Дата документу 13.07.2021 Справа № 334/2771/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/2771/21 Головуючий у 1 інстанції: Фетісов М.В.
Провадження № 22-ц/807/2670/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2021 року по справі за заявою ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 яка також діє в інтересах дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_1 .

В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_2 зазначала, що вона перебуває у шлюбі з заінтересованою особою ОСОБА_1 з 12 вересня 2014 року. Від шлюбу мають спільних дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В Хортицькому районному суді м. Запоріжжя перебуває справа за її позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та за зустрічним позовом про визначення місця проживання дітей із батьком. До січня 2021 року родина проживала за адресою: АДРЕСА_1 . У січні цього року вона змінила фактичне проживання та разом з дітьми переїхала до своєї матері за адресою: АДРЕСА_2 .

Заявниця зазначала, що змінила місце свого проживання через систематичні суперечки та скандали між нею та чоловіком, які відбувались на очах дітей та супроводжувались постійним психологічним, фінансовим та фізичним насильством з боку ОСОБА_1 . Саме ці обставини призвели до прийняття нею рішення змінити фактичне місце проживання разом із дітьми. При цьому вона не заперечувала проти спілкування батька із дітьми. Батько більше уваги приділяє синові. Поведінка батька постійно викликає конфліктні ситуації, бо він може забирати сина із дошкільного навчального закладу за власним бажанням без узгодження з нею, чому вона не може перешкодити, оскільки має побоювання спричинення нових конфліктів із ним на очах дітей. Після спілкування із батьком син повертається додому збудженим, проявляє агресію, буває мовчазним, замкнутим. Донька через таку поведінку батька наразі не має бажання спілкуватися з ним, він грубо з нею поводиться, донька постійно намагається захищати заявницю від батька, втручатися у конфліктні ситуації між ними.

ОСОБА_2 зазначала, що нею постійно подаються заяви до поліції про допомогу їй та дітям, захисту від конфліктної насильницької поведінки чоловіка, що супроводжується агресивною поведінкою, висловлюванням нецензурною лайкою тощо. 24 березня 2021 року був встановлений факт вчинення домашнього насильства психологічного характеру ОСОБА_1 та складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, винесено терміновий заборонний припис стосовно нього строком на дві доби із зобов`язанням залишити місце проживання постраждалої особи, забороною на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи, забороною в будь-який спосіб контактувати із постраждалою особою. Нездорова комунікація між батьком та дітьми підтверджується й іншими фактичними подіями, що відбувались, зокрема 05 квітня 2021 року. Агресивна поведінка чоловіка по відношенню до неї, намагання нанести тілесні ушкодження їй, агресивна та насильницька поведінка по відношенню до сина, якого він силоміць, проти його волі, намагався увести в автомобілі, крики про допомогу доньки, яка намагалася її захистити від нього. Такі події впливають на психоемоційний стан дітей, мають негативний вплив на них, які сприймають батька як можливу загрозу нападу. І така поведінка батька є жорстокою по відношенню до дітей в першу чергу. Такі обставини дають підстави стверджувати про обґрунтованість такої вимоги як застосування обмежувального припису та необхідність вжиття відповідних заходів реагування, визначених законом.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_2 просила суд:

Видати обмежувальний припис щодо ОСОБА_1 строком на 6 місяців.

Встановити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 :

Заборонити ОСОБА_1 перебувати в місці спільного користування, відвідування та перебування з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

Заборонити вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 , або контактувати з нею та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

Заборонити наближатися на відстань менше як на 30 м. до місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , а також до дитячого садочку ДНЗ № 160 за адресою: АДРЕСА_3 та Запорізької гімназії № 73 за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2021 року заяву ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису задоволено частково.

Видано обмежувальний припис щодо ОСОБА_1 , яким визначено наступне тимчасове обмеження його прав відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 :

- заборонено ОСОБА_1 наближатися на відстань 30 м. до місця проживання постраждалих осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , а також інших місць частого відвідування постраждалими ДНЗ № 160 за адресою: АДРЕСА_3 та Запорізької гімназії № 73 за адресою: АДРЕСА_4 .

- заборонено ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_2 , або контактувати з постраждалими особами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

В задоволенні заяви в іншій частині відмовлено.

Обмежувальний припис видано строком на 6 (шість) місяців.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднесено на рахунок держави.

