справа № 753/5646/15-ц
головуючий у суді І інстанції Трусова Т.О.
провадження № 22-ц/824/5780/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Семашка Дмитра Миколайовича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 серпня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Артеменко Оксана Анатоліївна, про визнання недійсним договору довічного утримання, -

в с т а н о в и в :

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визнати недійсним договір довічного утримання (догляду), укладений 10 вересня 2014 року між відчужувачем ОСОБА_3 та набувачем ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що племінник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , систематично зловживав спиртними напоями, був інвалідом 2 групи, спостерігався у лікаря-невролога з приводу неврологічної патології, неодноразово проходив стаціонарне лікування у медичних закладах. При цьому, позивач та члени його сім`ї постійно піклувалися про нього, сплачували за житлово-комунальні послуги, надавали іншу матеріальну допомогу та підтримували морально. Натомість відповідач, договір довічного утримання з яким укладено лише за два місяці до смерті племінника, постійно його споював, часто залишав без харчів і належної допомоги, а відтак в момент вчинення оспорюваного правочину племінник не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що відповідно до висновку судово-психіатричного експерта, ОСОБА_3 при підписанні оспорюваного договору довічного утримання за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, за формою та змістом висновок експерта відповідає вимогам статті 147 ЦПК України та повністю узгоджується з іншими, дослідженими та перевіреними судом доказами і не суперечить ним. Отже, за результатами оцінки вищенаведених доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість і недоведеність вимог ОСОБА_1 про недійсність договору довічного утримання (догляду).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Семашко Д.М. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 серпня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 у повному обсязі, а також стягнути судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 365 грн 40 коп., та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 800 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з грубим порушенням вимог статті 376 ЦПК України з огляду на таке.

Суд першої інстанції взяв до уваги та долучив до матеріалів справи заяву ОСОБА_3 на адресу Дарницькому РУ ГУ МВС України в м. Києві та прокурору Дарницького району м. Києва, яка була подана до суду представником відповідача для підтвердження відсутності у ОСОБА_3 будь-яких психічних розладів та усвідомлення ним суті і змісту оспорюваного договору. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви про забезпечення доказів шляхом призначення почеркознавчої експертизи протокольною ухвалою, а не письмовою ухвалою, яка оскаржується в апеляційному порядку, у зв`язку із чим позбавив позивача оскаржити ухвалу суду та надати докази, чим грубо порушив права позивача.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Мамедов Р.Х. подав пояснення щодо апеляційної скарги, у яких просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 10 вересня 2014 року між відчужувачем ОСОБА_3 та набувачем ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання (догляду), який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом КМНО Артеменко О.А. та зареєстрований у реєстрі за № 1139 (а.с. 77-78 т. 1).

Відповідно до п. 1 договору відчужувач передав у власність набувача квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого набувач зобов`язався забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору.

Відповідно до п. 11 договору право власності на квартиру у набувача виникає з моменту державної реєстрації цього договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с. 154 т. 1, а.с. 20 т. 3).

Згідно з матеріалів спадкової справи до майна померлого ОСОБА_3 єдиним його спадкоємцем за законом є рідний дядько ОСОБА_1 (а.с. 214-222 т. 1).

Позивач, як спадкоємець ОСОБА_3 , оспорює вказаний вище договір довічного утримання (догляду) та просить визнати його недійсним, посилаючись на те, що внаслідок неврологічної патології та зловживання алкоголем племінник не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

За приписом частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень частин 1-3 та 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 225 цього Кодексу передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Дослідивши медичну документацію ОСОБА_3 , встановлено, що у 2004 році він переніс гостре порушення мозкового кровообігу, а у 2005 році - закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, у зв`язку з чим до 2007 року спостерігався у лікаря-невролога, у 2005 році з приводу даних захворювань визнавався інвалідом 2 групи, у 2006 році - інвалідом 3 групи, проте у 2007 році інвалідність було знято (а.с. 57, 58 т. 2).

При оглядах ОСОБА_3 лікарями-психіатрами та лікарями-невропатологами у складі ЛКК спецкардіо МСЕК № 1 м. Києва у 2005?2007 роках не виявлялися виражені порушення його психічної діяльності (а.с. 77-110 т. 2).

У липні-вересні 2007 році ОСОБА_3 закінчив автошколу та отримав водійське посвідчення на право керування автомобілем, у серпні 2007 році та у лютому 2011 році йому видавались медичні довідки щодо придатності до керування транспортними засобами категорії «В» (а.с. 110-111, 113, 114 т. 1).

31 серпня 2013 року ОСОБА_3 видавались медична довідка про проходження обов`язкового попереднього та періодичного психіатричних оглядів та сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду, відповідно до яких він не має протипоказань для роботи охоронцем (а.с. 112 т. 1).

01 липня 2014 року ОСОБА_3 видав довіреність, згідно з якої уповноважив ОСОБА_4 та ОСОБА_5 бути його представниками в усіх органах, установах і організаціях з питань отримання дублікату втраченого правовстановлюючого документа та реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка було нотаріально посвідчена приватним нотаріусом КМНО Кириленко Л.В. та зареєстрована у реєстрі за № 1174 (а.с. 115 т. 1).

ОСОБА_3 протягом багатьох років страждав на хронічний алкоголізм, у вересні 2014 року у нього було діагностовано гепатит змішаного генезу (цироз печінки), варикозне розширення вен стравоходу та хронічний панкреатит, з приводу чого у вересні-жовтні та у листопаді 2014 року він проходив стаціонарне лікування в Київській міській клінічній лікарні № 1, де і помер.

Згідно з даними медичної документації ОСОБА_3 з Київської міської клінічної лікарні № 1 (медичної карти стаціонарного хворого № 19073) за період його стаціонарного лікування з 30 вересня 2014 року по 02 жовтня 2014 року, тобто після підписання оспорюваного договору, жодних ознак психічного розладу лікарі не відмічали: хворий був у свідомості, поводив себе розумно та надавав адекватні скарги відповідно свого соматичного стану, будь-яких неадекватностей у поведінці чи у висловлюваннях не було.

Відповідно до записів у медичній карті стаціонарного хворого № 22505 за період лікування ОСОБА_3 з 13 листопада 2014 року по 22 листопада 2014 року його стан значно погіршився лише 07 листопада 2014 року, в період перебування на лікуванні у нього відмічались ознаки наростання порушення свідомості, а починаючи з 18 листопада 2014 року на тлі наростаючих явищ печінкової недостатності його стан був важким, продуктивному контакту він був недоступний.

На обліках у лікарів психіатра та нарколога ОСОБА_3 ніколи не перебував (а.с. 1,3 т. 2), під час перебування на стаціонарному лікуванні консультація лікаря-психіатра йому не рекомендувалась.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 24 березня 2016 року у справі призначено судово-психіатричну (посмертну) експертизу, проведення якої доручено судовим експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи з залученням судових медиків, на вирішення якої поставлено питання:

1) Чи хворів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на захворювання, які унеможливлювали його адекватне сприйняття пояснень нотаріуса відносно оскаржуваного договору довічного утримання (догляду), усвідомлення подій, які відбувались при підписанні договору довічного утримання (догляду) від 10 вересня 2014 року?

2) Чи міг ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, розуміти зміст документу (оскаржуваного договору довічного утримання (догляду) та його наслідки, відповідно до стану здоров`я (зазначеного в медичній документації та інших матеріалах справи (документах) а.с. 30, 71, 81-115 ) на час підписання договору довічного утримання (догляду) від 10 вересня 2014 року на користь відповідача?

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 611 від 15 вересня 2017 року ОСОБА_3 при підписанні договору довічного утримання (догляду) від 10 вересня 2014 року виявляв ознаки органічного ураження головного мозку поєднаного генезу (судинно-травматично-інтоксикаційного) з церебрастенічним синдромом і при підписанні договору довічного утримання за своїм психічним станом він усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (а.с. 146-151 т. 2).

Дослідивши висновок судово-психіатричного експерта, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за формою та змістом висновок експерта відповідає вимогам статті 147 ЦПК України, складений комісією кваліфікованих і не зацікавлених у справі експертів-психіатрів, які при проведенні експертизи попереджені про відповідальність за відмову або видачу явно неправдивого висновку за статтями 384, 385 КК України (а.с. 146 т. 2) та дослідили усю витребувану судом медичну документацію ОСОБА_3 , у висновку детально виклали хід і методи дослідження та відобразили, за якими ознаками встановили, що при підписанні договору довічного утримання (догляду) від 10 вересня 2014 року ОСОБА_3 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Допитаний в судовому засіданні 21 березня 2018 року судовий експерт Тищенко С.А. вказав, що досліджував медичні документи померлого ОСОБА_3 в оригіналі, при дослідженні пріоритет надавався медичній документації, та підтримав висновки експертизи щодо того, що ОСОБА_3 при підписанні договору довічного утримання (догляду) від 10 вересня 2014 року за своїм психічним станом він усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (а.с. 221-223)

Допитані за клопотанням позивача як свідки ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та сам позивач пояснили, що ОСОБА_3 зловживав спиртними напоями, однак вказана обставина висновок судово-психіатричного експерта не спростовує і не вказує на те, що при підписанні договору довічного утримання (догляду) від 10 вересня 2014 року він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

На підтвердження доводів про відсутність у ОСОБА_3 будь-яких психічних розладів та усвідомлення ним суті і змісту вчиненого ним правочину сторона відповідача надала суду заяву ОСОБА_3 , адресовану начальнику Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві та прокурору Дарницького району м. Києва (а.с. 91-93 т. 1).

Як зазначено у заяві ОСОБА_3 , за станом здоров`я і зокрема після травми ноги, отриманої навесні 2014 року, він тривалий час потребував і на даний час потребує постійної сторонньої допомоги у побуті, матеріальної допомоги та догляду, проте його родичі ніколи жодної допомоги йому не надавали, і саме тому він вирішив знайти людину, яка буде йому допомагати в обмін на квартиру. Спочатку він попросив свого знайомого ОСОБА_2 пожити у нього безкоштовно та по можливості допомагати йому у побуті і матеріально. Ще до укладення договору ОСОБА_2 сплатив борг за квартиру, купував продукти і ліки, допомагав йому у побуті, а у його відсутність за ним доглядала найнята медична сестра. Будучи задоволеним матеріальним утриманням і доглядом ОСОБА_2 та переконавшись у його порядності, він сам запропонував укласти договір довічного утримання. Отже договір він уклав усвідомлено і за власною волею, повністю розуміючи його суть та наслідки, які були йому роз`яснені нотаріусом.

У цій заяві ОСОБА_3 висловив припущення, що його родичами були викрадені документи на квартиру, що побічно підтверджуються матеріалами за результатами перевірки заяви ОСОБА_1 до Дарницького УП ГУ НП у м. Києві з приводу зникнення його племінника, до яких додано копію свідоцтва про право власності від 26 січня 2012 року, яке зі слів ОСОБА_3 було втрачене (а.с. 5-21 т. 3).

Зі змісту вказаної заяви вбачається, що її було написано у зв`язку з конфліктом, який відбувся після укладання оспорюваного договору від 10 вересня 2014 року, а саме: 10 жовтня 2014 року у квартирі ОСОБА_3 між останнім та ОСОБА_2 - з одного боку, і ОСОБА_1 та його родичами (дочками і зятями) - з іншого, після того як останні дізнались про відчуження квартири, яку вони сподівались отримати у спадок.

В судовому засіданні позивач визнав, що разом з дочками та їх чоловіками приходив до племінника, щоб з`ясувати його стосунки з відповідачем.

Відповідно до Висновку експертного почеркознавчого дослідження № 8246 від 25 травня 2015 року, складеним експертом Незалежного інституту судових експертиз, встановлено факт належності підписів та рукописних записів прізвища, імені та по батькові ОСОБА_3 , оскільки дані підписи та рукописні записи виконані самим ОСОБА_3 (а.с. 94-97 т. 1).

Колегія апеляційного суду не визнає вказаний висновок експерта належним та допустимим доказом, оскільки у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та висновок підготовлений для подання до суду у 2015 році, коли можливість складання висновку за зверненням учасника справи ще не було передбачена ЦПК України (відповідне положення міститься у постанові Великої Палати від 18 грудня 2019 року № 522/1029/18).

Разом з тим, колегія апеляційного суду не вбачала підстав для задоволення клопотання позивача про призначення почеркознавчої експертизи вказаної заяви ОСОБА_3 з огляду на те, що:

при проведенні судово-психіатричної експертизи пріоритет надається медичній документації, про що свідчив допитаний в судовому засіданні судовий експерт,

вказана заява була написана ОСОБА_3 після укладання оспорюваного договору. А тому з урахуванням статті 236 ЦК України при розгляді спору про визнання правочину недійсним, відсутні підстави досліджувати обставини, що виникли після його укладання.

Помилковий висновок суду першої інстанції щодо належності та допустимості вказаного вище доказу на правильність висновку суду не впливає та не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Докази згідно положень статей 77-80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не наданого доказів, що спростовують висновки судово-психіатричного експерта та свідчать, що на момент укладення оспорюваного договору (догляду) від 10 вересня 2014 року ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

Відповідно до частини 1 статті 12 ЦК України закріплено принцип диспозитивності, за яким суб`єкти цивільного права здійснюють свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

За змістом цього принципу учасники цивільних відносин самостійно приймають рішення щодо встановлення договірних відносин та їх умов, щодо обрання того чи іншого способу захисту порушених цивільних прав та охоронюваних законом інтересів тощо.

Частина 5 цієї норми встановлює презумпцію добросовісності та розумності особи при реалізації нею цивільних справ, оспорювання якої здійснюється у судовому порядку.

Отже, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення процесуальних норм у зв`язку з тим, що суд першої інстанції відмовив у призначення почеркознавчої експертизи протокольною ухвалою, а не письмовою ухвалою, то колегія апеляційного суду відхиляє вказані доводи з огляду на положення статті частин 4,5 статті 259, п. 12 частини 1 статті 353 ЦПК України.

Також, колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що неналежне виконання відповідачем договору довічного утримання (догляду), на що посилається позивач у позовній заяві, не є правової підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 225 ЦК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Семашка Дмитра Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 22 липня 2021 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді А.С. Сержанюк

Д.Р. Гаращенко