Провадження № 2/537/102/2021
Справа № 537/2743/20
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.07.2021 Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі:

головуючого судді Фадєєвої С.О.

з участю секретаря судових засідань Скічко Н.В., Дормантової Л.В., Посмітної О.М., Супруненко О.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_5 ,

третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на транспортний засіб,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , де просив витребувати з чужого незаконного володіння відповідача належний йому легковий автомобіль ВАЗ 21043, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , оригінал технічного паспорту на даний автомобіль, два комплекти ключів до автомобіля, комплект зимової гуми та повернути їх у його власність.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що у 2006 році він за власні кошти придбав автомобіль ВАЗ 21043, 2006 року випуску, зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та передав право керування ним на той час тещі ОСОБА_4 , що було пов`язано з необхідністю обслуговування та організацією лікування його колишньої дружини ОСОБА_3 . За усною домовленістю між ним та відповідачкою по закінченню курсу лікування ОСОБА_4 повинна була повернути йому транспортний засіб, ключі та технічний паспорт, проте до цього часу автомобіль залишається у її незаконному володінні. Оскільки між ним, як власником автомобіля, та ОСОБА_4 на даний час відсутні договірні відносини і майно перебуває у незаконного володільця не на підставі укладеного з власником договору, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , де просила визнати за нею право власності на автомобіль ВАЗ 21043, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Зустрічний позов обґрунтувала тим, що у 2006 році вона вирішила придбати новий автомобіль, але у отриманні кредиту банком їй було відмовлено, оскільки їй на той час виповнилося 64 роки і вона вже сплачувала борг за кредитом іншому банку. Так як позивач ОСОБА_3 на той час перебував у шлюбі з її дочкою, ОСОБА_3 , вирішено було оформити кредит на нього. На час купівлі автомобіля «ВАЗ 21043», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , вона була приватним підприємцем та одна утримувала сім`ю, в тому числі і позивача, сам ОСОБА_1 не отримував доходу, тому не міг би за власні кошти придбати автомобіль. Всі кошти за кредитним договором сплачувала вона, тому саме в неї зберігаються копії квитанцій за оплату автомобіля. Оскільки саме вона є власником автомобіля, просить задовольнити зустрічний позов.

Позивачем ОСОБА_1 подано відзив на зустрічний позов, де він вказав, що підстави для визнання права власності на автомобіль за ОСОБА_4 відсутні, оскільки автомобіль придбавався ним за власні кошти під час шлюбу з ОСОБА_3 та є спільною сумісною власністю подружжя. Вважає, що пропуск позивачем ОСОБА_4 строку позовної давності на 12 років є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на автомобіль.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представники позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові, зустрічний позов ОСОБА_4 не визнали з підстав, вказаних у відзиві. Визнають, що транспортний засіб є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , придбаний за рахунок заощаджених коштів. ОСОБА_1 після припинення фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_3 забрав свої речі та пішов проживати окремо, увесь час автомобілем користувалася ОСОБА_4 та її сім`я. Вимога про повернення автомобіля була пред`явлена ОСОБА_4 у 2020 році, оскільки у нього погіршився стан здоров`я.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали, зустрічний позов підтримали. Відповідач додатково вказала, що дійсно договір кредиту було укладено на ім.»я позивача, але всі кошти за договором кредиту сплачувала вона, оскільки єдина утримувала сім`ю. Вона не могла оформити договір кредиту на своє ім.»я у зв`язку з відмовою банківської установи через досягнення нею 64-річного віку та наявності іншого кредиту. Після укладення шлюбу її доньки з позивачем та до припинення фактичних шлюбних відносин вони проживали однією сім`єю: вона, її донька ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 та їхній син. На даний час автомобіль перебуває у користуванні її сім`ї, членами якої є вона, донька ОСОБА_3 та онук.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні вказала, що дійсно у 2006 році був придбаний автомобіль, кошти на придбання якого давала її мати, ОСОБА_4 . Ні вона, ні відповідач на час дії кредитного договору не працювали, про наявність у позивача заощаджень їй відомо не було. На даний час автомобілем користується її сім`я, вона проти користування автомобілем ОСОБА_4 не заперечує.

Свідок ОСОБА_7 суду вказала, що вона з 2005 року допомагає ОСОБА_4 по господарству п`ять днів у тиждень. Їй відомо, що у 2006 році ОСОБА_4 купила в кредит машину, право власності на яку оформили на ОСОБА_1 , сплачувала кошти ОСОБА_4 , тому що ОСОБА_1 не працював.

Суд, вислухавши учасників процесу, свідка, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до наступних висновків.

За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Звертаючись до суду з віндикаційним позовом позивач повинен довести в тому числі відсутність правочину, укладеного між власником та володільцем майна; наявності титулу власника майна; фактичне володіння відповідачем індивідуально визначеним майном.

Копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 14.03.2006 підтверджується, що власником автомобіля «ВАЗ 21043», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , є ОСОБА_1 . Згідно довідки ТСЦ МВС № 5342 РСЦ ГСЦ МВС в Полтавській області ГСЦ МВС від 08.07.2020 № 31/16-459 відповідно до регіональної бази даних АІС «Автомобіль» за ОСОБА_1 станом на 07.07.2020 на праві власності числиться транспортний засіб «ВАЗ 21043», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , право керування надано ОСОБА_4 .

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічне положення містить стаття 368 ЦК України. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто законодавчо встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08.01.2013 шлюб, зареєстрований 05.08.1989 року в Палаці шлюбів м. Кременчука за актовим записом № 1278 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Позивач ОСОБА_1 не спростовує поширення правового режиму спільного сумісного майна на автомобіль «ВАЗ 21043», д.н.з. НОМЕР_1 , як такий, що придбаний у період шлюбу з ОСОБА_3 , яка також не спростовує цього факту.

Разом з цим суд вважає, що позивачем не доведено, що ОСОБА_4 саме незаконно фактично володіє транспортним засобом. Так, належний користувач - це фізична особа, яка на законних підставах користується транспортним засобом, що їй не належить. Належний користувач визначається безпосередньо власником транспортного засобу у зв`язку з переданням фізичній особі транспортного засобу в користування. Права співвласника неподільної речі поширюються на усю спільну річ незалежно від розмірів частки у праві на неї. В судовому засіданні встановлено, що автомобіль «ВАЗ 21043», д.н.з. НОМЕР_1 , використовується сім`єю ОСОБА_3 , яка проживає разом з відповідачем ОСОБА_4 ОСОБА_4 має право керування вказаним автомобілем, що зазначено в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, отже набула права користування ним у встановленому порядку. Проти користування автомобілем відповідачем ОСОБА_3 , яка є співвласником майна та членом сім`ї якої є відповідач, не заперечує.

Суду надано копію вимоги від 24.07.2020 ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про повернення в семиденний строк з моменту її отримання автомобіля «ВАЗ 21043», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить заявнику на праві приватної власності, технічного паспорту на автомобіль, двох комплектів ключів та зимової гуми та поштове підтвердження надіслання вимоги ОСОБА_4 .

З листа КВП ВП №1 ГУНП в Полтавській області від 20.01.2020 № 715/115/108/01-2020, адресованого ОСОБА_1 , вбачається, що він звертався до відділення поліції з приводу конфліктної ситуації, що сталася 21.12.2019 близько 13 год. з ОСОБА_4 через документ на автомобіль, а саме технічний паспорт. Листом КВП ВП №1 ГУНП в Полтавській області без зазначення номеру та дати повідомлено ОСОБА_1 про те, що його звернення від 08.01.2020 з приводу конфлікту з колишньою тещею через право власності на автомобіль розглянуто та встановлено відсутність ознак правопорушення. Згідно листа КВП ВП №1 ГУНП в Полтавській області від 26.06.2020 № К-304 ОСОБА_1 надано інформацію про проведені перевірки за зверненнями від 21.12.2019 та 08.01.2020 та надані роз`яснення законодавства.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя незалежно від того, що воно було оформлене на одного з подружжя. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю і лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

З цих підстав суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, а тому в задоволенні його вимог слід відмовити.

Згідно з частиною першою статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, за вказаною нормою права вимога про визнання права власності може бути пред`явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Дана правова норма не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах.

Судом роз`яснювалося позивачеві за зустрічним позовом право залучення до участі в розгляді справи в якості співвідповідача ОСОБА_3 , проте такого клопотання ОСОБА_4 та її представник не заявляли, наслідки незалучення належного відповідача у справі стороні зрозумілі.

Частиною 1 ст. 328 ЦПК визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Набуття права власності за ст. 382 ЦК- це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Згідно п.8 постанови від 7 вересня 1998 р. N 1388 «Про затвердження Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок» в редакції, що діяла на час набуття права власності, реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу, оцінку його вартості, яка провадиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку у порядку, встановленому МВС, Мін`юстом, Держпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна і має відповідні документи, відповідність конструкції транспортного засобу встановленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Правомірність придбання транспортних засобів, вузлів і агрегатів, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб`єктами підприємницької діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки, митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами-виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ, а також угодами, укладеними на товарних біржах.

Сторонам судом неодноразово роз`яснювалося право подавати докази та наслідки їх неподання, а також право клопотати про витребування доказів. Клопотань про витребування письмових документів, які стали підставою для видачі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу з органів, що реєструють право власності на транспортні засоби, до суду не надходило.

Відповідач стверджує, що транспортний засіб придбавався за договором купівлі-продажу за рахунок коштів, сплачених нею за кредитним договором, що був укладений між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 , проте суд вважає цей факт недоведеним.

За повідомленням АТ «Укрсиббанк» від 26.03.2021 № 25-1-01/21851-БТ з огляду на те, що строк зберігання документів за позикою, що була надана за кредитним договором № 0 від 22.02.2006, укладеним між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 сплив, документи було знищено, що підтверджується актом №2 про вилучення для знищення документів не внесених до Національного архівного фонду від 04.12.2019, а тому надати копію кредитного договору неможливо.

Разом з цим як позивачем, так і відповідачем визнається, що автомобіль «ВАЗ 21043», д.н.з. НОМЕР_1 , був придбаний за договором купівлі-продажу. Сторони також погоджуються, що договір, за яким позивач набув право власності на автомобіль, не оскаржувався в тому числі ОСОБА_4 та не визнавався недійсним. Відповідачем не спростовується, що покупцем транспортного засобу за договором купівлі-продажу був позивач ОСОБА_1 .

Копіями свідоцтв про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця підтверджується, що з 27.05.1993 ОСОБА_4 зареєстрована як фізична особа-підприємець. Копією свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності інд.код № НОМЕР_2 підтверджено, що ОСОБА_4 зареєстрована як підприємець рішенням № 391 від 27.05.1993 виконавчого комітету Автозаводської районної Ради народних депутатів та здійснює свою діяльність без створення юридичної особи. Звітами суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку за періоди з 2006 по 2009 роки підтверджується, що ОСОБА_4 отримувала дохід від підприємницької діяльності.

Також згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДПС України про суми виплачених доходів ОСОБА_1 отримував певні доходи в тому числі протягом 2006-2008 років.

Суду надано на підтвердження сплати кредиту банківській установі копії квитанцій, де платником зазначено ОСОБА_1 .

Суд вважає, що ОСОБА_4 за допомогою належних та допустимих доказів також не доведено ту обставину, що кошти, які були зароблені нею внаслідок здійснення підприємницької діяльності, витрачені саме на придбання спірного транспортного засобу.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 15, 16, 19, 76-78, 81, 223,263- 265 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 319, 321, 328, 368, 369 ЦК України, ст. 60 СК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на транспортний засіб - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: С.О.Фадєєва

Повний текст рішення складено 19.07.2021