Справа № 629/4576/20
Номер провадження 2/629/132/21
05.03.2021 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого судді Смірнової Н.А., за участю секретаря Кремінь М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Лозова Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача, визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, -
Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 жовтня 2020 року відкрито провадження у даній справі та в порядку загального позовного провадження призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 11 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала, усі обставини, викладені в позові, підтримала.
Представник позивача надала суду відповідь на відзив, в якому вказала, що кредитні кошти витрачалися позивачем на потереби сім`ї (оплату комунальних послуг, придбання одягу, харчування, спільний відпочинок, ремонт у квартирі тощо). При цьому, витрачаючи вказані кошти на спільні потреби сім`ї, позивач вважав, що це кошти дружини, яка офіційно працює, а не кошти, отримані за кредитним договором, про існування кого йому нічого не було відомо. Вказана обставина підтверджується ОСОБА_2 у її відзиві на позовну заяву. Від позивача стало відомо, що 08.12.2020 року, 14.12.2020 року, 24.12.2020 року йому зателефонували співробітники банку, які під час розмови наполягали на тому, що позивач вводить в оману банк та є солідарним боржником за кредитним договором. При розмові співробітники погрожували позивачу репутаційними збитками у випадку невиконання вимог банку, а саме натякали на те, що банк буде телефонувати усім знайомим та колегам позивача та повідомляти про те, що він з дружиною є «сім`єю боржника». Вказані розмови були записані позивачем на належний йому мобільний телефон. Таким чином, твердження АТ «Ідея Банк» про те, що дзвінки від працівників банку нічим не підтверджені, є безпідставними ста спростовуються записами телефонних розмов.
Представник відповідача акціонерного товариства «Ідея Банк» в судове засідання не з`явилася, надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що дійсно 21 травня 2019 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 укладено договір кредиту та страхування Z52.254487.005286938. Вважає, що для укладення кредитного договору (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Попередження від 28.08.2020 року адресоване ОСОБА_2 і ніяким чином не говорить про агресивну поведінку АТ «Ідея Банк». Крім того, воно стосується виключно позичальника, а не членів її сім`ї. Вказала, що вимога про захист прав споживача (так як себе називає позивач) взагалі є не зрозумілою і безпідставною, адже позивач не є споживачем даних послуг в контексті Закону України «Про захист прав споживачів», між АТ «Ідея Банк» і позивачем договірні відносини не виникли. Твердження позивача про дзвінки від працівників банку нічим не підтверджені, окрім його слів. На підставі викладеного, просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання усіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Пунктом 2 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року передбачено, що відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п.33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі «Bellet v. France» Суд зазначив, що ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 23 квітня 2010 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 , виданого 23 квітня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області, актовий запис №69.
21 травня 2019 року між ОСОБА_2 та АТ «Ідея Банк» укладено договір кредиту та страхування № Z52.254487.005286938.
Відповідно до п.1.6. вказаного кредиту дата повернення кредиту 21.05.2022 року.
Станом на 28 серпня 2020 року загальна заборгованість ОСОБА_2 за кредитом складає 1953,31 грн., що підтверджується копією попередження АТ «Ідея Банк» від 28.08.2020 року за №12.1.4/131905, адресованого на ім`я ОСОБА_2 .
Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 вважав дії відповідача щодо надання його дружині кредиту недобросовісними, оскільки банку було відомо, що ОСОБА_2 перебуває у шлюбі, спірний правочин укладеного без його відома та беззаперечно виходить за межі дрібного побутового правочину, а тому, на його думку, для укладення вказаного договору була необхідна його згода.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті203 цього Кодексу.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.
Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.
Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Для укладення кредитного договору (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.
Дана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 05.11.2020 року у справі № 619/761/18.
Під час розгляду справи позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що кошти за договором кредиту були використані в інтересах та для задоволення потреб сім`ї, що отримані кредитні кошти використанні в інтересах сім`ї. Тому посилання позивача на порушення ст.65 СК України під час укладання договору кредиту є безпідставним.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.
У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).
Обґрунтовуючи вимоги про визнання недійсними договору, позивач посилався на положення Закону України «Про захист прав споживачів», зазначаючи при цьому, що відповідач, достеменно знаючи про їх з відповідачем ОСОБА_2 сімейний стан, умисно ухилився від повідомлення його про умови договору та отримання його згоди, а також тероризував його постійними телефонними дзвінками з боку співробітників банку з вимогами та погрозами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором за рахунок майна їх сім`ї. Вважає зазначені дії агресивною підприємницькою діяльністю, яка фактично містить елементи примусу та докучання та є порушенням його прав споживача.
Згідно п.14 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.
Відповідно до частини четвертої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.
При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб`єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.
Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб`єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством (ч. 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Згідно частини 1 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-1341цс15 та постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 314/2367/15-ц.
Разом з цим, суд звертає увагу на те, що Закон України "Про захист прав споживачів" регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
За частиною першою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
У рішенні від 10 листопада 2011 року по справі №1-26/2за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч.8 ст. 18, ч.3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення Закону, які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Матеріалами справи встановлено, що на мобільний телефон позивача співробітниками АТ «Ідея Банк» 08.12.2020 року, 09.12.2020 року, 14.12.2020 року, 24.12.2020 року здійснювалися дзвінки, в яких останні повідомляли про наявність у ОСОБА_2 заборгованості за укладеним кредитним договором. Також пропонували погасити наявну заборгованість, оскільки позивач, як солідарний боржник, несе солідарну відповідальність за кредитним зобов`язанням. Також з телефонних дзвінків вбачалась натяки зі сторони співробітників банку щодо телефонування всім колегам позивача з подальшим інформування про те, що він з дружиною є «сім`єю боржників».
Суд вважає, що посилання позивача на положення 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької практики є безпідставними, оскільки дана норма передбачає умови, обставини, форми такої практики, можливі, як елемент примусу, докучання або неналежного впливу, що істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції, тоді як фактично договірні відносини склалися між відповідачами по справі, стороною яких позивач не являється, а отже не є споживачем в контексті Закону України Закону України «Про захист прав споживачів». За власним волевиявленням ОСОБА_2 уклала кредитний договір з АТ «Ідея Банк», оспорюваний договір не стосується спільного майна подружжя, а тому ніяким чином інтереси позивача не були порушені. Зазначені телефонні дзвінки співробітників АТ «Ідея Банк» не можна розцінювати як агресивну форму підприємницької практики в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки позивач не є клієнтом банку, а отже і споживачем послуг останнього.
Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, в контексті встановлених судом обставин справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за недоведеністю.
Відповідно до ст.141 ЦПК України враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, відсутні підстави для стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат.
Керуючись ст.65 СК України, ст.215 ЦК України, ст.1, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст.12,13,76,81,89,141,259,264-268,654 ЦПК України, суд -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача, визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи також до Лозівського міськрайонного суду Харківської області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно п.3 розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_7 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 .

Представник позивач - адвокат Бусуєк Лада Афанасіївна, яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ №1057 від 19.12.2017 року, місцезнаходження офісу за адресою: м.Лозова, Харківська область, вул.Соборна, 2/107.

Відповідачі:

- Акціонерне товариство «Ідея Банк», , МФО 336310, місцезнаходження: 79008, м.Львів, вул.Валова, буд.11;

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м.Лозова Харківської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_8 , паспорт НОМЕР_9 виданий Лозівським МВ ГУМВС України в Харківській області 08 червня 2010 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 15 березня 2021 року.

Суддя Н.А. Смірнова