Частково задовольняючи заяву ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 протягом нетривалого часу двічі вчинив домашнє насильство, а отже існує наявність ризиків того, що ОСОБА_1 , у разі відмови у видачі обмежувального припису, повторно вчинить домашнє насильство. Суд дійшов висновку про те, що заборона ОСОБА_1 наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалими особами та вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, є достатніми видами тимчасового обмеження прав кривдника, що забезпечать дієвий та ефективний захист постраждалих осіб від кривдника. При цьому, суд зазначив, що тимчасове обмеження прав кривдника ОСОБА_1 у виді заборони йому перебувати в місці спільного користування, відвідування та перебування з постраждалими особами застосуванню не підлягає, оскільки таке обмеження не передбачене ч. 2 ст. 26 Закону № 2229-VIII.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2021 року скасувати.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що оскаржуваним рішенням, суд першої інстанції порушив принцип рівності сторін щодо дітей, який закріплений нормами Сімейного кодексу України, стосовно рівності прав між батьками та виховання дітей. Так, станом на день звернення ОСОБА_2 до суду із заявою, шлюб між сторонами не розірвано, батько не позбавлений батьківських прав. Натомість в провадженні Хортицького районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа № 337/300/21 за первісною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей з матерю та стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення місця проживання дітей з батьком. Крім того, Органом опіки та піклування Хортицького району м. Запоріжжя видано розпорядження щодо встановлення часу перебування батька з дітьми, яке виконується ОСОБА_1 . Разом з цим, оскаржуваним рішенням ОСОБА_1 позбавлений можливості бачити своїх дітей, а також позбавлений права приймати участь у їх вихованні, святах, які буду проходити у дитячих садочках, йому заборонено наближатися до дитячого садочка в якому перебувають його діти. Строк дії обмежувального припису 6 місяців, ОСОБА_1 вважає занадто суворим та не справедливим.

Щодо доводів заявниці, про вчинення ним домашнього насильства, ОСОБА_1 зазначає, що сторони проживали разом 8 років, і прийшовши одного разу до дому, він побачив пусті полиці, вивезені речі, та голі стіни в будинку і відсутність дітей у квартирі. Вказана обставина, а саме те, що ОСОБА_2 не пояснивши причину її рішення щодо розірвання шлюбу та зміни місця проживання, дійсно спричинили йому емоційний стрес. Так, постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі № 334/2339/21 його визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення по відношенню до ОСОБА_2 , передбаченого ч. 1 ст. 173?2 КУпАП, за який скаржник вже поніс покарання шляхом сплати штрафу. Проте, до дітей він агресії ніколи не проявляв, має бажання та намір бачитися з ними. Натомість, всі його намагання зустрічатися з дітьми закінчувалися непорозуміннями, дружина заперечувала проти зустрічей батька з дітьми, коли він приїжджав до дітей її мати ОСОБА_6 постійно вчиняла сварки і до квартири не впускала. ОСОБА_1 є добропорядним батьком, не зловживає спиртними напоями, поганих звичок не має, він завжди знаходив порозуміння зі своїми маленькими дітьми, оскільки виховував їх з моменту народження, піклувався про духовних та фізичний стан. Всі суперечки між подружжям поставали тільки в тому випадку, коли ОСОБА_2 не надавала ОСОБА_1 зустрічатися з дітьми. Одного разу, ОСОБА_1 приїхав за адресою проживання дітей, син дуже любить батька, і дійсно, мав намір побути з дитиною та хотів забрати його для прогулянок, тощо. Проте, ОСОБА_2 вчинила сварку, були крики, сторонні невідомі люди, все це записували на відео. Поведінку заявниці скаржник вважає провокуючою, спрямовану збирання доказів для суду.

09 липня 2021 року від ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду надійшла заява про долучення до матеріалів справи копію висновку спеціаліста-психолога за результатами проведення психологічного обстеження скаржника.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено та визнається учасниками справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 12 вересня 2014 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 5).

Від шлюбу мають спільних дітей - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6, 7).

З січня 2021 року ОСОБА_2 з дітьми переїхали до іншого житла, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де проживає її матір, а заінтересована особа ОСОБА_1 залишився проживати у житлі за адресою: АДРЕСА_1 .

Матеріалами справи підтверджено наявність між подружжям певних неприязних стосунків в тому числі пов`язаними з недосягненням згоди щодо порядку спілкування з дітьми, їх виховання та місця проживання.

Внаслідок неприязних стосунків сторін та неможливості узгодження участі батька у вихованні малолітніх дітей, розпорядженням районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 27 квітня 2021 року визначено порядок участі у вихованні та спілкування ОСОБА_1 з малолітніми ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , враховуючи бажання дітей, їх режим дня та стан здоров`я: впродовж 6 місяців, на період адаптації кожного вівторка та четверга з 16:00 до 18:00 з можливістю вільного пересування по місту без присутності матері, після чого батько повертає дітей за місцем проживання матері; один раз на місяць з 10:00 суботи до 10:00 неділі без присутності матері, батько забирає дітей з ночівлею за своїм місцем проживання та подальшим повернення матері за її місцем проживання (а.с. 72).

Встановлено також, що в провадженні Хортицького районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа (№ 337/300/21) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради у Дніпровському районі про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини, про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради у Дніпровському районі про визначення місця проживання дітей з батьком та стягнення аліментів.

Вищезазначений спір на час розгляду заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису не вирішено.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 , заявниця зазначала про агресивну поведінку свого чоловіка по відношенню до неї, його намагання нанести тілесні ушкодження, агресивна та насильницька поведінка по відношенню до їхнього сина, що дає підстави стверджувати про обґрунтованість такої вимоги як застосування обмежувального припису стосовно кривдника відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів стосовно кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18).

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, на підтвердження доводів своєї заяви, ОСОБА_2 долучила до матеріалів справи протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, яким встановлено факт вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, відеозапис, на якому підтверджується нездорова комунікація батька з дітьми, та висновок спеціаліста-психолога за результатами аналізу зазначеного відеоматеріалу.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції проаналізувавши вищезазначені докази, дійшов висновку про вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 двічі протягом нетривалого часу, а саме: 24 березня 2021 року домашнє насильство психологічного характеру щодо своєї дружини ОСОБА_2 , що виразилось у словесних образах нецензурною лайкою, та 05 квітня 2021 року домашнє насильство психологічного характеру щодо заявниці та дітей, що виразилось в утриманні малолітнього сина із застосуванням сили, проти його волі.

З зазначеним висновком колегія суддів погодитись не може, оскільки суд першої інстанції не взяв до уваги відомості про наявність спорів між подружжям щодо визначення місця проживання дітей, способів участі батька у їх вихованні, що не пов`язане із домашнім насильством, а може лише свідчити про наявність особистих неприязних стосунків між ними.

Так, дійсно з Листа ГУНП в Запорізькій області, вбачається, що 24 березня 2021 року співробітниками сектору протидії домашнього насильства був здійснений виїзд за адресою: АДРЕСА_2 , на подію «КОНФЛІКТ», де ОСОБА_2 повідомила про те, що відбувається конфлікт з колишнім чоловіком. Під час проведення перевірки працівниками поліції був встановлений факт вчинення домашнього насильства психологічного характеру ОСОБА_1 . У зв`язку з тим, що останній поводив себе агресивно та висловлювався нецензурною лексикою в адресу заявниці було прийнято рішення скласти протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування) - НОМЕР_1 та винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника АА № 187086 терміном на дві доби із зобов`язанням залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; забороною на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; забороною в будь-який спосіб контактувати із постраждалою особою (а.с. 13, 14).

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з судом першої інстанції в частині оцінки відеозапису, наданого заявницею (а.с. 20), оскільки ним жодним чином не підтверджується факт жорстокого погодження ОСОБА_1 з дітьми або ОСОБА_2 . Так, на відеозапису зафіксовано конфлікт подружжя, свідком якого стали діти, що впливає на їх емоційний стан та є неприпустимим. Разом з цим, відеозаписом факт вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства не підтверджено. При цьому, враховуючи наявність невирішеного спору між подружжям щодо визначення місця проживання дітей, факт того, що ОСОБА_1 бажав забрати сина та провести з ним час, що також узгоджується з розпорядженням органу опіки та піклування про порядок участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_1 з дітьми, не є домашнім насильством.

Також, не приймається колегією суддів висновок спеціаліста-психолога, складений за аналізом наданого заявницею відеоматеріалу. Так, наявний в матеріалах справи висновок психолога не є сам по собі доказом вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства щодо своїх дітей, при цьому, у висновку також акцентується увага саме на конфлікт між батьками (сперечання щодо місця проживання дітей). При цьому, оцінка поведінці ОСОБА_2 під час конфлікту психологом не проводилась.

Наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою не підтверджує, що саме ОСОБА_1 вчиняє стосовно заявника домашнє насильство, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Також в матеріалах справи не міститься будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 у будь-який спосіб переслідує ОСОБА_2 , погрожує їй або дітям, вчиняє інші насильницькі дії стосовно неї чи спільних дітей, а отже, підстави для запровадження для нього заборони на листування, ведення телефонних переговорів та здійснення будь-яких контактів відсутні.

Звертаючись до суду зі згаданою заявою, ОСОБА_2 не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 систематичного домашнього насильства стосовно неї та дітей у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також не доведено продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Таким чином, враховуючи, що всупереч вимогам статті 81 ЦПК України заявник не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства стосовно неї та дітей ОСОБА_1 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням стосовно останнього обмежувального припису, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 .

Сам факт звернення заявника до органів поліції не підтверджує факт систематичного вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Окрім наведеного, колегія суддів також вважає необхідним звернути увагу на наступне.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що приводить до бажаних правових результатів, наслідків, що дають найбільший ефект для відновлення порушеного права.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та відповідати природі правових відносин між сторонами спору.

Колегія суддів також звертає увагу, що навіть позитивне вирішення заяви в цьому провадженні не може призвести до настання такого правового результату, що призведе до дієвого та очевидного відновлення порушеного, на думку заявниці, права, оскільки звертаючись до суду, остання просила, а суд задовольнив, заборонити ОСОБА_1 наближатися саме до місць проживання та відвідування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , тобто з прив`язкою до адресу, а не до заявників, як осіб, які постраждали від домашнього насильства.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не надав оцінку всім обставинам справи, не врахував настання певних факторів та ризиків, ухваливши рішення про видачу обмежувального припису.

За вказаних обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви.

Керуючись ст. ст. 350-6, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2021 року у цій справі скасувати, прийняти нову постанову, за якою:

«У задоволенні заяви ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису- відмовити.»

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 22 липня 2021 року.

Головуючий:

Судді: