти належали родині, то у договорі мало б бути зазначено, що вони є сумісною власністю подружжя. Підписані в один день документи - на отримання позики, отримання коштів за оренду землі та складення заповіту у сукупності свідчать, що правочин у вигляді договору позики не відбувався і спрямований на приховання дійсних правовідносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

В судовому засіданні надав пояснення відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 . Заявлений позов не визнав, пояснив, що в 2015 році до них додому прийшов ОСОБА_2 та звернувся до дружини з проханням позичити гроші на адвоката, оскільки відносно нього було кримінальне провадження. Порадившись, вони вирішили, що є можливість допомогти ОСОБА_2 та позичити кошти. Гроші у дружини були, тому вона позичила їх ОСОБА_2 . В цей же день підписали договір позики в нотаріуса. Повідомив також, що здійснював обробіток земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 , договір оренди укладали, однак не реєстрували. Кошти за користування земельною ділянкою ОСОБА_6 отримав наперед за 10 років, про що написав розписку в присутності нотаріуса. У нотаріуса була присутня дружина.

Підтвердив той факт, що в 2014 році ОСОБА_2 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пошкодив належний йому автомобіль, однак претензій матеріального характеру ОСОБА_3 не заявляв, оскільки в день пригоди саме він ( ОСОБА_3 ) попросив ОСОБА_2 сісти за кермо та поїхати по спиртне. Автомобіль він полагодив самостійно, оскільки працював та станції технічного обслуговування. Розмір шкоди не обраховував та претензій до ОСОБА_2 не заявляв.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані докази, судом встановлені наступні обставини.

23 листопада 2015 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладений договір про те, що позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошову суму в розмірі 125000 грн., що на день передачі відповідала еквівалентові суми 5000 доларів США за середнім курсом їх продажу комерційними банками міста Бобринець. (а.с.7).

За змістом договору передачу грошей було здійснено до підписання договору. Сторони домовились про те, що договір позики є безпроцентним, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено до 23.11.2025 року та (або) не пізніше ніж за тридцять календарних днів після вимоги позикодавця. При цьому повна сума позики, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові суми 5000 доларів США за середнім курсом продажу комерційних банків міста Бобринець (за вибором позикодавця) на день передачі грошей.

09.09.2020 року ОСОБА_2 ОСОБА_1 направлена претензія (вимога щодо сплати боргу), за змістом якої остання просила сплатити суму боргу в строк до 15 жовтня 2020 року, тобто з моменту не пізніше ніж за тридцять календарних днів після вимоги позикодавця (а.с.8). Поштове відправлення отримане ОСОБА_2 10.09.2020 року. (а.с.9).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити природу правовідносин, що виникли між сторонами, встановити, чи були реально отримані грошові кошти за договором та у разі встановлення такого факту з`ясувати, на виконання якого саме договору були отримані ці кошти.

Такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладений в постанові Верховного Суду України від 25 березня 2020 рок у справі №569/1646/14-ц, на яку і посилається відповідач, оспорюючи договір.

За твердженням відповідача кошти від позивача він не отримував, а підписання договору позики відбулося для приховування інших правовідносин та як гарантія того, що він (відповідач) не витребує земельну ділянку у чоловіка позивача ( ОСОБА_3 ), яка була передана для користування в рахунок погашення боргу.

За змістом ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Крім того, оспорюваний правочин є тоді, коли особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч.3 ст.215 ЦК України), підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України (ч.1 ст.215 ЦК України).

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Аналізуючи договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлено, що Пунктом 1 договору сторони підтвердили, що передачу грошей здійснено до підписання цього договору.

В постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17 Верховним Судом України висловлений правовий висновок про те, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. При цьому суди, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки.

На думку суду факт передачі грошей відповідачу підтверджений змістом договору, який підписаний сторонами власноручно та засвідчено, що договір відповідає волі. При цьому відповідачем не доведено, що кошти за договором позики ним насправді не були одержані.

Статтями 233,234 ЦК України визначені правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини та фіктивного правочину.

Відповідачем на оспорення договору позики зазначено, що він вчинений внаслідок існування боргу відповідача перед чоловіком позивача, який виник внаслідок пошкодження автомобіля, також зазначає, що цей правочин було вчинено з метою приховання інших правовідносин між сторонами і без наміру створення правовідносин, пов`язаних з позикою.

Згідно ч.1 ст.233 ЦК України визнається недійсним правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин тощо. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини.

Сторонами підтверджено, що дійсно в 2014 році мав місце факт дорожньо-транспортної пригоди, вчиненої відповідачем ОСОБА_2 , однак відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 вказав, що не обраховував розмір завданих збитків, не звертався до поліції з приводу пригоди, автомобіль полагодив власними силами, не пред`являючи претензій до ОСОБА_2 .

Крім наданих пояснень представником відповідача про наявність боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 жодних доказів цього факту не надано, як і укладення договору позики з ОСОБА_1 внаслідок існування боргового зобов`язання перед ОСОБА_3 .

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином (ч.1 ст.234 ЦК України).

Такий правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

«Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину». Таку правову позицію висловив Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, розглядаючи справу № 903/439/18.

Основними ознаками фіктивного правочину є:

- введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників;

- свідомий намір невиконання зобов`язань договору;

- приховування справжніх намірів учасників правочину.

Тобто, укладаючи договір, його сторони не бажають виникнення, зміни, припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення обох сторін такого правочину не збігається з їх внутрішньою волею.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Як зазначив КГС ВС, «укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України».

Разом з тим, якщо наміру обох сторін договору не виконувати договір не встановлено, то правові підстави для визнання такого договору фіктивним відсутні. На цьому наголосив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі № 331/8830/15-ц. КЦС ВС вказав, що в зазначеній справі суд першої інстанції, дослідивши обставини, які передували укладенню оспорюваного договору купівлі-продажу, не встановив обставин, які б підтверджували фіктивність правочину, дійшов правильного висновку, що волевиявлення сторін правочину було спрямовано на припинення права власності у попереднього власника квартири та виникнення такого права у нового власника, що відповідає правовій природі договору купівлі-продажу.

Отже, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Власне невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (постанова КЦС ВС у справі № 607/15555/17-ц).

Зважаючи на викладені позиції та з урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що укладення та підписання договору позики між сторонами мало реальний характер, було спрямоване саме на виникнення правовідносин позики, під час підписання договору відповідач з власної волі, без примусу та розумів суть та наслідки правочину, що вчиняється. Реальність вчинення правочину, тобто факт передачі грошей підтверджений, відтак вказаний договір спрямований на реальне настання наслідків та не має ознак фіктивності.

Слід відмітити, що окремим пунктом договору (п.5) сторони стверджують один одному та повідомляють усім зацікавленим у тому особам, що в момент укладення цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; володіють українською мовою, що дало їм можливість правильно та однозначно розуміти та протлумачити цей договір; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).

Відповідач стверджує, що на гарантію відшкодування ОСОБА_3 шкоди у розмірі 25000 грн. він змушений був вчинити декілька дій та підписати документи, зокрема: передав належну йому земельну ділянку, площею 9,0775 га у користування ОСОБА_3 без укладення договору оренди (земельна ділянка перебувала у володінні ОСОБА_3 впродовж 2017-2020 років без сплати орендної плати), склав заповіт та ім`я ОСОБА_1 , яким заповідав їй вказану земельну ділянку, не маючи на це власної волі; підписав розписку, за змістом якої отримав від ОСОБА_1 кошти в розмірі 125000 грн. як орендну плату за 10 років за користування земельної ділянкою з 2017 року по 2026 рік, які насправді не отримував; підписав договір позики, за яким позичив у ОСОБА_1 125000 грн., який є предметом вказаного позову.

Викладені факти - вчинення дій та підписання документів відповідачем встановлені судом та підтверджені наданими доказами, проте, суд не може розцінити їх як такі, що взаємопов`язані, хоча і вчинені в один період, та не вказують беззаперечно на безгрошовість чи фіктивність вчиненого правочину позики грошей між сторонами.

У даному провадженні та в межах заявлених позовних вимог суд дає оцінку письмовим доказами на предмет належності, достовірності та достатності.

Так, складення заповіту ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 оцінюється судом виключно як встановлення волевиявлення особи на розпорядження майном на випадок смерті, це волевиявлення не є остаточним в період життя спадкодавця та може бути ним змінене в будь-який час, і не може бути гарантією та запорукою вчинення чи не вчинення певних дій, а нотаріально посвідчена заява про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів в рахунок орендної плати в розмірі 125000 грн. оцінюється судом виключно як підтвердження вчинення такої дії, оскільки спростування цього факту не було предметом даного позову.

Крім того, слід відмітити, що розмір боргу, про який вказує відповідач - 25000 грн., не співмірний з сумою коштів, яка ним оспорюється та не визнається як отримана від позивача ОСОБА_1 - 125000 грн. позики та 125000 грн. орендної плати.

Відповідач, заперечуючи позов, посилається на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, за змістом якої" Верховним Судом також враховано, що на аналогічну суму - 400 000, 00 грн. між сторонами укладені й інші договори: договір про інвестування у вирощування великої рогатої худоби від 14 листопада 2011 року, договір про спільну діяльність від 20 грудня 2011 року. Факт укладення зазначених договорів та отримання за ними коштів ОСОБА_2 не заперечував, однак зазначені договори не є предметом позову, позивач не посилався на них як на підставу позову.

У справі, яка є предметом касаційного перегляду, заявник зазначав на те, що грошові кошти за спірним договором позики від 14 листопада 2011 року СТОВ «Заповіт» не отримували. При цьому заявник стверджував, що між сторонами існували інші правовідносини, що виникли внаслідок укладення договору про інвестування у вирощування великої рогатої худоби від 14 листопада 2011 року та договору про спільну діяльність від 20 грудня 2011 року.

Проте суди першої та апеляційної інстанцій не врахували зазначені обставини, не встановили природу правовідносин, що виникли між сторонами у справі та не виконали обов`язку дослідження усіх наявних доказів у справі, внаслідок чого дійшли передчасного висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову та відмови у зустрічному позові."

На думку суду вказана правова позиція сформована у зв`язку з встановленням інших фактичних обставин, зокрема щодо підтвердження факту отримання коштів зазначено: "Верховний Суд врахував, що підставою позову зазначено те, що СТОВ «Заповіт» за оспорюваним договором як юридичною особою отримано суму позики. Під час нового розгляду суди зобов`язані перевірити, чи наявні відповідні докази внесення грошових коштів у касу підприємства чи зарахування на рахунок юридичної особи.

Укладаючи угоду з юридичною особою, позивач мала передбачати, що стосовно юридичних осіб діють спеціальні правила обліку та прийняття грошових коштів від інших осіб, зокрема й фізичних, що дотримані не були."

Разом з тим, Верховним Судом у вказаній постанові дано вказівку, що судам необхідно встановити природу правовідносин, що виникли між сторонами, встановити, чи були реально отримані грошові кошти за договором та у разі встановлення такого факту з`ясувати, на виконання якого саме договору були отримані ці кошти.

Оцінюючи надані сторонами докази, суд вважає встановленим, що між сторонами - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 внаслідок укладення договору позики 23.11.2015 року виникли відповідні правовідносини, за якими грошові кошти були реально отримані саме на виконання договору позики.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи, що відповідач ОСОБА_2 не довів належними та достатніми доказами підтвердження тієї обставини, що між сторонами існували інші правовідносини, ніж договір позики та грошові кошти йому не передавалися, у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід відмовити.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Доводи позивача ОСОБА_1 щодо укладення договору позики з відповідачем, невиконання зобов`язання по поверненню коштів доведені належними та достатніми доказами, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому, визначаючи розмір коштів, які підлягають стягненню, суд виходив з розрахунку та наданих позивачем доказів, зокрема відомостей про курс іноземної валюти долару США станом на 02.11.2020 року 28,4507 грн. за 1 долар США.

Вирішуючи питання судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено в повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1422 грн. 60 коп.

Оскільки у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 23 листопада 2015 року відмовлено повністю, суд відносить судові витрати, понесені відповідачем ОСОБА_2 за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 76, 81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 23 листопада 2015 року в розмірі 142253 грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1422 грн. 60 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 23 листопада 2015 року відмовити.

Судові витрати, понесені відповідачем ОСОБА_2 , віднести за рахунок відповідача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди (Бобринецький районний суд Кіровоградської області).

Найменування сторін:

- позивач: ОСОБА_7 , зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , проживає за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

- відповідач: ОСОБА_3 , проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 16 липня 2021 року.

Суддя О.В. Замша