Номер провадження: 22-ц/813/1775/21
Номер справи місцевого суду: 520/57/17
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О.І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дришлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В:

04 січня 2017 року ОСОБА_3 звернулась із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , 2008 року народження, стверджуючи, що відповідач є батьком дівчинки і ухиляється від утримання та виховання дитини.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх доходів ОСОБА_1 , але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 січня 2017 року до досягнення дитиною повноліття - до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір на користь держави в розмірі 640 гривень.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 березня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року, та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Позивачці ОСОБА_3 та відповідачу ОСОБА_1 судові повістки надсилались на усі відомі суду адреси їх проживання та реєстрації, що була надана відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, однак судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

При цьому, про розгляд справи в суді апеляційної інстанції сповіщалися належним чином та завчасно адвокат ОСОБА_3 - Ростомов Г.А. та адвокат ОСОБА_1 - Сулаков О.П. , про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення про отримання ними судових повісток.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Згідно із ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Апеляційний суд звертає увагу, що зазначена цивільна справа знаходиться в провадженні суду апеляційної інстанції з 02 травня 2018 року та неодноразово відкладалась, в тому числі за клопотанням учасників справи.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Тому, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 09 липня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтями 8, 129 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року (далі Конвенція), закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно із частин першої та другої статті 27 Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Аналіз наведених норм Конвенції дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У статті 7 Сімейного кодексу України (далі СК України) визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 50 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

За нормами частин 1 та 2 ст. 141 СК України мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст. 181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

В ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до вимог ст. ст. 80, 184 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Статтями 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 до зміни прізвища 03.12.2014р.) і ОСОБА_1 підтримували сімейні стосунки без реєстрації шлюбу, що не оспорюється сторонами, крім того рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2014 року (справа №520/5815/14) встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 та ОСОБА_8 проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 03.07.2014р., батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 4).

Також встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2014 року (справа №522/9586/14-ц) задоволено заяву ОСОБА_1 про усиновлення неповнолітньої дитини ОСОБА_9 .

Встановлено факт усиновлення неповнолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , усиновлювачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Виключено із актового запису про народження ОСОБА_9 №229 від 03 липня 2008 року, що зроблений Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, відомості про батька дитини та прізвище, по батькові дитини, а ім`я, місце народження та дату народження.

Присвоєно дитині прізвище - « ОСОБА_10 », по батькові « ОСОБА_11 », в графі відомості про батька записати « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України, уродженець м. Одеси», про що внести відповідні зміни до актового запису про народження за №229 від 03 липня 2008 року, що зроблений Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси. Судове рішення набрало законної сили (т. 1 а.с. 140-141).

22 березня 2016 року ОСОБА_1 добровільно відмовився від батьківських прав щодо своєї доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно нотаріально посвідченої заяви (т. 1 а.с. 4).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2017 року (справа №520/6645/16-ц) позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав щодо малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судове рішення набрало законної сили (т. 1 а.с. 142-148).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення аліментів, та стягуючи аліменти саме в розмірі 1/4 частини від усіх доходів ОСОБА_1 , але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 січня 2017 року до досягнення дитиною повноліття - до ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини, а батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, також враховано, що в разі позбавлення батьківських прав, особа не звільняється від обов`язку щодо утримання своєї дитини.

Апеляційний суд повністю погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він буде відповідати інтересам перш за все самої неповнолітньої дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька.

Колегія суддів апеляційного суду критично відноситься та відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має рідного батька - ОСОБА_12 , який відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 червня 2011 року (справа №2-4186/11) регулярно сплачує аліменти на утримання дитини, тому стягнення аліментів з ОСОБА_1 призведе до стягнення аліментів на одну дитину від двох осіб одночасно, що суперечить чинному законодавству України, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. ст. 151-155 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно вимог Закону України «Про охорону дитинства» , виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів.

Порядок і розміри відшкодування витрат на перебування дитини в прийомній сім`ї, сім`ї патронатного вихователя, дитячому будинку сімейного типу, будинку дитини, дитячому будинку, дитячому будинку-інтернаті, школі-інтернаті чи іншому закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлюються законодавством.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей.

Апеляційним судом встановлено, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 червня 2011 року (справа №2-4186/11) шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 17 листопада 2006 року, актовий запис №2131 - розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання його неповнолітньої дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в розмірі по 1/3 частині від всіх видів його заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого на відповідний період законом, щомісячно, починаючи з 13 грудня 2010 року і до досягнення повноліття дочкою, ОСОБА_9 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 84-85).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2014 року (справа №522/1251/14-ц) ОСОБА_12 позбавлено батьківських прав у відношенні його неповнолітньої доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .. Судове набрало законної сили.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2014 року (справа №520/5815/14) встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 та громадянка України ОСОБА_8 проживають однією сім`єю без шлюбу. Судове набрало законної сили.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2014 року (справа №522/9586/14-ц) встановлено факт усиновлення неповнолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , усиновлювачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Виключено із актового запису про народження ОСОБА_9 №229 від 03 липня 2008 року, що зроблений Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, відомості про батька дитини та прізвище, по батькові дитини, а ім`я, місце народження та дату народження.

Присвоєно дитині прізвище - « ОСОБА_10 », по батькові « ОСОБА_11 », в графі відомості про батька записати « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України, уродженець м. Одеси», про що внести відповідні зміни до актового запису про народження за №229 від 03 липня 2008 року, що зроблений Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси. Судове рішення набрало законної сили (т. 1 а.с. 140-141).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2017 року (справа №520/6645/16-ц) позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав щодо малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судове рішення набрало законної сили (т. 1 а.с. 142-148).

Главою 18, а саме статтями 207-242 Сімейного кодексу України врегулювало поняття, порядок та правові наслідки усиновлення.

Так, статтею 207 СК України встановлено, що усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.

Згідно зі ст. 232 СК України, з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням.

З моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням.

Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини.

Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

При цьому, згідно вимог ст. 242 СК України, якщо усиновлювач був записаний матір`ю, батьком усиновленої ним дитини, він може бути позбавлений батьківських прав за наявності підстав, встановлених у статті 164 цього Кодексу. У разі позбавлення усиновлювача батьківських прав настають наслідки, встановлені статтею 166 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 234 СК України дитина, яка усиновлена, зберігає права на пенсію, інші соціальні виплати, а також на відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника, які вона мала до усиновлення.

Отже, згідно норм чинного законодавства, усиновлювачі мають такі ж права та обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, які мають і рідні батьки.

Таким чином, не зважаю на те, що ОСОБА_1 є усиновлювачем малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та в подальшому був позбавлений батьківських прав, відповідно до заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2017 року (справа №520/6645/16-ц), однак згідно вимог чинного законодавства він не може бути звільнений від батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини, в тому числі обов`язку сплачувати аліменти після позбавлення батьківських прав.

Крім того, апеляційний суд не може звільнити ОСОБА_1 від обов`язку сплачувати аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , тому що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 червня 2011 року (справа №2-4186/11) вже стягнуто такі аліменти із рідного батька - ОСОБА_12 , оскільки згідно вимог ст. 234 СК України дитина, яка усиновлена, зберігає права на соціальні виплати, які вона мала до усиновлення.

Судова колегія також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що на даний час в Приморському районному суді м. Одеси (справа №522/18547/19) знаходиться позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання усиновлення недійсним з підстав його фіктивності, тому в разі задоволення такого позову будуть відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 аліментів, з огляду на наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Апеляційний суд бере до уваги, що на теперішній момент рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2014 року (справа №522/9586/14-ц), яким встановлено факт усиновлення неповнолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , усиновлювачем ОСОБА_1 набрало законної сили та є чинним, тому ОСОБА_1 зобов`язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, а відкладення чи не розгляд даної справи призведе до порушення права учасників справи на справедливий судовий розгляд справи протягом розумного строку передбаченого вимогами статті 6 Конвенції.

Крім того, апеляційним судом враховано висновки постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року, якою скасовано ухвалу Одеського апеляційного суду від 13 листопада 2020 року про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини (№520/57/17) до вирішення справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання усиновлення недійсним (фіктивним) (№522/18547/19).

Верховний суд визнав обґрунтованими та достатніми доводи касаційної скарги ОСОБА_3 та зазначив, що в даній справі зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, та відсутня об`єктивна неможливість розгляду справи.

В даному випадку можливо прийняти рішення у цій справі до ухвалення рішення в іншій справі, між справами, відсутній тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній зі справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи (т. 2 а.с. 50-54).

Апеляційний суд вважає також за необхідне роз`яснити, що відповідно до вимог ст. ст. 423-429 ЦПК України, учасники справи мають право звернутись до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що висновок суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх доходів ОСОБА_1 , але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 січня 2017 року до досягнення дитиною повноліття - до ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідає засадам розумності і справедливості, спрямоване на захист інтересів дитини, оскільки відповідач зобов`язаний утримувати свою дитину, надаючи їй необхідну матеріальну допомогу для її гармонійного фізичного, розумового та духовного розвитку та забезпечити належний життєвий рівень дитини.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення.

Крім того, в п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясував всі дійсні обставини спору, який виник між сторонами, вирішив дану справу згідно із законом, тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389 ЦПК України Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 09 липня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік