Єдиний унікальний номер 226/625/21
Номер провадження 22-ц/804/1709/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Азевича В.Б., Гапонова А.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті цивільну справу № 226/625/21 за позовом ОСОБА_1 до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про стягнення коштів недоотриманої пенсії, набутих в порядку спадкування за законом, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 15 квітня 2021 року (суддя Коваленко Т.О., повний текст рішення складений 15 квітня 2021 року),

в с т а н о в и в :

09 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про стягнення коштів недоотриманої пенсії, набутих в порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина, що складається з недоотриманої пенсії. 13 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Слащевим А.Г. йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з недоотриманої пенсії померлої матері у розмірі 93627,78 грн. На підставі вказаного свідоцтва відповідач перерахував йому частково недоплачену суму пенсії. Проте, згідно листа, наданого відповідачем на запит адвоката, сума нарахованої та невиплаченої пенсії становить 155814,18 грн. Позивач вважає, що набув право власності на грошову суму у розмірі 155814,18 грн. Залишок недоотриманої суми пенсії становить 66107,72 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача на його користь.

Рішенням Димитровського міського суду від 15 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 до Покровського ОУ ПФУ Донецької області про стягнення недоплаченої суми пенсії в порядку спадкування за законом задоволено частково.

Стягнуто з Покровського ОУ ПФУ Донецької області на користь ОСОБА_1 недоплачену суму пенсії в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 3921,32 грн., понесені судові витрати пропорційно задоволеним вимогам в сумі 53,84 грн., а всього 3975,16 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про задоволення в цій частині позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина, що складається з недоотриманої пенсії. 13 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Слащевим А.Г. йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з недоотриманої пенсії померлої матері у розмірі 93627,78 грн. На підставі вказаного свідоцтва відповідач перерахував йому частково недоплачену суму пенсії. Проте, згідно листа, наданого відповідачем на запит адвоката, сума нарахованої та невиплаченої пенсії становить 155814,18 грн. Позивач вважає, що набув право власності на грошову суму у розмірі 155814,18 грн. Залишок недоотриманої суми пенсії становить 66107,72 грн. Він звертався до нотаріуса з приводу різниці у наданій на запит нотаріуса та адвоката розміру пенсії, але нотаріус відмовив йому у видачі будь-якого свідоцтва на спадщину.

Відповідач Покровське ОУ ПФУ Донецької області своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що у відповідності до положень статті 360 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду судового рішення.

Наданий Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області відзив на апеляційну скаргу не приймається до уваги апеляційним судом, оскільки поданий особою, яка не є учасником справи.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень.

Представник позивача ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просив розглядати справу за його та позивача відсутності.

Крім того, позивача повідомлено на офіційному веб-сайті апеляційного суду.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача про причини неявки в судове засідання апеляційного суду не повідомив і відповідно до частини 3 статті 131 ЦПК України вважається, що він не з`явився у судове засідання без поважних причин.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, лише в оскаржуваній частині судового рішення і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини.

В апеляційній скарзі позивач оскаржує рішення суду в частині відмови у задоволенні стягнення грошових коштів у вигляді недоотриманої пенсії за життя померлої ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 62186,40 грн.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення грошових коштів у вигляді недоотриманої пенсії за життя померлої ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 3921,32 грн. позивачем не оскаржується.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справа здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 жовтня 2020 року, виданого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Слащевим А.Г., спадкоємцем майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: недоотриманої пенсії в сумі 93627,78 грн., є її син ОСОБА_1 (а.с.12).

За розпорядженням УПФУ від 09 березня 2021 року ОСОБА_1 виплачено недоодержану пенсію його матері за період з 14 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2019 року у розмірі 89706,46 грн. (а.с.37).

За інформацією Покровського ОУПФУ Донецької області, наданої на письмове звернення адвоката, за № 91 від 24 лютого 2021 року, ОСОБА_3 перебувала на обліку у Покровському ОУПФУ. Розмір невиплаченої ОСОБА_3 пенсії за період з серпня 2014 по жовтень 2019 року включно складав 155814,18 грн., виплаченими у жовтні та листопаді 2018 року значаться 7525,06 грн. (а.с.12).

За інформацією Покровського ОУПФУ Донецької області, наданої до відзиву на позовну заяву, розмір невиплаченої ОСОБА_3 пенсії за період з серпня 2014 року по жовтень 2019 року включно склав 66107,72 грн., виплаченими сумами значаться 97231,52 грн. (в тому числі із сумами, виплаченими у жовтні та листопаді 2018 року - 7525,06 грн.) (а.с.35-36).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі без будь-яких часових обмежень. Пред`являючи до стягнення суму, що є більшою від різниці між розміром спадкового майна та виплаченою відповідачем недоотриманою пенсією, позивач фактично вимагає визнання за ним права власності у порядку спадкування на недоодержану пенсію померлої матері у сумі 62186,40 грн. (різниця загалом нарахованої ОСОБА_3 пенсії в сумі 155814,18 грн. та успадкованої пенсії згідно із свідоцтвом про право на спадщину в сумі 93627,78 грн.) та стягнення цієї суми з відповідача.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Згідно із статтею 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині 2 статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті суми пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі без будь-яких часових обмежень.

Норми частини 1 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.

Аналогічний висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 06 липня 2020 року у справі № 750/8819/19.

Таким чином, судом зроблено вірний та обґрунтований висновок наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, набуті ним в порядку спадкування за законом у вигляді недоотриманої пенсії, яка належала за життя його матері ОСОБА_3 , та які не були виплачені позивачу згідно виданого свідоцтва про право на спадщину за законом в повному обсязі, а саме недоплачена сума становить 3921,32 грн. (із розрахунку: 93627,78 грн. (належних до виплати спадкоємцю згідно свідоцтва про право на спадщину) - 89706,46 грн. фактично виплачених спадкоємцеві = 3921,32 грн.).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення суми, яка перевищує несплачену недоотриману пенсію згідно свідоцтва про право на спадщину, суд першої інстанції вірно виходив з того, що пред`являючи до стягнення суму, що є більшою від різниці між розміром спадкового майна, визначеного свідоцтвом про право на спадщину за законом, та виплаченою відповідачем недоотриманою пенсією, позивач фактично вимагав визнання за ним права власності у порядку спадкування на недоодержану пенсію померлої матері у сумі 66107,72 грн. (155814,40 грн. загалом нарахованої та не виплаченої ОСОБА_3 пенсії - 89706,46 грн. виплаченої частини успадкованої пенсії згідно із свідоцтвом про право на спадщину) та стягнення цієї суми з відповідача.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Згідно із статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно із статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Положення частини третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 1227 ЦК України узгоджуються з положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в частині першій статті 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

У частині 1 статті 80 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на його користь набутих у порядку спадкування за законом грошових коштів недоотриманої пенсії після смерті матері, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у цій частині, оскільки останній успадкував належні спадкодавцю суми пенсії відповідно до положень статті 1227 ЦК України, у тому розмірі, у якому спадкодавець мав право на їх виплату на момент своєї смерті.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Тобто, зверненню до суду із вимогами про визнання права власності у порядку спадкування має передувати відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач як спадкоємець за законом після смерті ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину, до складу якої входить недоотримана пенсія у сумі 93627,78 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій щодо відмови у задоволенні позову в частині стягнення недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 у розмірі 62186,40 грн., оскільки свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 жовтня 2020 року не є предметом спору у даній справі. Свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 жовтня 2020 року не оспорено та є чинним, докази визнання його недійсним в цілому чи певних його частинах, чи внесення змін у нього у матеріалах справи відсутні.

Зазначені вище висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, висловленими у постанові від 06 липня 2020 року у справі №750/8819/19 (провадження №61-4348св20).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у позивача відсутні перешкоди для оформлення своїх спадкових прав у нотаріальному порядку.

З огляду на зазначене, вимога про стягнення неохопленої свідоцтвом про право на спадщину суми недоотриманої пенсії є такою, що задоволенню не підлягає.

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову, посилаючись на відсутність відмови нотаріуса у видачі спірного свідоцтва.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За відсутності поважних причин неподання нового доказу до суду першої інстанції апеляційний суд не має права досліджувати цей доказ, поданий позивачем в апеляційній інстанції. Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 638/13998/14-ц та Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 458/867/15-ц.

Надавши до апеляційного суду нові докази по справі після ухвалення рішення судом першої інстанції та не був предметом дослідження, апелянт жодним чином не обґрунтував та не підтвердив з допомогою належних засобів доказування факт неможливості подання ним таких нових доказів до суду першої інстанції, що в свою чергу унеможливлює їх прийняття судом апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо не доведення позивачем своїх вимог.

Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду, суду апеляційної інстанції не надано.

Виходячи з викладеного, надавши належну оцінку представленим у справі доказам, у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для переходу права вимоги до відповідача та про необхідність задоволення позовних вимог.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява N 3236/03).

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову без змін, в іншій частині рішення не оскаржувалось.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 15 квітня 2021 року в частині відмови в задоволенні позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 липня 2021 року.

Судді І.В. Кішкіна

В.Б. Азевич

А.В. Гапонов