Справа № 487/1085/20
Провадження № 2/487/220/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2021 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Притуляк І.О. за участю: секретаря судового засідання Янковець Г.А., позивача: ОСОБА_1 , представника позивача: ОСОБА_2 , відповідача: ОСОБА_3 , представника відповідача: ОСОБА_4 розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В

20.02.2020 року, ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , яким просила визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 ..

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що вона є донькою ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 27.11.1999 року, ОСОБА_5 , перебував у шлюб із ОСОБА_3 , який було розірвано на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.02.2016 року.

У період шлюбу її батьком та ОСОБА_3 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було оформлено на відповідача.

Після смерті батька, у встановлений законом строк, вона звернулась до приватного нотаріуса Миколаївського міького нотаріального округу Чорної Л.С. із заявою про прийняття спадщини, проте постановою від 13.06.2019 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку із тим, що частка у праві власності спадкодавця на нерухоме майно за час життя, у спільній сумісній власності подружжя виділена не була.

Викладені обставини послугували підставою для її звернення до суду із зазначеним позовом.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.02.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 , залишено без руху.

На виконання ухвали суду позивачем, 10.03.2020 року до суду було подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої, крім первісно заявленої вимоги, ОСОБА_1 просила визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 - квартиру АДРЕСА_1 , з визначенням часток співвласників по 1/2 за кожним.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.03.2020 року уточнену позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.

24.06.2020 року ОСОБА_3 надала до суду відзив на позовну заяву, за яким у задоволенні позовних вимог просила відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування своєї позиції зазначила, що у 2000 році, через рік після одруження з померлим, вона придбала квартиру АДРЕСА_1 , яка на теперішній час належить їй на праві приватної власності. Зазначила, що вказана квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки була придбана не за рахунок спільних сімейних коштів, а виключно за рахунок її особистих коштів, які були отримані від її трудової діяльності до шлюбу з батьком позивача та в дар від рідної сестри.

Одночасно зазначила про безпідставність тверджень позивача, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, так як була придбана під час шлюбу, оскільки ОСОБА_1 не надано жодних доказів на підтвердження майнової участі ОСОБА_5 у її придбані.

Ухвалою суду від 11.08.2020 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та її представник адвокат Канавцев В.М. уточненні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили про їх задоволення.

Відповідач та її представник адвокат Родіонова В.Є. у задоволенні позову просили відмовити у повному обсязі.

Заслухавши позицію сторін, пояснення свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що з 27.11.1999 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

У період шлюбу, відповідачем, на підставі Договору купівлі продажу №1/134 від 03.10.2000 року, оформленого УБ "Рона" , було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру було зареєстровано в ММБТІ 08.11.2000 року за №18504.

Відповідно до розпорядження Голови адміністрації Заводського району ММР від 30.11.2015 року №204/р, було прийнято в експлуатацію квартиру АДРЕСА_1 , після внутрішнього перепланування та влаштування балкону.

Відповідно до Інформаційної довідки №2 від 24.01.2020 року з Державного реєстру прав на нерухоме майноу, 27.01.2016 року за ОСОБА_3 було зарестровано право приватної власності на спірну квартиру, з урахуввнням Розпорядження Голови Адміністрації Заводського райлну ММР №204/р від 30.11.2015 року.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.02.2016 року (справа 487/7282/15 провадження №2/487/242/16) шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (актовий запис про смерть 3987 від 11.12.2018 року).

Позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5 (свідоцтво про народження НОМЕР_1 ) Після смерті батька, позивач, як спадкоємець першої черги за законом, у встановлений положеннями ст. 1270 ЦК України строк звернулася до Приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Чорної Л.С. із заявою про прийняття спадщини.

Постановою Приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Чорної Л.С. від 13 червня 2019 року ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на заявлене спадкове майно, а саме частку у квартирі АДРЕСА_1 , було відмовлено, по тій причині, що за життя, частка у праві власності спадкодавця на нерухоме майно у спільній сумісній власності подружжя виділена не була.

Квартиру АДРЕСА_1 , позивач вважає спільним майном подружжя її батька та ОСОБА_3 , що і стало підставою для її звернення до суду з даним позовом, з метою реалізації свого права на спадкування після смерті батька.

При вирішенні заявлених позивачем вимог в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , з визначенням рівних часток співвласників, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України (далі - СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного нерухомого майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття права власності на спірну квартиру, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Разом із тим презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2021 року у справі № 219/2435/19-ц (провадження № 61-7476св20).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши надані сторонами докази, та надавши їм оцінку виходячи з викладених правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_5 брав участь коштами або працею, як у придбанні так і в подальшому покращенні стану спірної квартири.

Зокрема, позивачем не було надано доказів на обгрунтування свого тверрдження, що ОСОБА_5 , у час, що передував придбанню квартири, працював за кордоном, займаючись продажем автомобілів.

Натомість, відповідачем надано суду докази які свідчать про придбання нею квартири за особисті кошти.

Так, в судовому засіданні було досліджено оригінал розписки, копію, якої було долучено до матеріалів справи, якою ОСОБА_3 підтвердила факт отримання нею 01.10.2000 року від своєї рідної сестри ОСОБА_12 грошових коштів у розмірі 2800 доларів США, для придбання квартири АДРЕСА_1 .

Факт передачі відповідачці грошових коштів, у зазначеній в розписці сумі, було підтверджено самою ОСОБА_9 , яка під час допиту в судовому засіданні у якості свідка, зазначила, що вказані грошові кошти передала відповідачці на безповоротній основі, в рахунок вартості її частки у спадковому майні, яке залишилося після смерті їх батьків, а саме будинку у Тернопільській області, саме на придбання спірної квартири.

Одночасно ОСОБА_9 зазначила, що вказані грошові кошти, складаються безпосередньо з її особистих заощаджень, оскільки вона постійно працювала, на підтвердження чого суду було надано копію трудової книжки свідка, з якої вбачається, що станом на 2000 рік, вона мала майже 25 років безперервного трудового стажу.

Обставини, щодо передачі грошових коштів, були підтверджені і показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , рідних братів померлого, які безпосередньо були присутні при їх передачі, про що зазначено у розписці.

При цьому свідки підтвердили, що грошові кошти були передані відповідачці, в рахунок вартості її частки у спадковому майні, та безпосередньо на купівлю спірної квартири.

Відповідно до наданої суду копії Акту посвідчення передачі завдатку від 12.09.2000 року, ОСОБА_3 та продавцем ОСОБА_13 було узгоджено ціну спірної квартири у розмірі 2800 доларів США.

Одночасно з дослідженої в судовому засіданні копії рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 19.02.2016 року (справа 487/7282/15 провадження №2/487/242/16), вбачається, що подружні стосунки між сторонами припинені з 2008 року. З позовом до суду про розірвання шлюбу звертався ОСОБА_5 . При цьому з 2008 року по момент смерті, ОСОБА_5 , будь-яким чином, не заявляв про порушення свого права на частку у спільному майні подружжя, а саме на квартирі АДРЕСА_1 .

За такого суд дійшов висновку, про відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів з урахуванням яких можна зробити висновок, що квартира АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , натомість відповідачем доведено факт придбання нею спірної квартири у особисту власність.

З урахуванням зазначеного, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_14 в частині визнання спірної квартири спільною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , з визначенням рівності часток співвласників, слід відмовити за необгрунтованістю.

При вирішенні заявленої позовної вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, суд виходить з наступного.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Судом встановлено, що позивач є донькою померлого ОСОБА_5 та має право на спадщину як спадкоємець першої черги за законом.

Разом з тим, цивільне законодавство визначає склад спадщини як сукупність прав та обов`язків, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), а отже, виключає із її складу речі на які у спадкодавця не було прав. До складу спадщини не входить майно, на яке спадкодавець не набув права власності.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі квартиру є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на майно, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування.

Оскільки позивачу було відмовлено у визнанні спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , з визначенням часток співвласників, то і у задоволенні позовної вимоги, щодо визнання за нею права власності на 1/2 частку спірної квартири в порядку спадкування за законом, слід відмовити, як у безпідставно заявленій.

Керуючись ст.ст. 10,18,23,76, 258,259,263-265, 352,354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо або через Заводський районний суд м.Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . РНОКПП НОМЕР_2

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 12.03.2021 року.

Головуючий суддя: І.О. Притуляк