Єдиний унікальний номер 227/1181/21
Номер провадження 22-ц/804/1822/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2021 року Донецький апеляційний суду складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Агєєва О.В., Папоян В.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 227/1181/21 за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2021 року (суддя першої інстанції Здоро-виця О.В.), -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі АТ «А-Банк») звернуло-ся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 08 вересня 2018 року підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку з метою укла-дення кредитного договору № б/н та отримання кредитної картки.

ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею Анкета-заява разом з Умовами, правилами та Тарифами, які викладені на банківському сайті https://a-bank.com.ua/terms, складає між нею та Банком кредитний договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві.

Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не виконувала зобов`язання по договору, вна-слідок чого у неї виникла заборгованість, яка станом на 26 грудня 2020 року становить 17 861 грн. 33 коп. та складається з 12 935 грн. 45 коп. - заборгованість за кредитом, 4 925 грн. 88 коп. - заборгованість за відсотками.

Просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним догово-ром № б/н від 08 вересня 2018 року у вказаному розмірі.

Заочним рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог АТ «А-Банк» відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2021 року, позивач АТ «А-Банк», в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ «А-Банк» до ОСОБА_1 у повному обсязі та стягнути з відповідача на користь АТ «А-Банк» судові витрати за подання апеляційної скарги.

.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховані висновки що-до природи відносин, з приводу яких виник даний спір та дійсності Умов і Правил, викладені у постановах Верховного Суду, від 09 липня 2018 року по справі № 202/19403/13-ц, від 18 квітня 2018 року по справі № 705/6051/15-ц та від 14 лютого 2018 року по справі № 265/7652/15-ц.

Підписавши Анкету-заяву, відповідач ознайомилася і погодилася з Умовами і правилами надання банківських послуг в А-Банку та прийняла зобов`язання про їх дотримання. З розраху-нку заборгованості вбачається, що боржник користувалася кредитом, значить ознайомилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг в А-Банку і погодилася з ними, оскільки даний кредитним договір є договором оферти. Станом на час укладання договору банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію у письмовому вигляді, результатом чого є підписання сторонами кредитного договору.

Посилаючись на висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у поста-нові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 вважає, що суд першої ін-станції повинен був стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту, чого судом першої інстанції не було взято до уваги. З огляду на вказане, вважає рішення суду першої інстанції та-ким, що постановлено з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню.

Крім того, до апеляційної скарги АТ «А-Банк» додано новий доказ, а саме банківську ви-писку за період від 08 вересня 2018 по 05 травня 2021 року.

Відповідач ОСОБА_1 процесуальним правом на подання письмового відзиву не скористалася.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не пере-шкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання апеляційного суду 21 липня 2021 року учасники справи не з`явилися.

Позивач АТ «А-Банк» судову повістку-повідомлення про розгляд справи 21 липня 2021 року отримав 05 липня 2021 року, що вбачається з трекінгу поштового відправлення з офіційного сайту ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 60).

В апеляційній скарзі позивачем АТ «А-Банк» заявлено клопотання про розгляд апеляцій-ної скарги у відсутність представника АТ «А-Банк» (а.с. 39).

Рекомендоване поштове відправлення з судовою повісткою-повідомленням про розгляд справи 21 липня 2021 року на ім`я відповідача ОСОБА_1 , яке було їй направлено за міс-цем проживання, повернуто до апеляційного суду з відміткою від 07 липня 2021 року «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 58), що у відповідності до положень пунктів 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки.

За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомле-них про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апе-ляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рі-шення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі дока-зів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випад-ках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на заса-дах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

З матеріалів цивільної справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 08 ве-ресня 2018 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку (а.с. 8). Вказана Анкета-заява містить лише персональні дані позичальника та контактну інформацію.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № SAMABWFC7 від 08 вересня 2018 року станом на 26 грудня 2020 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 17 861 грн. 33 коп., яка складається з 12 935 грн. 45 коп. заборгованість за кредитом (з яких 10117 грн. 58 коп. - заборгованість за тілом кредиту (поточна), 2 817 грн. 87 коп. заборго-ваність за тілом кредиту (прострочена)), 4 925 грн. 88 коп. заборгованість по відсоткам (а.с. 7).

До позовної заяви Банк також додав витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», розміщеного на сайті https://a-bank.com.ua/terms, Тарифи користування кре-дитною карткою «Універсальна» (а.с. 8-12, 13).

До апеляційної скарги АТ «А-Банк» додано новий доказ, а саме банківську виписку за пері-од від 08 вересня 2018 року по 05 травня 2021 року (а.с. 40-41).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ «А-Банк», суд першої інстанції виходив з того, що анкета-заява не підтверджує наміру відповідача отримати банківську послугу у вигляді оформленого кредиту. З заяви вбачається, що ОСОБА_1 погодилася укласти з банком договір про надання банківських послуг, без конкретизації яких саме. Будь-яких істотних умов кредитного договору вказана заява взагалі не містить, у зв`язку із чим не є кредитним догово-ром у розумінні вимог ст. 638 ЦК України. Позивачем не надано жодних належних та допусти-мих доказів того, який кредитний ліміт встановлювався позивачу на платіжну карту та які б сві-дчили про те, що на ім`я ОСОБА_1 відкривався будь-який рахунок в АТ «А-Банк» на який зараховувався кредитний ліміт, видавалася платіжна карта (з зазначенням її типу, дати ви-дачі та строку її дії), не надано належних розрахункових документів, які б підтверджували ви-конання операції про списання з відповідного картрахунку банку грошових коштів і рахунок кредитного ліміту, який був наданий ОСОБА_1 . Крім того, АТ «А-банк» не надано су-ду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в А-банку розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ни-ми, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг А-Банку. За таких обставин, з урахуванням того, що позивачем не доведено в судовому засіданні факт укладення кредитного договору б/н від 08 вересня 2018 року між АТ «А-Банк» та ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог АТ «А-Банк».

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що даний спір виник між АТ «А-Банк» та ОСОБА_1 з підстав зняття останньою кредитних коштів із банківської карти, отриманої згідно анкети-заяви від 08 вересня 2018 року.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій фо-рмі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електрон-них), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст догово-ру становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в на-лежній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умо-ви про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для дого-ворів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином від-повідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у роз-мірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параг-рафа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недо-держанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умо-ви розроблює підприємець (в даному випадку АТ «А-Банк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укла-дення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві по-зику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позивачем АТ «А-Банк» на підтвердження позовних вимог щодо стягнення заборгованості за договором до суду першої інстанції надано копію анкети-заяви ОСОБА_1 , Витяг з Умов і правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» та Тарифи користування кре-дитною карткою «Універсальна».

Наявний в матеріалах справи Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» та Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна» не містять пі-дписів як позивача, так і відповідача, та дати їх складання (а.с. 10-26).

Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані Банком витяг з Умов та тарифи розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у А-Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем грошових коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо встановлення та зміни кредитного ліміту, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей до-каз повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вно-сить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дій-шов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15.

Апеляційний суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є дого-вір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого до-говору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ «А-Банк» у період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом, тобто, кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що надані позивачем Умови та прави-ла надання банківських послуг, Тарифи А-Банку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання Банком додаткових заходів, які збільшують вар-тість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року, прийнятій у справі № 342/180/17-ц (провадження №14-131цс19).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вже зазначалось АТ «А-Банк» не надало суду жодного доказу щодо типу виданої ОСОБА_2 кредитної картки, здійснивши нарахування процентів, які виходячи зі ставки, за-значеної в розрахунку заборгованості становили 46,8 % (поточна процентна ставка).

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає правомірним та обґрунтованим висно-вок суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за процентами у розмірі 4 925 грн. 88 коп., оскільки нарахування такої заборгованості не підтверджено належними доказами.

Разом з тим, ч. 2 ст. 530 ЦК України визначено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тобто Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Досліджуючи питання щодо стягнення тіла кредиту, апеляційний суд враховує наступне.

В анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 від 08 вересня 2018 року вказані лише її ан-кетні дані, при цьому, в ній відсутні, зокрема, дані про встановлення чи зміну розміру кредит-ного ліміту, видачу кредитної картки, строк її дії, даних про розмір відсоткової ставки, розмір та порядок нарахування штрафів. Також банком суду першої інстанції не було надано будь-яких інших доказів на підтвердження вказаних обставин.

Банк, вказуючи на заборгованість за тілом кредиту, зазначив, що воно складається з двох частин поточної та простроченої.

З розрахунку заборгованості вбачається, що він виконаний у формі таблиці із зазначенням відповідних граф, зокрема поточна заборгованість за тілом кредиту та прострочена заборгова-ність за тілом кредиту, а в кінці розрахунку зазначені, як висновок, остаточні суми на кінець періоду за який вони виконані. В розрахунку зазначено, що поточне тіло кредиту дорівнює 10 117 грн. 58 коп., а прострочене 2 817 грн. 87 коп.

При цьому, розрахунок заборгованості, як такий, без надання доказів про те, які умови кре-дитування досягнуто між сторонами на час укладення договору не є підтвердженням наявності заборгованості та її складових.

Наряду з цим доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звіт-ність».

Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Пер-винні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком ти-пових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року, тому є належним доказом у справі.

Банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри, як, зокрема, особові рахунки та виписки з них. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвер-дженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (п. 57, п. 59, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75).

В постанові Верховного Суду у справі № 200/564/7/18 від 16 вересня 2020 року встановле-но: «доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем не було надано виписки по ра-хунку, яка є первинним документом та належним підтвердженням наявності та розміру забор-гованості. Крім того, Банк подаючи позов зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку АТ «А-Банк» відсутні та просив розглядати справу за відсутності представника позивача (а.с. 6).

Натомість до апеляційної скарги скаржником додано новий доказ, а саме виписка по рахун-ку відповідача. При цьому клопотань про залучення цього документу до матеріалів справи по-зивач апеляційному суду не надає (а.с. 40-41).

Тобто, подаючи позов Банк не лише не вказував на неможливість надання тих чи інших до-казів, а й наголошував на тому, щоб суд першої інстанції розглядав справу саме за наявними у ній матеріалами, які не містили відповідного доказу, на чому вірно наголошував суд першої ін-станції.

За викладеного апеляційний суд не може прийняти доказ, який доданий до апеляційної скарги, а саме виписка по рахунку відповідача, оскільки скаржником не надано доказів неможливості його подання до суду першої інстанції, у строки та спосіб визначені ст. 83 ЦПК України, з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 367 ЦПК України).

Крім того, на момент подачі позовної заяви вказаний доказ був наявним у позивача, однак, він не подав його до суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої ін-станції, що Банк не довів належними та допустимими доказами наявності у відповідача ОСОБА_3 заборгованості за тілом кредиту згідно анкети-заяви від 08 вересня 2018 року.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які ма-ють значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обста-вин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо пре-дмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ух-валенні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добро-совісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належ-ним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповіда-ча, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що позивач є професійним учасником ринку на-дання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотри-мання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Посилання АТ «А-Банк» на обґрунтованість позову та неналежну оцінку судом дослідже-них доказів не відповідають фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував норм чинного законодавства при вирішенні спору, є помилковими.

Посилання АТ «А-Банк» в апеляційній скарзі на правові висновки, висловлені Верховним Судом в інших справах, щодо порядку укладення, форми та виконання кредитного договору, є безпідставними, оскільки в цих справах і справі, яка переглядається судом апеляційної інстан-ції, встановлені різні обставини.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без за-доволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рі-шення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ух-валеним на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні право-відносини, тому підстави для його скасування відсутні.

При цьому суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцін-ки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, пе-редбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чи-ном зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рі-шення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торі-ха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно роз-міру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду без змін, витрати по сплаті судового збору за перегляд справи судом апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 21 липня 2021 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: О.В. Агєєв

В.В. Папоян