ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5631/21 Справа № 179/1829/20 Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р. Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю Сільгосппідприємство Дудківка про повернення в натурі безпідставно набутого майна та відшкодування доходів від використання безпідставно набутого майна, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю Сільгосппідприємство Дудківка (далі ТОВ СП Дудівка) про повернення в натурі безпідставно набутого майна та відшкодування доходів від використання безпідставно набутого майна, мотивуючи його тим, що для проведення реформи аграрного сектору були реструктуризовані борги по селу Дудківка на 60 000 грн. Майно: свинарник, вівчарник, телятник, пилорама. Орендар мав це реструктуризоване майно на 60 000 грн. акумулювати до основних засобів та збільшити на 30% вартість майнового сертифікату кожного власника. Всупереч аграрної реформи, власникам майнових сертифікатів майно не було виділено в натурі.

Вказували, що майно 46 осіб відповідач використовує безпідставно, безоплатно. 01 листопада 2000 року при створенні ТОВ СП «Дудківка» в особі голови правління ОСОБА_3 було укладено договір передачі комплексу майна колективом співвласників юридичній особі. Згідно умов договору, співвласники передають належне їм майно в оренду господарству на таких засадах: основні засоби, що входять до складу майна, передаються в оренду строком на 10 років, а оборотні засоби та об`єкти незавершеного будівництва продаються господарству на умовах товарного кредиту. Відповідно до п.3.2 договору за користування основними засобами кожному співвласнику майна господарство щорічно сплачує орендну плату в розмірі 2,5% вартості основних засобів в розрізі окремо взятого майнового паю, яка безпосередньо розподіляється між співвласниками відповідно до частки кожного з них у спільному майні та 8,5% на розвиток підприємства, яке господарство акумулює в спеціалізованому цільовому фонді відновлення орендованих основних засобів, який використовується на реконструкцію орендованих основних засобів й розширення виробництва на загальну суму 242 000 грн. Але орендарем не все майно було взято в оренду, лише згідно договору на 111 245 грн.17 коп.

Зазначали, що у серпні 2005 року після смерті матері ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 успадкував майновий пай, що знаходиться в ТОВ СП «Дудківка», вартістю 1 563 грн. 04 коп. В 2002 році ОСОБА_2 успадкувала майновий сертифікат вартістю 1 331 грн.78 коп. у ОСОБА_5 . Як правонаступники до кінця дії договору 01 листопада 2010 року позивач отримував 15 грн., а дружина 14 грн. за рік, тому що договір було складено всупереч цивільного законодавства, не з прибутку підприємства, а від вартості сертифікату. Після закінчення дії договору 29 березня 2011 року на зібранні співвласників було прийнято рішення про зміну майнових відносин з орендарем. Майно розпаювати, тобто виділили в натурі кожному співвласнику та провели інвентаризацію залишків майна. При проведенні ревізії було виявлено, що вкрадено шість тракторів та іншої сільськогосподарської техніки на 83 928 грн.

Правонаступники за заповітом у 2002 році ОСОБА_2 , а у 2005 році ОСОБА_1 успадкували майно, яке знаходилось в оренді ТОВ СП «Дудківка», але не успадкували участь у товаристві та отримували орендну плату до 2011 року. ОСОБА_1 виділений автомобіль ГАЗ 536, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартість якого становить 1 388 грн., сівалка СЗ3,6, вартістю 150 грн., та ваги АГ 10, вартістю 17 грн., що відповідає вартості сертифіката. ОСОБА_2 був виділений гараж для тракторів, вартістю 1 781 грн.

Посилаючись на те, що неодноразово зверталися до керівництва підприємства з пропозицією укласти з ними договір оренди їхнього майна, але жодної позитивної відповіді на свої звернення не отримували, мають майно, а прибутки, від його безпідставного використання, отримує відповідач, а тому просили суд повернути їм безпідставно набуте майно а саме: автомобіль ГАЗ-536, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ваги АГ-10, сіялку - СЗ 36, гараж для тракторів; відшкодувати від незаконного володіння майном упущену вигоду в розмірі 44 748 грн.; відшкодувати завдану моральну шкоду від незаконних дій засновників ТОВ СП «Дудківка» в розмірі 40 000 грн.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове яким їх позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ними доведені заявлені позовні вимоги, відповідач безпідставно користується належним їм майном та отримує прибуток від його використання.

25 червня 2021 року відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наголошував на тому, що позивачами не доведено факту наявності у них права власності на майно, яке вони просять повернути.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) від 01 березня 2013 року, є власником права на майновий пай у майні КДСП «Степовий» Магдалинівського району Дніпропетровської області вартістю 1 563 грн.04 коп. (а.с.49).

Позивач ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) від 04 вересня 2018 року, є власником права на майновий пай у майні КДСП «Степовий» Магдалинівського району Дніпропетровської області вартістю 1 331 грн.78 коп. (а.с.48).

01 листопада 2000 року між співвласниками майна колишнього КДСП «Степовий» та ТОВ СП «Дудківка» укладений договір передачі майна колективом співвласників юридичної особи, згідно умов якого співвласники передали в оренду строком на 10 років основні засоби, що входять до складу майна за оціночною вартістю 111 245,17 грн. (а.с.44-46).

Судом також установлено, що рішення зборів співвласників про виділення паю позивачам не приймалося.

Позов пред`явлено до одного відповідача ТОВ «СП «Дудківка» щодо повернення безпідставно набутого майна, однак належних доказів щодо належності позивачам майна, а саме автомобілю ГАЗ-53б, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ваг АГ-10, сівалки НОМЕР_2 , гаражу для тракторів до суду не надано.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено перед судом факту належності їм майна. Із розрахунку майнової шкоди (упущеної вигоди), наведеного позивачами, неможливо встановити дійсну суму шкоди, заявлену до стягнення, оскільки вказані показники не підтверджені належними та допустимими доказами. З даних, наданих позивачем, у розрахунку неможливо з`ясувати здійснення правильності такого розрахунку грошових вимог. Крім того, позивачами не доведено протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, а також завдання моральної шкоди у розумінні ст.23 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Питання щодо виділення майнового паю врегульовано, зокрема, Законом України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» (далі Закон), Указом Президента України від 29 січня 2001 року №62 «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки», постановою Кабінету Міністрів України №177 від 28 лютого 2001 року «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки», рекомендаціями щодо порядку здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженими наказом Міністерства аграрної політики України №315 від 20 травня 2008 року (далі Рекомендації).

У статті 7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» вказано, що майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. Суб`єктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени в частині майна, яке вони одержують при виході з підприємства.

За змістом статті 9 вказаного Закону до пайового фонду майна членів підприємства включається вартість основних виробничих і оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінні папери, акції, гроші та відповідна частка від участі в діяльності інших підприємств і організацій. Уточнення складу і вартості пайового фонду майна членів підприємств, у тому числі реорганізованих, проводиться за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Право членів підприємства на пайовий фонд майна залежить від їх трудового внеску.

Пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві.

У разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі.

Оскільки законодавством передбачено рівність прав і обов`язків членів колективного сільськогосподарського підприємства щодо спільної виробничо-господарської діяльності та її результатів, а правомочності членів підприємств є похідними від правового статусу, завдань і функцій цих підприємств та правомочностей останніх як юридичних осіб, то і право громадянина вимагати своєї частки (паю) з володіння і користування аграрного підприємства, як і інші правовідносини члена колективного підприємства з КСП щодо передачі отримання майнового паю, складу цього паю, його юридичного оформлення також повинні ґрунтуватись на принципі рівності прав і обов`язків зазначених сторін.

Спосіб забезпечення цих прав і інтересів члена КСП та підприємства визначений пунктом 3 статті 9 Закону, згідно з яким у разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій за згодою сторін, формі.

Аналогічний підхід до реалізації права членів КСП на вільний вихід з цих підприємств із майновими паями з метою створення на їх основі приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб`єктів господарювання, заснованих на приватній власності, передбачено і в Указі Президента України від 03 грудня 1999 року №1529/99 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки».

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року №177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки» виділення майна в натурі проводиться у порядку, розробленому Комісією з організації вирішення майнових питань, що виникають у процесі реформування аграрного сектору економіки (далі Комісія), та затвердженому зборами співвласників.

Співвласники члени підприємства, в тому числі реорганізованого, за якими зберігається право на майнові паї у пайовому фонді підприємства, але які не отримали його в натурі чи не передали як внесок до статутного фонду правонаступника.

Порядком розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року (далі Порядок), встановлено, що майновий пай у натурі може бути отриманий як індивідуально, так і в спільну часткову власність групи осіб. Відповідно до вищезазначеного Порядку визначення конкретного майна для виділення окремому власнику чи групі власників у натурі проводиться Комісією на підставі рішення зборів співвласників одним із зазначених способів: за структурою пайового фонду майна; конкретним майном за взаємною згодою співвласників; на конкурентних засадах шляхом проведення аукціону.

Відповідно до зазначеного Порядку визначення конкретного майна для виділення окремому власнику чи групі власників у натурі проводиться комісією на підставі рішення зборів співвласників. Майновий пай в грошовому виразі видається з урахуванням фінансових можливостей підприємства.

Як роз`яснено в листі №37-25-1-11/11379 від 05 грудня 2002 року Міністерства аграрної політики України «Щодо реалізації власниками майнових паїв права на одержання цих паїв у натурі» у разі недотримання вищенаведеного порядку виділення майнових паїв у натурі, районним комісіям з врегулювання майнових питань спільно з органами місцевого самоврядування слід ініціювати проведення зборів співвласників майна.

Вищим органом співвласників майнових паїв визнаються збори. У випадку невиконання зборів співвласників рішення щодо виділення підприємством-правонаступником майна в натурі власнику майнового паю, останній може реалізувати своє право на судовий захист.

Аналіз зазначених норм закону дає підстави для висновку про те, що порядок виділення майнового паю, його структура віднесений до компетенції органу самоврядування колективного підприємства, або зборів співвласників, які діють відповідно до статуту підприємства та затверджених ним актів, зокрема Положення про пайовий фонд майна.

Рекомендаціями передбачено, що співвласник, який виявив бажання отримати в натурі належну йому частку майна, що перебуває у спільній частковій власності, подає уповноваженій особі, а у разі її відсутності зборам співвласників відповідну заяву (пункт 4.1.)

Пунктом 4.3. Рекомендацій передбачено, що якщо виділення в натурі частки з майна, що перебуває у спільній частковій власності, є неможливе (неподільна річ), співвласник, який виявив бажання отримати її в натурі, має право на одержання від інших співвласників матеріальної, у тому числі грошової, компенсації вартості його частки.

Тобто, підставою для виділення майнових паїв у натурі чи отримання їх вартості окремими особами є заяви власників майнових паїв про виділення їхнього майна в натурі. Такі заяви розглядають збори співвласників майнових паїв, які приймають відповідні рішення, що оформляються протоколом зборів співвласників.

Отже, праву власника вимагати видачу майнового паю відповідає право співвласників цього майна вирішувати питання складу і структури майнового паю, способу і терміну його виділу, при здійсненні яких (прав) повинні враховуватись інтереси обох сторін.

Схожий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі №675/2134/18-ц (провадження №61-22458св19).

Відповідно до положень статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України).

Частинами першою, другою статті 1214 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині недоведення факту належності саме позивачам майна про повернення якого заявлено даний позов.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що позивачам належить майно, а відповідач безпідставно його використовує та отримує прибуток не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з недоведеністю.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.