ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6497/21 Справа № 216/7659/19 Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/7659/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ПІВНІЧ ТРАНС»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Левіт Семен Олександрович, на рішення Цетрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року, яке ухвалено суддею Сарат Н.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 27 квітня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Північтранс» (надалі ПАТ «Північтранс»), на теперішній час Товариство з обмеженою відповідальністю «Північтранс» (надалі ТОВ ««ПІВНІЧ ТРАНС»), треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС» (надалі ПрАТ «СТ «БРОКБІЗНЕС»), про стягнення матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Північтранс», працюючи на посаді водія. Виконуючи покладені на нього обов`язки, він керував закріпленим за ним транспортним засобом «РУТА 22», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві приватної власності належить третій особі у справі ОСОБА_2 та який на законних підставах був переданий у володіння та користування відповідачу у справі ПАТ «Північтранс» та використовувався для регулярних пасажирських перевезень в якості маршрутного таксі, згідно з відповідною ліцензією. 26.02.2019 року, о 09.00 год., водій ОСОБА_3 , виконуючи свої трудові обов`язки, керуючи транспортним засобом «Рута 22», державний номер НОМЕР_1 , по вул. Широківська в м. Кривому Розі, проявив неуважність до дорожньої обстановки, виконуючи маневр повороту ліворуч, завчасно не зайняв відповідне крайнє положення на проїзній частині, не переконався в тому, що його маневр буде безпечним і він своїми діями не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та не надавши дорогу автомобілю «Volkswagen Touareg», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався з лівої сторони в попутному напрямку, та допустив з ним зіткнення. Внаслідок зіткнення, автомобілі отримали механічні пошкодження. ОСОБА_3 порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3б, 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України.

Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження №65/19 від 24.04.2019 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Touareg», державний номер НОМЕР_2 , складає 226 932,76 грн.

Постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.07.2019 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, однак провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито, оскільки сплив тримісячний строк давності накладення адміністративного стягнення, передбачений ст. 38 КУпАП.

Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ 5367005, страхова компанія сплатила позивачу страхове відшкодування в сумі 75622,10 грн. Невідшкодованою залишилася сума в 151310,66 грн.

За таких обставин, позивач просив суд: стягнути з відповідача на свою користь матеріальні збитки в сумі 151310,66 грн, 50000,00 грн моральної шкоди, а також судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2013,11 грн, 3000,00 грн. за проведення експертного автотоварознавчого дослідження та 15000,00 грн. за оплату послуг адвоката.

Рішенням Цетрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Північтранс» на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки в сумі 2000,00 грн та 5000,00 грн. моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Північтранс» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 69,90 грн. та витрат за проведення експертного дослідження в сумі 104,10 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Левіт С.О., просить змінити рішення суду, задовольнивши заявлені позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, невірне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано Висновку експертного автотоварознавчого дослідження №65/19 від 24.04.2019 року, згідно якого вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Touareg», державний номер НОМЕР_2 , складає 226 932,76 грн., й саме ця сума підлягає стягненню на користь позивача. Так, способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, встановлені ст. 1192 ЦК України, одним із таких способів є повне відшкодування потерпілому завданих збитків у грошовому еквіваленті. Зазначає, що страхова компанія, згідно умов страхового договору, добровільно виплатила позивачу 75 622,10 грн. страхового відшкодування та позивач не має ніяких правових підстав втручатися у договірні відносини між відповідачем та його страховою компанією, у зв`язку з чим він вимагає відшкодування різниці між страховою виплатою та розміром завданих збитків від винної особи, що врегульовано ст. 1194 ЦК України. Крім того, зазначає, що позивач не зобов`язаний відремонтувати автомобіль та надати акт виконаних робіт у підтвердження понесених збитків, адже це суперечить положенням статті 22 ЦК України, відповідно до якої збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Зі змісту вказаної норми вбачається, що до збитків належать і витрати, які особа понесе у майбутньому. Крім того, жодним нормативно-правовим актом України не передбачено обов`язок потерпілого надати акт виконаних робіт, тоді як розмір понесених збитків підтверджується висновком експертизи. Й до аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі №761/14285/16-ц.

Вказує й на те, що визначений судами розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 5 000,00 грн. не відповідає засадам розумності та справедливості, а також обставинам справи та наслідкам, що наступили для позивача, який зазнав моральних страждань та втрат немайнового характеру, які визначив у розмірі 50 000,00 грн., а суд зменшив цю суму у 10 разів.

Не погоджується позивач й з висновком суду щодо розподілу судових витрат у справі, який проведено судом, без урахування правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ПАТ «Північтранс», на теперішній час ТОВ «Північтранс», зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм процесуального та матеріального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Крім того, просить суд апеляційної інстанції замінити відповідача ПАТ «Північтранс» на ТОВ «ПІВНІЧ ТРАНС», оскільки Протоколом №1-25/12/20 від 25.12.2020 року установчих зборів засновників (учасників) ТОВ «ПІВНІЧ ТРАНС» вирішено, шляхом перетворення ПАТ «Північтранс», створити «ПІВНІЧ ТРАНС», яке являється повним правонаступником усього майна, прав та обов`язків ПАТ «Північтранс».

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2021 року замінено відповідача ПАТ «Північтранс» на ТОВ «ПІВНІЧ ТРАНС».

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.02.2019 року, о 09.00 год., водій ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом «Рута 22», державний номер НОМЕР_1 , по вулиці Широківській в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, проявив неуважність до дорожньої обстановки, виконуючи маневр повороту ліворуч завчасно не зайняв відповідне крайнє положення на проїзній частині, не переконався в тому, що його маневр буде безпечним і він своїми діями не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та не надавши дорогу автомобілю «Volkswagen Touareg», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався з лівої сторони в попутному напрямку, допустив з ним зіткнення. Внаслідок зіткнення автомобілі отримали механічні пошкодження. ОСОБА_3 порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3б, 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України.

Постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.07.2019 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, однак провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито, оскільки сплив тримісячний строк давності накладення адміністративного стягнення, передбачений ст. 38 КУпАП. Постанова не оскаржена та набрала законної сили 29.07.2019 року.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , власником автомобіля «Рута 22», державний номер НОМЕР_1 , є ОСОБА_2 .

Власником автомобіля марки «Volkswagen Touareg», державний номер НОМЕР_2 , є ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 .

Цивільно-правова відповідальність за шкоду заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземних транспортних засобів власника транспортного засобу «РУТА 22», державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована в ПрАТ «СК «БРОКБІЗНЕС». Ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000,00 грн, розмір франшизи 2 000,00 грн.

Страхова компанія винуватця ДТП ПрАТ «СК «БРОКБІЗНЕС», провела огляд транспортного засобу позивача. За результатами огляду транспортного засобу позивача та за замовленням страхової компанії, судовим експертом Рейнюком А.В. було складено висновок експертного автотоварознавчого дослідження від 24.04.2019 року за №63/19, відповідно до якого: сума матеріальної шкоди, завданої автомобілю «Volkswagen Touareg», державний номер НОМЕР_2 , з ПДВ складає 89118,31 грн. та без НДС 77622,10 грн.

На підставі заяви позивача ОСОБА_1 про виплату страхового відшкодування та за результатами розгляду інших матеріалів справи, страховиком відповідальності відповідача ПрАТ «СК «БРОКБІЗНЕС» було прийнято рішення про визнання події ДТП страховим випадком та виплату страхового відшкодування в сумі 75622,10 гривень. Дане Рішення оформлене страховим актом №76718/1 від 02.09.2019 року (а.с. 180). Розрахунок суми страхового відшкодування є додатком до страхового акту.

11.09.2019 року ПрАТ «СК «БРОКБІЗНЕС», на відшкодування матеріальної шкоди в зв`язку із ДПТ, виплатила позивачу страхове відшкодування в розмірі 75622,10 грн (а.с. 29).

Відповідно до Висновку експертного автотоварознавчого дослідження №65/19 від 24.04.2019 (а.с. 15-27), який було складено на замовлення представника позивача - адвоката Левіта С.О., сума матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП автомобілю «Volkswagen Touareg», державний номер НОМЕР_2 , складає 89 606,25 грн, а сума відновлювального ремонту 226 932,76 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було здійснено відновлювального ремонту свого транспортного засобу після ДТП, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача шкоди, у розмірі вартості відновлювального ремонту. При цьому, посилаючись на пункт 36.6. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким передбачено, що страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми франшизи в розмірі 2000,00 грн.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення, у наведеній частині, не відповідає з огляду на наступне.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституційним Судом України у Рішенні від 1 грудня 2004року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року (далі Постанова № 4 від 01.03.2013 року) роз`яснено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно зі статтею 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадження, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.07.2019 року, яка набрала законної сили 29.07.2019 року, ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, однак провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито, оскільки сплив тримісячний строк давності накладення адміністративного стягнення, передбачений ст. 38 КУпАП. Цією постановою встановлено, що 26.02.2019 року, о 09.00 год., водій ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом «Рута 22», державний номер НОМЕР_1 , по вулиці Широківській в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, проявив неуважність до дорожньої обстановки, виконуючи маневр повороту ліворуч завчасно не зайняв відповідне крайнє положення на проїзній частині, не переконався в тому, що його маневр буде безпечним і він своїми діями не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та не надавши дорогу автомобілю «Volkswagen Touareg», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався з лівої сторони в попутному напрямку, допустив з ним зіткнення. Внаслідок зіткнення автомобілі отримали механічні пошкодження. ОСОБА_3 порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3б, 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме ОСОБА_3 є особою винною у пошкодженні транспортного засобу позивача ОСОБА_3 , що сторонами не оспорюється.

Частиною 1 статті 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, перебуває з організацією в трудових відносинах і шкода заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 перебував з ПАТ «Північтранс» у трудових відносинах та в момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, виконував свої трудові обов`язки, суд першої інстанцїі дійшов вірного висновку про те, що завдані збитки мають відшкодовуватися згідно зі ст.ст. 1187, 1188 ЦК України, роботодавцем, тобто ПАТ «Північтранс», на теперішній час ТОВ «ПІВНІЧ ТРАНС», що не оспорюється в апеляційній інстанції.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року N 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон N 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону N 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 цього Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22 - 31, 35, 36 Закону N 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на зазначене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц дійшла висновку про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Отже, за загальним правилом, потерпіла особа має право на відшкодування завданих їй збитків у повному розмірі, а вищенаведені норми матеріального права встановлюють спеціальний порядок відшкодування такої шкоди, а саме: в межах лімітів відповідальності страховика відшкодування завданої потерпілій особі шкоди здійснюється страховиком, а у випадку якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика відшкодування здійснюється винною особою в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

За таких обставин, потерпіла особа наділена правом на стягнення з винної особи завданих збитків в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, і це право може використовуватися такою особою як після отримання всієї суми страхового відшкодування від страховика, так і як самостійна вимога.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не оспорюється у суді апеляційної інстанції, цивільно-правова відповідальність за шкоду заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземних транспортних засобів власника транспортного засобу «РУТА 22», державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована в ПрАТ «СК «БРОКБІЗНЕС» та 11.09.2019 року страховик, на відшкодування матеріальної шкоди в зв`язку із ДПТ, виплатив позивачу страхове відшкодування в розмірі 75 622,10 грн., з урахуванням франшизи у розмірі 2 000,00 грн. (а.с. 29), а тому останній право на відшкодування різниці між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування за рахунок винної особи, тобто відповідача ПАТ «Північтранс», на теперішній час ТОВ «ПІВНІЧ ТРАНС».

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 1192 ЦК України визначено способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, відповідно до частини першої якої, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди від 27 березня 1992 року № 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому, на його вимогу, відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки її частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Тобто, порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092).

Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження 14-176цс18) зроблено висновок, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 наведено правовий висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Статтею 29 та пунктом 32.7 статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Таким чином, особа, яка має право на отримання відшкодування, може вимагати від страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виплати страхового відшкодування в розмірі повної вартості відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Знос пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків) (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що з особи, винної у ДТП підлягає стягненню різниця між фактичною вартістю відновлювального ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу), який вже проведено або буде проведено у майбутньому, і страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншими за страхове відшкодування.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Висновку експертного автотоварознавчого дослідження №65/19 від 24.04.2019 (а.с. 15-27), який було складено на замовлення представника позивача - адвоката Левіта С.О., сума матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП автомобілю «Volkswagen Touareg», державний номер НОМЕР_2 , з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, складає 89 606,25 грн., а сума відновлювального ремонту 226 932,76 грн.

Тобто, розмір реальних збитків, завданих власнику пошкодженого транспортного засобу внаслідок ДТП, становить 226 932,76 грн., тоді як страховиком відшкодовано завдані збитки з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, а тому на винну особу має бути покладено обов`язок зі сплати різниці між фактичною вартістю відновлювального ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу), який вже проведено або буде проведено у майбутньому, і страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, не зважаючи на те, що виплачене страхове вішкодування менше за розмір страхового ліміту.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не було здійснено відновлювального ремонту свого транспортного засобу після ДТП, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача шкоди у розмірі вартості відновлювального ремонту, є помилковим та суперечить положенням статті 22 ЦК України, в якій читко визначено, що реальними збитками є не тільки ті витрати, які особа вже понесла, а й ті витрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права, й доводи апеляційної скарги в цій частині є обгрунтованими та приймаються колегією суддів.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для покладення на відповідача ПАТ «Північтранс», на теперішній час ТОВ «ПІВНІЧ ТРАНС», обов`язку з відшкодування позивачу матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, у загальному розмірі 151 310,66 грн., виходячи з наступного розрахунку: 226 932,76 грн. (вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) 75 622,10 грн. (виплачене страхове відшкодування), а тому змінює рішення суду в частині розміру матеріальних збитків, стягнутих з ПАТ «Північтранс», на теперішній час ТОВ «ПІВНІЧ ТРАНС», на користь ОСОБА_1 , шляхом збільшення цього розміру з 2 000,00 гривень до 151 310,66 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції керувався ст.ст. 1167, 1187, 1188 ЦК України та виходив з того, що ОСОБА_3 , який є винним у завданні шкоди, належному позивачу майну (пошкодження автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди), перебував у трудових відносинах з відповідачем ПАТ «Північтранс», на теперішній час ТОВ «ПІВНІЧ ТРАНС», а тому останній повинен нести відповідальність за заподіяну з вини його працівника моральну шкоду позивачці, розмір якої суд визначив у 5 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Так, статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи наведені обставини та беручи до уваги, що внаслідок протиправної поведінки праціника відповідача порушено право володіння, користування та розпорядження ОСОБА_1 належним йому автомобілем, порушився звичний життєвий уклад, він через пошкодження автомобіля вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, внаслідок чого переносив душевні та моральні страждання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування позивачу завданої моральної шкоди у розмірі 5 000, 00 грн., який визначено судом з урахуванням принципів розумності і справедливості, і доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні вимог позивача ОСОБА_1 про відшкодування за рахунок відповідача ПАТ «Північтранс», на теперішній час ТОВ ««ПІВНІЧ ТРАНС», витрат, понесених ним на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 15 000, 00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами сплати адвокату гонорару, в обумовленому в договорі розмірі.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , на підтвердження надання адвокатом Левітом С.О. правничої допомоги, надав Договір-доручення про надання правової допомоги від 28.02.2019 року (а.с. 30) та акт про прийняття-передачі наданих послуг від 12.12.2019 року (а.с. 31), тобто належними та допустимими доказами підтвердив розмір витрат на професійну правничу допомогу.

З урахуванням складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності підготовки процесуальних документів та значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн. не є завищеними.

Разом з тим, згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати у разі частково задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чім з ПАТ «Північтранс», на теперішній час ТОВ ««ПІВНІЧ ТРАНС», на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати, понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 11 700,00 грн., тобто пропорційно до задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів скасовує рішення суду в частині відмови ОСОБА_1 у стягненні витрат на професійну правничу допомогу та ухвалює в цій частині нове рішення про стягнення з ТОВ ««ПІВНІЧ ТРАНС» на користь ОСОБА_1 судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, у розмірі 11 700,00 грн.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, зміні в частині розміру матеріальних збитків, стягнутих з ПАТ «Північтранс», на теперішній час ТОВ «ПІВНІЧ ТРАНС», на користь ОСОБА_1 , шляхом збільшення цього розміру з 2 000,00 гривень до 151 310,66 грн., та скасуванню в частині відмови ОСОБА_1 у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з ТОВ ««ПІВНІЧ ТРАНС» на користь ОСОБА_1 судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, у розмірі 11 700,00 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з чим колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з ПАТ «Північтранс», на теперішній час ТОВ ««ПІВНІЧ ТРАНС», на користь позивача ОСОБА_1 та збільшує цей розмірі з 69,90 грн. до 1 570,23 грн., тобто пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (2 013,11 грн. (а.с. 1) х 78% (задоволені вимоги у відсотковому співвідношенні до заявлених вимог) = 1 570,23 грн.), а також в частині розміру витрат на проведення експертного дослідження, стягнутого з ПАТ «Північтранс», на теперішній час ТОВ «ПІВНІЧ ТРАНС», на користь позивача ОСОБА_1 , та збільшує цей розмірі з 104,10 грн. до 3 000,00 грн., оскільки позовні вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди, на підтвердження розміру якої проведено експертизу, задоволено у повному обсязі.

Також, колегія суддів стягує з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 355,33 грн., тобто пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (3 019,66 грн. (а.с. 214) х 78% (задоволені вимоги апеляційної скарги у відсотковому співвідношенні до заявлених вимог) = 2 355,33 грн.), та витрати на професійну правничу допомогу, у розмірі 7 800,00 грн., виходячи із погодженого сторонами розміру гонорару адвоката у суді апеляційної інстанції у сумі 10 000,00 грн., який є співмірним складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності підготовки процесуальних документів та значимості таких дій у справі, та підтверджений Додатковою угодою від 22 травня 2021 року і Актом про приймання-передачу додаткових послуг від 22 травня 2021 року, до Договору-доручення про надання правової допомоги від 28 лютого 2019 року, на підставі якого судом покладено на відповідача обов`язок з відшкодування позивачеві судових витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Левіт Семен Олександрович, задовольнити частково.

Рішення Цетрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року змінити в частині розміру матеріальних збитків, стягнутих з Публічного акціонерного товариства «Північтранс», на теперішній час Товариство з обмеженою відповідальністю «ПІВНІЧ ТРАНС», на користь ОСОБА_1 , збільшивши цей розмір з 2 000,00 гривень до 151 310 (сто п`ятдесяти однієї тисячі триста десяти) гривень 66 (шістдесяти шести) копійок.

Рішення Цетрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року в частині відмови ОСОБА_1 у стягненні витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих вимог.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПІВНІЧ ТРАНС» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 700 (одинадцять тисяч сімсот) гривень 00 (нуль) копійок.

Рішення Цетрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року змінити в частині розміру судового збору, стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Північтранс», на теперішній час Товариство з обмеженою відповідальністю «ПІВНІЧ ТРАНС», на користь ОСОБА_1 , збільшивши цей розмірі з 69,90 гривень до 1 570 (однієї тисячі п`ятсот сімдесяти) гривень 23 (двадцяти трьох) копійок.

Рішення Цетрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року змінити в частині розміру витрат на проведення експертного дослідження, стягнутих з Публічного акціонерного товариства «Північтранс», на теперішній час Товариство з обмеженою відповідальністю «ПІВНІЧ ТРАНС», на користь ОСОБА_1 , збільшивши цей розмірі з 104,10 гривень до 3 000 (трьох тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПІВНІЧ ТРАНС» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 355 (дві тисячі триста п`ятдесят п`ять) гривень 33 (тридцять три) копійки та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 800 (сім тисяч вісімсот) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 28 липня 2021 року.

Головуючий:

Судді: