Дата документу 16.03.2021 Справа № 937/5133/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер 937/5133/20 Головуючий у 1-й інстанції Юрлагіна Т.В.
Номер провадження 22-ц/807/403/21 Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом виселення, без надання іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И ЛА:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом виселення, без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 зазначала, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Разом з нею у належній їй квартирі зареєстровані та проживають троє осіб, включно з малолітньою дитиною, а також колишній чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_1 . Шлюб між ними розірвано 20 вересня 2018 року рішенням Мелітопольського міськрайонного суду (№ 320/2630/18), а фактично шлюбні відносини припинено у 2006 році.

Реєстрація відповідача у квартирі надає йому право безперешкодно користуватись цим житлом, що суттєво порушує права власниці будинку, оскільки перешкоджає вільному користуванню будинком власницею на власний розсуд. Фактично право на проживання у будинку має стороння особа, що також створює додаткові суттєві незручності у повсякденному житті.

Крім того, ОСОБА_2 зазначала, що відповідач не надає змогу вільно користуватись належною квартирою, систематично вчиняє сварки, п`яні дебоші, чине психологічний тиск на усіх членів родини, а за останні три роки почав накопичувати власні борги, брати кредити, псувати речі та майно у квартирі, яке йому не належить. Не сплачує за комунальні послуги. Зловживає спиртними напоями та вчиняє насильницькі дії щодо позивача та інших членів родини, постійно принижує жіночу гідність ОСОБА_2 . Залякує та погрожує життю позивача та інших мешканців квартири, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. Відповідач змінює на свій розсуд замки на вхідних дверях квартири, внаслідок чого сама власниця та інші мешканці не можуть до неї потрапити. Дуже часто своєю непристойною поведінкою унеможливлює перебування вдома інших мешканців та самої ОСОБА_2 , і такі ситуації є непоодинокими та без втручання поліції їх вирішити неможливо. Відповідач чинить перешкоди усім членам сім`ї в користуванні світлом у квартирі, відключаючи його, та підключаючись самовільно до електричних мереж поза лічильником для власних потреб. Втручається до водопровідної мережі відключаючи лічильники обліку. Такі дії відповідач робить умисно та стверджує, що відповідальність за них буде нести власник, тобто ОСОБА_2 . Відповідач навмисно збільшує витрати комунальних послуг, зливаючи гарячу воду з бойлера, або відключає його, позбавляючи всіх мешканців квартири можливості проведення гігієнічних процедур. Протиправні дії відповідача та його нелюдське відношення спричинило тяжкий розлад здоров`я молодшого сина, у якого трапився крововилив, внаслідок бійок, постійних знущань, позбавлення сну, постійного паління у помешканні. Відповідач підпирав ручку дверей кімнати сина, аби той не мав можливості покинути приміщення і потрапити на роботу. Також відповідач намагався натягнути на 24 річного сина собачий ошийник, з метою навчання послуху, а коли це йому зробити не вдалося, ударив сина кулаком у обличчя.

ОСОБА_2 неодноразово зверталась по допомогу до поліції. Також агресивна поведінка відповідача змусила позивача звернутися до головного лікаря психіатричного диспансеру з проханням провести експертизу психічного здоров`я, також звертались за консультацією до психолога, як потерпіла від насильницьких дій у сім`ї. Свідками таких описаних вище дій відповідача неодноразово були сусіди, друзі, а також неповнолітні діти, які чули непристойності від відповідача у бік їхньої матері та у бік усіх членів сім`ї. Аби вижити з квартири «зайвих» відповідач дозволяв собі ходити роздягнутим, не зачиняючи двері до туалету під час справляння своїх фізіологічних потреб, справляв малу нужду у рукомийник, і все це вимушені були бачити не тільки дорослі, а й діти. На тлі неприязних відносин зі старшою донькою позивача, ОСОБА_1 , відкриваючи навстіж вікна, пропонував її маленькій донечці полізти подивитися пташок. Невістку, яка з дитиною прийшла додому, випхав в заший, чим дуже налякав 8 річну дівчинку, і не давши забрати власні речі, в котрий раз змінив замок на вхідні двері, та написав неправдиву заяву до поліції на старшого сина, який був в цей час на роботі, про «погрозу розправою». Без згоди ОСОБА_2 відповідач придбав собаку, яку намагався травити на мешканців квартири. За тиждень до придбання собаки у липні 2019 року під вікна кухні, які завжди зачинено захисною сіткою, випав кіт, за присутності вдома самого відповідача, з чого можна зробити висновки про навмисне позбавлення тварини життя.

Маючи медичну освіту, і при цьому низку особливо небезпечних соціальних розладів, відповідач погрожує здоров`ю мешканців квартири, навмисно порушуючи правила тієї поведінки, якої повинен неухильно дотримуватися, а саме: виливає приготовані дезінфікуючи розчини, користується посудом, який належить іншим членам сім`ї, віддаючи перевагу речам, які належать дітям. 11 березня 2020 року, після чергового виклику поліції відповідачу було виписано Припис АА № 034648 на заборону наближення строком на 5 діб. Виселитись з квартири, що належить ОСОБА_2 , відповідач у добровільному порядку категорично відмовляється. При цьому захаращує різним мотлохом приміщення як самої квартири, так і сходову клітку, внаслідок чого сусіди скаржаться та вимагають від позивача викинути мотлох, який належить відповідачу. Постійна емоційна напруга та психологічний тиск багаторазово вимушували всіх мешканців квартири разом з позивачем шукати притулок за межами власного житла.

Емоційний, психічний та фізичний стан ОСОБА_2 за цей час суттєво погіршився, а нервова система не в змозі впоратися з ситуацією та умовами сумісного проживання під одним дахом с кривдником. До того ж двоє дорослих дітей позивача є інвалідами третьої групи, а постійні сутички з відповідачем унеможливлюють їх нормальне перебування у квартирі та спілкування. Своїми діями відповідач перешкоджає ОСОБА_2 та членам родини користуватися власністю, що належить саме їй.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_2 просила суд усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідача ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування зазначеною квартирою, без надання іншого житла.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 жовтня 2020 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом примусового виселення відповідача ОСОБА_1 , без надання іншого житла.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішенням яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що 25 квітня 1996 року він подарував чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Мелітополі ОСОБА_2 20 вересня 2018 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за позовом ОСОБА_2 шлюб між ними розірвано. ОСОБА_1 зазначив, що з цього часу ОСОБА_2 виживає його з квартири, створює умови неможливості користування приміщеннями квартири загального користування. Крім того, ОСОБА_2 постійно необґрунтовано звертається до поліції, до Мелітопольського психіатричного диспансеру, до Мелітопольського міськрайонного району електричних мереж, до Мелітопольського водоканалу із заявами про протиправну поведінку відповідача. Пояснення свідків суд помилково взяв до уваги, оскільки свідки знаходяться під впливом позивача.

Скаржник зазначає, що є особою з інвалідністю 3-ї групи, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК від 11 січня 2012 року. Крім того, ОСОБА_1 постійно хворіє, має стан здоров`я поганий, що підтверджується випискою стаціонарного хворого Запорізького обласного протитуберкульозного клінічного диспансеру від 26 жовтня 2018 року, випискою з амбулаторної картки № 185 Запорізького регіонального фтизіопульмонологічного клінічного лікувально-діагностичного центру від 17 січня 2020 року, довідкою про стан здоров`я відокремленого підрозділу «лікувально-діагностичний центр» КНП «ТМО «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» ММР ЗО від 12 листопада 2020 року.

Згідно довідки до акта огляду МСЕК від 11 січня 2012 року ОСОБА_1 може працювати лікарем неповний робочий день. На теперішній час він працює лікарем у територіальному медичному об`єднанні багатопрофільної лікарні інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги Мелітопольської міської ради. При цьому, його заробітна плата помісячно з листопада 2019 року по жовтень 2020 року максимально складає 3745,43 грн., іншого доходу він не має. З урахуванням стану здоров`я, заробітної плати ОСОБА_1 , скаржник зазначає, що не може наймати або купити квартиру для проживання, а іншого житла не має.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 у судовому засіданні, проведеному в режимі відео конференції, апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити її з вищевказаних підстав. ОСОБА_1 , належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить заява про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, особисто у судове засідання не з`явився.

ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_4 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, позивачем доведено систематичне триваюче порушення ОСОБА_1 правил співжиття, також наявна і інша складова, що вжитими заходами при притягненні до адміністративної відповідальності винесенням обмежувального припису не досягнуто позитивних результатів, що дає підстави для виселення відповідача за вимогою власника без надання іншого житлового приміщення.

З зазначеним висновком суду, колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Так, встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами що ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування від 25 квітня 1996 року (а.с. 12-14) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 15).

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 вересня 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 16-17).

З довідки, виданої старшим по будинку ОСОБА_5 , вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 , проживає ОСОБА_2 , разом з нею мешкають: син - ОСОБА_6 , донька - ОСОБА_7 , онука - ОСОБА_8 , колишній чоловік - ОСОБА_1 (а.с.18).

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 ОСОБА_7 є особою з інвалідністю 3 групи (а.с. 19).

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК Серії 12 ААБ № 653841 від 31 березня 2020 року ОСОБА_6 є особою з інвалідністю першої групи (а.с. 20).

Також, з довідки до акта огляду МСЕК Серії АД № 178529 від 11 січня 2012 року вбачається, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 3 групи (а.с. 71).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина (чоловік) наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;

виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки.

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), та постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Так, колегією суддів враховуються положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. При цьому підлягають врахуванню обставини, визначені статтею 116 ЖК УРСР.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20).

Відповідно до частини першої статті 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі № 679/1657/18, провадження № 61-12028св19, зазначено, що систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

Верховним Судом також зазначено про необхідність враховувати та належним чином перевіряти доводи позивача про систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку. Крім того, для правильного вирішення справи суди повинні встановити, що попередні заходи запобігання виявились безрезультатними.

Так, звертаючись з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, ОСОБА_2 на обґрунтування своїх вимог, та підтвердження систематичних порушень ОСОБА_1 правил співжиття, надала суду докази, з яких вбачається наступне.

З повідомлення начальника Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області Бондаренка В.А. від 10 травня 2019 року, вбачається, що звернення ОСОБА_2 щодо агресивної поведінки ОСОБА_1 розглянуто. За вказаним фактом проведено повну та всебічну перевірку, під час якої ОСОБА_2 повідомила, що гр. ОСОБА_1 знаходиться на обліку в туберкульозному диспансері та у психіатричному диспансері та звернулась до поліції з метою подальшого звернення до суду (а.с. 21).

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до головного лікаря КУ «Мелітопольський психіатричний диспансер» Різніченка О. з заявою про огляд та госпіталізацію ОСОБА_1 (а.с. 22-23).

На вищезазначене звернення головний лікар КУ «Мелітопольський психіатричний диспансер» Різніченко О. повідомив ОСОБА_2 про відсутність підстав для звернення до суду про проведення психіатричного огляду в примусовому порядку, оскільки психіатричний огляд проводиться лікарем - психіатром особи на її прохання або за його усвідомленою письмовою згодою. В заяві ОСОБА_2 відсутні достатні, документально підтверджені підстави для обґрунтованого припущення про наявність у ОСОБА_1 тяжкого психічного розладу (а.с. 24).

Заявою від 12 серпня 2019 року на ім`я Начальника Мелітопольського міськрайонного району електричних мереж, ОСОБА_2 доведено до відома, що ОСОБА_1 проводить махінації з електромережею (а.с. 25).

З акту встановлення/заміни/технічної перевірки/контрольного огляду/збереження пломб вузла обліку, встановлення на об`єкті споживача від 19 серпня 2019 року встановлено недоліки, а саме самовільне підключення до мережі ЖКГ (а.с. 26-27).

Постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 вересня 2019 року встановлено, що 26 липня 2019 року приблизно о 10 год. 30 хв. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , висловлювався нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою на адресу невістки, ОСОБА_9 . За цим фактом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП і піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в дохід держави (а.с. 28-29).

Постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 листопада 2019 року встановлено, що 19 серпня 2019 року о 21 год. 00 хв. ОСОБА_1 , знаходячись за місцем свого мешкання вчинив сварку зі своєю колишньою дружиною, в ході якої висловлювався на її адресу нецензурною лайкою та погрожував, чим вчинив моральне насильство в сім`ї. За цим фактом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП і піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в дохід держави (а.с. 30-31).

Постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 лютого 2020 року встановлено, що ОСОБА_1 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_3 , здійснив психологічний тиск в адресу колишньої дружини ОСОБА_2 та наніс їй удар палицею по голові, чим вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру. За вказаним фактом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. Призначено ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с. 32-33).

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З урахуванням наведених норм та встановлених за матеріалами справи обставин, колегією суддів не приймаються доводи ОСОБА_1 про безпідставне звернення ОСОБА_2 до поліції.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 03 березня 2020 року, до ЄРДР внесено відомості за ст. 126-1 КК України, за повідомленням ОСОБА_2 про те що в період з часу з 2016 року по теперішній час її колишній чоловік ОСОБА_1 систематично по відношенню до всіх членів сім`ї вчиняє домашнє насильство (а.с. 34).

Відповідно до термінового забороненого припису стосовно кривдника ОСОБА_1 серія НОМЕР_2 від 11 березня 2020 року йому заборонено наближення до ОСОБА_2 на строк 5 діб (а.с. 35).

У висновку щодо психологічного стану та сімейної ситуації ОСОБА_2 від 09 квітня 2020 року вих. №58/04-20, складеного Благодійною організацією Благодійний фонд «Все можливо» за фактом звернення ОСОБА_2 до Кризового центру надання психосоціальних послуг для жінок, які постраждали від домашнього або гендернообумовленого насильства та опинились в складних життєвих обставинах, зазначено, що стан жінки можна кваліфікувати як високий рівень психологічної дисфункції. Потребує постійної професійної допомоги для корекції емоційно-вольової сфери, зменшення страхів та консультації щодо поводження в конфлікті. На даному етапі жінка проходите індивідуальну корекцію емоційно-волової сфери (а.с. 36).

Заявою на ім`я директора КП «Мелітопольський водоканал» ОСОБА_2 повідомлено, що колишній чоловік 19 березня 2020 року, самовільно зняв лічильники обліку води на кухні (а.с. 37).

У заяві на ім`я начальника Мелелітопольського міськрайонного району електричних мереж від 13 липня 2020 року, ОСОБА_2 просить звернути увагу на те, що колишній чоловік вже в другий раз втручається у загально домову електричну мережу (а.с. 38).

Отже, встановивши, що відповідач є колишнім чоловіком позивача, шлюб між ними розірваний судовим рішенням у 2018 році, своїми систематичними діями відповідач робить неможливим проживання з ним у спірному будинку позивача, що підтверджується обставинами, встановленими судовими рішеннями, які набрали законної сили, суд першої інстанції правильно застосував норму статті 116 ЖК Української РСР та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для виселення відповідача із квартири без надання іншого жилого приміщення.

Так, вирішуючи цей спір, колегія суддів бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). За матеріалами справи встановлено відсутність у ОСОБА_1 іншого жила, його незадовільний стан здоров`я (а.с. 72-74), та розмір його доходів (а.с. 70).

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зазначила, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Разом з тим, за матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_2 , систематично псує жиле приміщення, систематично порушує правила співжиття, робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі.

Втім, у контексті цієї справи з урахуванням встановлених обставин та наданих доказів, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на достатній доказовій базі про систематичне порушення правил співжиття відповідачем та наявності і необхідності підстав для втручання в право відповідача на житло шляхом його виселення.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних відносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що апеляційна скарга фактично не містить доводів ОСОБА_1 щодо того, що ним, вказаних у позовній заяві дій, не вчинялось.

Доводи апеляційної скарги про те, що незадовільний матеріальний стан ОСОБА_1 не дає йому можливості наймати або придбати собі інше житло, з урахуванням його поведінки по відношенню до співмешканців та власника житла, не приймаються колегією суддів, оскільки не відповідають необхідності дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування житловим приміщенням.

Крім того, у судовому засіданні апеляційної інстанції, ОСОБА_2 повідомлено, що поведінка ОСОБА_1 не змінилася навіть після ухвалення оскаржуваного рішення про виселення відповідача, про що свідчать постанови про притягнення його до відповідальності, прийняті після ухвалення рішення по справі.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Так, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2020 року (справа № 937/7177/20, справа №937/7471/20) встановлено, що 12 вересня 2020 року о 09.00 год. в АДРЕСА_3 ОСОБА_1 вчинив домашнє насилля психологічного та фізичного характеру, а саме - висловлювався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою та спричинив фізичну біль колишній дружині ОСОБА_2 27 вересня 2020 року о 21.00 год., знаходячись за місцем свого мешкання у АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 висловлювався нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою своїй колишній дружині ОСОБА_2 , чим вчинив насильство в сім`ї психологічного характеру. За фактом скоєння адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст.173-2 КУпАП відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнанно винним у вчиненні адміністративного правопорушеня, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді у вигляді штрафу.

Також, постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2021 року (справа № 937/134/21), встановлено, що 15 грудня 2020 року о 17 год. 00 хв., гр. ОСОБА_1 , перебуваючи за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_3 , вчинив сімейну сварку, в ході якої виражався нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою в адресу своєї колишньої дружини гр. ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , чим вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру. За цим фактом ОСОБА_1 піддано адміністративному стягненню у виді накладення штрафу.

За таких обставин, враховуючи поведінку скаржника після притягнення його до адміністративної відповідальності, також доведеним є факт того, що заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги, яка фактично зводиться до незгоди з рішенням суду, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 жовтня 2020 року по цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 25 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: