КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 року

м. Київ

справа №755/3345/20

провадження № 22-ц/824/4936/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 січня 2021 року у складі судді Марфіної Н.В.

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року представник ТОВ «Порше Мобіліті» - Літвінов Є.В. звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства заборгованість за кредитним договором №50006473 від 25 жовтня 2012 року, яка становить 750 250,60 грн, а також витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн; вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 25 жовтня 2012 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №50006473, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 282 720,83 грн (34 554 долари США), зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,90% на рік з кінцевим терміном повернення до 15 жовтня 2017 року для купівлі автомобіля Audi A5.

Зазначав, що зобов`язання відповідача перед товариством за вказаним кредитним договором забезпечено договором застави транспортного засобу №50006473 від 02 листопада 2015 року .

У зв`язку із систематичним невиконанням позичальником умов кредитного договору, 29 травня 2015 року ТОВ «Порше Мобіліті» надіслало останній вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості.

Звертав увагу суду на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2017 року у справі №755/12923/16-ц встановлено розмір заборгованості відповідача станом на 07 серпня 2016 року, який складає 757 992,20 грн.

Вказував, що у межах виконавчого провадження №57426425 реалізовано предмет застави, а кошти від реалізації у розмірі 406 363,64 грн 05 квітня 2019 року перераховано на рахунок позивача. Таким чином, непогашена сума заборгованості становить 351 628,56 грн.

У зв`язку з неповерненням відповідачем суми залишку заборгованості відповідача перед товариством станом на 14 лютого 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 750 250,60 грн, яка складається з: 351 628,56 грн - непогашена сума заборгованості, встановлена рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2017 року у цивільній справі №755/12923/16-ц; 38 389 грн - 3% річних у зв`язку із простроченням дострокового повернення суми кредиту за період з 08 серпня 2016 року по 05 квітня 2019 рік; 177 975,76 грн - інфляційні втрати у зв`язку з простроченням дострокового повернення суми кредиту за період з 08 серпня 2016 року по 05 квітня 2019 рік; 4 587,02 грн - 3% річних у зв`язку з простроченням сплати чергових платежів за кредитом за період з 08 серпня 2016 року по 05 квітня 2019 рік; 21 265,97 грн - інфляційні втрати у зв`язку з простроченням сплати періодичних платежів за кредитом за період з 08 серпня 2016 року по 05 квітня 2019 рік; 3 587,56 грн - 3% річний у зв`язку з простроченням з відшкодування страхових платежів за період з 08 серпня 2016 по 05 квітня 2019; 16 632,32 грн - інфляційні втрати у зв`язку з простроченням з відшкодування страхових платежів за період з 08 серпня 2016 року по 05 квітня 2019 рік; 8 629,51 грн - 3% річних у зв`язку з простроченням дострокового повернення суми кредиту за період з 06 квітня 2019 року по 14 лютого 2020 рік;5 999,56 грн - інфляційні втрати у зв`язку з простроченням дострокового повернення суми кредиту за період з 06 квітня2019 року по 14 лютого 2020 рік; 91 555,34 грн - сума заборгованості за компенсацію інших витрат за кредитним договором.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 січня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» заборгованість за кредитним договором №50006473 від 25 жовтня 2012 року у загальному розмірі 548 897,38 грн; 8 210,86 грн судового збору та 11 400 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 02 лютого 2021 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення в частині стягнення заборгованості у розмірі 530 542,02 грн, а також в частині стягнення 10 800 грн витрат на професійну правничу допомогу скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові через пропуск строку позовної давності.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є таким, що не відповідає нормам матеріального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Звертає увагу суду на те, що позивачу було достеменно відомо ще у серпні 2016 року про те, що грошові кошти, отримані від реалізації автомобіля, будуть меншими, аніж сума загальної заборгованості у розмірі 778 475,05 грн.

Стверджує, що до суми заборгованості за кредитним договором, яка залишилася після реалізації предмета застави, а саме 353 756,05 грн, перебіг строку позовної давності розпочався 30 червня 2015 року та сплив 30 червня 2018 року.

Уважає, що позивач не міг знати лише про різницю між заявленою у позові початковою сумою реалізації автомобіля, що підтверджена рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2017 року, а саме 424 719 грн, та сумою реальної/фактичної реалізації у березні 2019 року, тобто 406 363,64 грн. Враховуючи, що кошти від реалізації рухомого майна через ДП «Сетам» надійшли позивачу 05 квітня 2019 року, то перебіг строку позовної давності на 18 355,36 грн, що є різницею між заявленою та фактичною сумою реалізації авто, поновився з початку зазначеної дати.

Вказує, що посилання суду першої інстанції на ч. 4 ст. 591 ЦК України та ст. 24 Закону України «Про заставу», як на підставу стягнення залишкової суми заборгованості лише після реалізації предмета застави, є помилковим, оскільки зазначені норми необхідно застосовувати виключно за умови, коли заставоутримувач заздалегідь не визначає вартості реалізації заставного майна.

Наголошує на тому, що ОСОБА_1 визнає суму боргу у розмірі 18 355,36 грн та 600 грн витрат на професійну правничу допомогу.

19 лютого 2021 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника ТОВ «Порше Мобіліті» - Мирошніченко І.В., в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін; стягнути з відповідача на корить товариства понесені судові витрати.

Представник відповідача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечував та просив у задоволенні скарги відмовити, а оскаржуване рішення - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що до залишку заборгованості у вигляді різниці між сумою боргу, визначеною за рішенням суду, та вартістю реалізованого предмета застави, що дорівнює 351 628,56 грн, строк позовної давності не пропущено, оскільки кошти від реалізації автомобіля надійшли на рахунок позивача 05 квітня 2019 року, а з цим позовом позивач звернувся до суду 26 лютого 2020 року.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат суд дійшов висновку про їх часткове задоволення та застосування строку позовної давності, визначивши період стягнення з 26 лютого 2017 року по 05 квітня 2019 року.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційні втрат (8629,51 грн. та 5999,56 грн. відповідно), які нараховані на заборгованість з дострокового повернення суми кредиту 333 308,97 грн за період з 06 квітня 2019 року (наступний день за днем надходження коштів від реалізації застави) по 14 лютого 2020 року, то суд здійснив свій розрахунок, за результатами якого стягнув з відповідача на користь позивача 8 602 грн та 5 998,74 грн. А всього суд першої інстанції визначив заборгованість відповідача перед ТОВ «Порше Мобіліті» у розмірі 548 897,38 грн.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише з підстав незастосування строку позовної давності, а тому по суті спору не перевіряється.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 25 жовтня 2012 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №50006473 на суму 282 720,83 грн. (еквівалент суми кредиту в доларах США 34 554,00 дол. США), строком - 60 місяців, процентна ставка - 9,90% змінна відповідно до статті 2.3 Загальних умов кредитування, цільове призначення - придбання автомобіля Ауді А5, 2012 року випуску.

Згідно Графіку погашення кредиту, повернення кредитних коштів має відбуватись частинами щомісячно.

Також сторони підписали Загальні умови кредитування, як додаток до Кредитного договору №50006473 від 25 жовтня 2012 року.

02 листопада 2012 року між сторонами у справі був укладений нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу №50006473, предметом якого став автомобіль Ауді А5, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . Заставою за цим договором забезпечено вимоги заставодержателя за кредитним договором №50006473 від 25 жовтня 2012 року, укладеним між сторонами.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року, частково задоволено вимоги ТОВ «Порше Мобіліті»; в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 станом на 07 серпня 2016 року у розмірі 757 992,20 грн, яка складається з основної заборгованості за кредитом у розмірі 595 768,10 грн, збитків у розмірі 44 952,22 грн, штрафу у розмірі 98 952,29 грн, трьох відсотків річних у розмірі 18 319,59 грн за кредитним договором №50006473 від 25 жовтня 2012 року звернуто стягнення на користь ТОВ «Порше Мобіліті» на предмет застави автомобіль марки «Audi», модель А5, кузов № НОМЕР_2 , 2012 рік випуску, який належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу автомобіля №АФ 12236 від 24 жовтня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 , виданого 25 жовтня 2012 року, шляхом продажу вказаного автомобіля на публічних торгах, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», встановивши його початкову вартість у розмірі 424 719 грн, згідно договору застави транспортного засобу №50006473 від 02 листопада 2012 року.

05 квітня 2019 року на рахунок позивача надійшли стягнуті по АСВП №57426425 (боржник ОСОБА_1 ) кошти у сумі 406 363,64 грн.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

За змістом ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Статтями 525, 526, 530 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частино 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтями 572, 589, 590 ЦК України встановлено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.

Аналогічна норма міститься у ч. 4 ст. 591 ЦК України.

Згідно положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сторона відповідача, не погоджуючись з висновками суду першої інстанції, посилався на наявність підстав для застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованості.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Строк позовної давності у разі стягнення з боржника різниці між отриманою від реалізації заставного майна сумою та загальним розміром заборгованості визначеним рішення суду з метою звернення стягнення на заставне майно, починає свій перебіг з моменту коли кредитору стало відомо про те, що суми вирученої від реалізації заставного майна недостатньо для повного погашення заборгованості.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 467/395/16-ц.

Отже, не реалізувавши заставний автомобіль, ТОВ «Порше Мобіліті» не знав і не міг знати, яку суму коштів від реалізації майна буде отримано і яку частину заборгованості за рахунок цих коштів буде погашено.

У зв`язку з цим банк і не міг до виконання рішення суду пред`явити новий позов, так як не було відомостей про те, на яку суму буде погашена заборгованість.

Таким чином, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що строк позовної давності до суми заборгованості у вигляді різниці між сумою боргу визначеною за рішенням суду та вартістю реалізованого предмета застави, яка дорівнює 351 628,56 грн (757 992,20 грн - 406 363,64 грн), позивачем не пропущено, оскільки в даному випадку кошти від реалізації автомобіля надійшли на рахунок позивача 05 квітня 2019 року, а з цим позовом позивач звернувся до суду 26 лютого 2020 року.

До вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на: заборгованість з дострокового повернення суми кредиту у розмірі 481 015,58 грн; заборгованість за несплаченими черговими платежами по кредиту в розмірі 57 475,59 грн; відшкодування зі страхових платежів у сумі 44 952,22 грн за період з 08 серпня 2016 року по 05 квітня 2019 року, суд першої інстанції, врахувавши наявність заяви сторони відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності та те, що позивач звернувся до суду із цим позовом 26 лютого 2020 року, правильно застосував строк позовної давності та встановив вірний період, за який підлягає стягненню заборгованість з відповідача, з 26 лютого 2017 року по 05 квітня 2019 року.

До вимог позивача про стягнення різниці між визначеним рішенням суду розміром заборгованості та сумою коштів, що надійшла від реалізації авто, яка становить 351 628,56 грн, з якої 333 308,97 грн - це заборгованість з дострокового повернення суми кредиту, за період з 06 квітня 2019 року (наступний день за днем надходження коштів від реалізації застави) по 14 лютого 2020 року також відсутні підстави для застосування строку позовної давності, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Виходячи з викладеного та зважаючи на правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №467/395/16-ц, колегія вважає, що суд першої інстанції належним чином дослідив матеріали справи, правильно встановив обставини та правовідносини, що виникли між сторонами щодо позовної давності, дослідив наявні у справі докази, врахував наявність заяви про застосування строку позовної давності, час, коли позивач дізнався про продаж та суму предмета застави, перевірив період, за який товариство мало право нараховувати 3% річних та інфляційні втрати відповідно до вимог статті 625 ЦК України, внаслідок чого дійшов законного та обґрунтованого висновку.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Зважаючи на відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, відсутні підстави і для перегляду витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих судом першої інстанції при вирішенні справи пропорційно до задоволених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із рішенням апеляційного суду, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Отже, аргументи апелянта висновків суду першої інстанцій не спростовують та на законність судового рішення не впливають.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним по справі доказам та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «16» березня 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик