Справа № 682/1107/21
Провадження № 2/682/549/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року Славутський міськрайонний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді Шевчука В.В., за участю секретаря судового засідання Придачук Г.Л., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , розглянувши в приміщенні Славутського міськрайонного суду Хмельницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Крупецької сільської ради про визнання права власності за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

20.05.2021 ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Крупецької сільської ради про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування поданого позову ОСОБА_1 вказує, що вона разом із двома дітьми з вересня 2005 року по даний час проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 . Даний будинок належав ОСОБА_3 , яка у вересні 2005 року виїхала до м. Нетішин Хмельницької області, а в жовтні 2007 року поїхала у Російську Федерацію, де померла у 2018 році. В 2005 році ОСОБА_3 надала позиву будинок у власність без будь-якого оформлення. На сьогоднішній день ОСОБА_1 продовжує добросовісно та безперервно користуватись та відкрито володіти вказаним житловим будинком з надвірними будівлями, доглядає за будинком, утримує його, проводить поточні ремонти, оскільки вважає, що на законних підставах набула права власності на вказаний житловий будинок. Враховуючи наведене позивач звернулася до суду та просить визнати за нею право власності на будинок АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач та представник позивача поданий позов підтримали.

Від Крупецької сільської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника сільської ради.

Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 31 січня 1997 року ОСОБА_3 придбала житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Згідно довідок Крупецької сільської ради від 04 березня 2021 № 132 та № 133, згідно із записами погосподарської книги № 1 села Колом`є на 2021-2025 року, по АДРЕСА_1 головою дворогосподарства рахується ОСОБА_4 , який зареєстрований у даному будинку з 08.06.2007. Станом на 04.03.2021 без реєстрації за вказаною адресою проживає ОСОБА_1 (а.с. 7).

В Державних реєстрах речових прав на нерухоме майно, прав власності на нерухоме майно, іпотек та заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості щодо будинку АДРЕСА_1 відсутні.

Надаючи правову оцінку зазначеним обставинам суд враховує наступне.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У відповідності до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У пунках 5, 9 Постанови №5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних прав роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17, провадження № 12-291гс18, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

У відповідності до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У пунктах 5, 9 Постанови №5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних прав роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що у 2005 році ОСОБА_3 , яка дозволила їй проживати в належному їй будинку, виїхала до м. Нетішин, а пізніше до Російської Федерації, де померла. Однак жодних доказів того, що ОСОБА_3 дійсно виїжджала на постійне місце проживання до іншого міста або держави, а також смерті ОСОБА_3 за кордоном матеріали справи не містять. Неможливість встановити місце проживання та перебування власниці житлового будинку не є підставою для припинення у неї права власності на спірне житло та набуття такого права у позивача на підставі ч. 3 ст. 344 ЦК України. Окрім того, довідки сільської ради свідчать про те, що головою дворогосподарства є ОСОБА_5 , який зареєстрований у спірному будинку.

Таким чином суд приходить до висновку, що доводи позовної заяви не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 317, 328, 344 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 141, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до Хмельницького апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Шевчук В. В.

Повний текст рішення складено 03.08.2021