Справа № 134/1322/19
Провадження № 22-ц/801/253/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Зарічанський В. Г.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 рокуСправа № 134/1322/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 16 листопада 2020 року, ухвалене суддею Крижопільського районного суду Вінницької області Зарічанським В.Г.,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником частини приміщення у триповерховій будівлі, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , власником іншої частини даного приміщення, а саме: частини першого поверху, другого та третього, є відповідач.

У кінці 2017 року ОСОБА_2 виявила, що з другого поверху будівлі, яка належить відповідачу, надходить вода у її частину приміщення першого поверху і затоплює його. Інтенсивність надходження води посилювалося у результаті умисного пробиття відповідачем дірки у панельному перекритті між другим і першим поверхом.

Позивач вказує, що вартість, наслідки і причини заподіяної їй шкоди, підтверджується Актами обстеження від 03.01.2018, 13.03.2018 та висновком експертного дослідження від 19.04.2018.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Відповідач на позовну заяву подав відзив, в якому вказує, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити у позові, вказує, що експертний висновок та Акти, на які посилається позивач, є неналежними доказами у справі. Також в матеріалах справи відсутні докази того, що саме відповідач є заподіювачем шкоди та, крім того позивач не надала доказів того, що вона є власником частини даного приміщення.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 16 листопада 2020 року позов було задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 80796,00 грн за завдану майнову шкоду. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову.

В якості основних доводів скаржник зазначає те, що суд безпідставно визнав Акти належними доказами у справі, оскільки вони складені з порушенням вимог до складання акту, визначених «Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій» затверджених Наказом Державного комітету з питань житлового-комунального господарства №76 від 17.05.2005. Також суд порушив п.4 ч.3 ст. 223 ЦПК України, оскільки відповідач був неналежним чином повідомлений про розгляд справи, а тому не міг надати пояснення в суді.

Позивач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що позивач є власником частини приміщення (частини першого поверху) у триповерховій будівлі по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією технічного паспорта (Т.1 а.с. 114-121); копією договору купівлі-продажу (Т.1 а.с. 111) та Витягом з Державного реєстру права власності ОСОБА_2 (Т.1 а.с. 122-113).

Власником другого, третього, а також частини першого поверху, вказаного приміщення є ОСОБА_1 , що підтверджується копією технічного паспорта на майновий комплекс(Т.1 а.с. 69-78); копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (Т.1 а.с. 68) та копією рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 20.04.2010 (Т.1 а.с. 66-67).

В акті обстеження № б/н від 03.01.2018 «Про наслідки залиття нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 » комісією встановлено: «На день обстеження комісія встановила: що вода в приміщення потрапляє з другого поверху, власником якого являється ОСОБА_1 , а саме через панельне перекриття внаслідок чого вода розтікалась по всій площі стелі та стін, а також через отвори невідомого походження. На прохання ОСОБА_1 допустити комісію для обстеження та встановлення причин затікання води він категорично відмовився. Комісією було встановлено факт залиття першого поверху нежитлового приміщення, яке завдало майнової шкоди, а саме: торгівельне приміщення (стеля 50м.кв, стіна - 86 м.кв.); коридор (стеля 9 м.кв., стіна - 42 м.кв.); туалет (стеля 11 м.кв., стіна - 11 м.кв.); кабінети (стеля 14 м.кв., стіна 47 м.кв.); пошкоджено засоби відео нагляду та охоронної сигналізації; будівельні матеріали (Т.1 а.с. 6).

13.03.2018 було складено Акт № б/н, яким комісія встановила факт повторного залиття приміщення позивача із зазначенням площі затоплення. Відповідач від підпису в акті відмовився та не допустив комісію для обстеження належного йому приміщення. (Т.1 а.с. 7).

Висновком експертного дослідження від 19.04.2018 № 3 проведеного Вінницьким НДЕКЦ встановлено: 1 Технічний стан (фізичний знос) частини приміщень, розташованих на 1 поверсі будівлі по АДРЕСА_1 , які постраждали внаслідок залиття прийнятий як «незадовільний», при цьому експлуатація елементів будинку можлива лише при умові проведення їх ремонту. 2. Причина залиття частини приміщень, розташованих на 1 поверсі вказаної будівлі, зазначена в Акті № б/н від 03.01.2018 та в Акті № б/н від 13.03.2018 «Про наслідки залиття нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . При візуальному обстеженні частини приміщень, розташованих на 1 поверсі даної будівлі встановлено, що потрапляння рідини відбулось з верхнього поверху, так як сліди пошкодження виявлені на стелі приміщень та потьоки на поверхні стін підтверджують це. 4. Вартість ремонтно-відновлювальних робіт, проведення яких необхідне для усунення пошкоджень внаслідок залиття частини приміщень, становить: 80796,00 грн. (вісімдесят тисяч сімсот дев`яносто шість гривень 00 коп.) (Т.1 а.с. 8-21).

В заперечення позову відповідач надав акт №1 «Про пошкодження майна стихійним лихом (градом), що сталося 21.09.2017 за адресою: АДРЕСА_1 ». Даний акт був складений 20.01.2018 відповідачем , депутатами Вінницької облради ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , начальником Крижопільського районного сектору управління ДСНС ОСОБА_5 , заступником голови Крижопільської районної ради ОСОБА_6 , начальником відділу містобудування, архітектури, житлово- комунального господарства та архітектури Крижопільської райдержадміністрації ОСОБА_7 . Акт був складений з метою обстеження вказаного нежитлового приміщення. В акті зазначено, що внаслідок стихії (граду), що сталося 21.09.2017, пошкоджено шифер даху, 700 м.кв. якого пошкоджено повністю; - 800 м.кв. шиферу пошкоджено частково; також пошкоджено 9 пластикових віконних ролетів; вибито скло у 13 вікнах та внаслідок вищезазначеного затоплено всі три поверхи будівлі, що належить ОСОБА_1 та частину нежитлового приміщення першого поверху, що належить ОСОБА_2 (Т.1 а.с. 47-48).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано усі належні та допустимі докази, які свідчать про наявність майнової шкоди, протиправність бездіяльності відповідача, як заподіювача такої шкоди та наявність причинного зв`язку між шкодою та бездіяльністю відповідача. При цьому належних та допустимих доказів в спростування вини у заподіянні майнової шкоди відповідачем суду не надано.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, оскільки він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права із правильним застосуванням правових висновків.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Між позивачем та відповідачем виник спір з приводу відшкодування шкоди, у зв`язку з залиттям частини першого поверху нежитлового приміщення, яка належить позивачу.

Частинами першою та другою статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Статтею 1192 ЦК України зазначено що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Ч.1,2 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, цивільно-правова деліктна відповідальність - це забезпечений державним примусом обов`язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.

Аналіз положень статті 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння(бездіяльність) заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Тобто цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Отже, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Як вбачається із матеріалів справи відповідач не заперечує факту залиття приміщення позивача. Також не спростовує обставини, що вода в приміщення позивача попадала саме з другого і третього поверхів, власником яких є відповідач.

Факт затоплення нежитлового приміщення, яке належить позивачу на праві приватної власності, також підтверджено в судовому засіданні свідками.

Так, з наданого на обґрунтування позовних вимог висновку експертного будівельно-технічного дослідження вбачається, що величина матеріального збитку, заподіяного в результаті залиття приміщення складає 80 796,00 грн.

Враховуючи те, що під час розгляду справи відповідачем не було спростовано належними та допустимими доказами розмір завданої шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь позивача 80 796,00 грн.

Ст. 322 ЦК власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Всупереч ст. 322 ЦК відповідач не забезпечив належне і безпечне для інших власників використання ним другого і третього поверху, що призвело до залиття приміщення першого поверху, яке належить позивачу.

Відтак, суд першої інстанції, встановивши факт залиття нежитлового приміщення позивача, причину та розмір завданої шкоди, дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування майнової шкоди. З чим погоджується апеляційний суд.

Також вирішуючи спір, суд правильно застосував норми права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами ч.3 ст.386, ч.1, 2 ст. 1166, ст. 1192 ЦК України, керувався роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» про те, що з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Позивач надала суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження заявлених нею вимог, які в своїй сукупності є достатніми для прийняття обґрунтованого та вмотивованого рішення, яке і було ухвалене судом першої інстанції.

В свою чергу, відповідач не спростував належними та допустимими доказами своєї вини у залитті нежитлового приміщення позивача, клопотання про проведення відповідних судових експертиз не заявляв та не надав інших доказів щодо розміру спричиненої позивачу шкоди, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Прийнявши до уваги зазначені вище обставини, а також вимоги законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини сторін та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суми 80 796,00 грн в рахунок відшкодування шкоди спричиненим залиттям приміщення.

При вирішенні спору, судом було враховано всі обставини справи, надано оцінку усім належним доказам.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно визнано Акти належними доказами, оскільки вони складені з порушенням вимог до складання акту визначених Наказом та Правилами, не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

З наданих позивачем Актів обстеження наслідків залиття приміщення від 03.01.2018 та 13.03.2018 вбачається, що вони за формою та змістом відповідають встановленій формі, не суперечать іншим доказам у справі, оскільки в них вказано дата та місце складання; члени комісії, що складають акти; місце де трапилося залиття; подія, що трапилася та наслідки залиття.

Судом першої інстанції обґрунтовано прийнято їх, як належні та допустимі докази у вказаній справі.

Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року по справі № № 727/2372/18-ц.

Крім того, вказані в актах обставини відповідачем не спростовані, а самі акти не оскаржувалися. При цьому, вони також підтверджені показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні.

Посилання скаржника про те, що акти були складені без участі відповідача та без підпису позивачки, не спростовують його вину у залитті приміщення та не можуть бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності.

Також не заслуговують на увагу доводи скаржника в апеляційній скарзі про те, що висновок експертного дослідження на який посилався суд, як на основний доказ не може бути належним доказом у справі, оскільки всупереч вимогам до висновку експерта, який згідно ст. 102 ЦПК має містити відомості про те, що експерт попереджений про відповідальність про завідомо неправдивий висновок.

Вказані доводи не спростовують вірний висновок суду першої інстанції, тому колегією суддів не приймається до уваги.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач в суді першої інстанції не заявляв клопотання про призначення експертизи, а сама по собі незгода з висновком не може бути підставою для його відхилення судом.

Отже висновок експертного дослідження № від 19.04.2018, проведений експертом Вінницького НДЕКЦ МВС України, який містить докладний опис проведеного дослідження та обґрунтовані, чіткі висновки з поставлених питань, є належним та допустимим доказом, оскільки його отримано за результатами експертного дослідження, проведено судовим експертам.

Відповідачем даний висновок у встановленому законом порядку не спростований, що є його процесуальним обов`язком у разі заперечення такого факту.

Висновок враховується судом у сукупності з іншими доказами у справі.

Тому вказані доводи скаржника не приймаються до уваги, оскільки висновків суду не спростовують.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність факту залиття скаржником належного позивачу приміщення є безпідставними, оскільки цей факт зафіксовано у вищевказаних актах висновку експертного дослідження.

Акт, який був наданий відповідачем в заперечення позову від 20.01.2018, не спростовує надані позивачем докази та не є доказом в спростування його вини в заподіянні шкоди.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи скарги відповідача фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст.89ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.

Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, ч.1 ст. 369, 374, 375, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 16 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16 березня 2021 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало