Житомирський апеляційний суд
Справа №285/5282/20 Головуючий у 1-й інст. Сташків Т. Б.
Категорія 16 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №285/5282/20 за позовом ОСОБА_1 до Тернівської сільської ради Новоград-Волинського району, третя особа: Новоград-Волинська районна державна адміністрація, про визнання права на земельну частку (пай)

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 квітня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Сташківа Т.Б. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду із названим позовом та просила визнати за нею право власності на земельну частку (пай) в розмірі 4,18 га в умовних кадастрових гектарів за рахунок земель запасу, як не витребувані паї для громадян в адміністративних межах Тернівської сільської ради, Новоград-Волинського району Житомирської області.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 01.02.1993 вона була прийнята в члени КСП Терноцвіт с. Тернівка, Новоград-Волинського району. Державний акт на право колективної власності на землю КСП Терноцвіт був виданий 29.11.1995 за № 6. Позивач вказала, що була членом господарства у період розпаювання земель, проте в уточнені списки включена не була й відповідно сертифікат на право на земельну частку (пай) в колективній власності не отримала, що стало підставою для звернення до суду із зазначеним позовом.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення суду, неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить його скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Вказує, що суд дійшов помилкового висновку про ототожнення трудових відносин і членства КСП «Терноцвіт», а тому вважає, що ОСОБА_1 правомірно набула право на земельну частку (пай).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1 , остання прийнятий в члени КСП «Терноцвіт» 1.02.1993 року та працювала на вказаному підприємстві (а.с. 9,10,17).

22.11.1995 ОСОБА_1 звільнена з КСП Терноцвіт за власним бажанням (а.с. 10).

Державний акт на право колективної власності на землю КСП Терноцвіт серії ЖТ-10-32-000001 № 6 видано 29.11.1995 (а.с. 12, 15).

Згідно довідки Тернівської сільської ради ОСОБА_1 відсутня в уточненому списку громадян, які мають право на земельну частку (пай), що перебувала у колективній власності КСП Терноцвіт с. Тернівка (а.с. 18).

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 вважала, що набула право власності на пай в установленому законом порядку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що оскільки позивач на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством державного акта на право колективної власності від 29 листопада 1995 року, не була членом цього підприємства, та була звільнена з цього підприємства 22 листопада 1995 року, то вона не набула права на отримання земельної частки (паю) членів КСП.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-ІVосновним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

3а пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

За змістом статей 22, 23 ЗК України (у редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акту.

Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Частиною другою статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У протилежному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Умовою отримання права на земельну частку (пай) із земель колективної власності є членство особи у відповідному сільськогосподарському підприємстві на момент передачі землі в колективну власність, яке є підставою для включення особи до списку осіб, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Вказані висновки узгоджуються і висновками, що викладені в постанові Верховного Суду по справі № 173/2070/19 від 10.02.2021.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 звільнена з роботи доярки 22.11.1995 (а.с. 10).

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду, не надала належних та допустимих доказів того, що після 22.11.1995 вона була членом КСП Терноцвіт, що з огляду на наведені норми закону є обов`язковою умовою набуття права на земельний пай в розуміння положень статей 22, 23 ЗК України (у редакції 1990 року).

Виходячи з викладеного, надавши належну оцінку представленим у справі доказам у їх сукупності, встановивши, що 22.11.1995 ОСОБА_1 звільнилася із роботи у КСП «Терноцвіт», доказів того, що після цієї дати вона знову працювала в названому господарстві матеріали справи не містять, ОСОБА_1 не довела, що на день видачі державного акта на право колективної власності на землю 29.11.1995 вона була членом вищевказаного КСП «Терноцвіт, місцевий суд дійшов правильного висновку про недоведеність права позивача на частку (пай) у КСП «Нива» та правомірно відмовив у задоволенні позову, тому підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Оскільки суд відмовив в задоволенні позову по суті спору, то відсутні підстави для застосування позовної давності.

Проте колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені вимоги в цій справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно з статтею 71 ЦК Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до статей 71, 75 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до усталеної судової практики член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта (пункт 24 постанова «Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»).

Отже, позивач про порушення своїх прав повинна була дізнатися з початку розпаювання земель колишніх колгоспів, що є загальновідомим фактом.

Тому, вважаючи своє право порушеним, ОСОБА_1 повинна була дізнатись про порушення права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Терноцвіт»(1995 рік) акта на право колективної власності на землю.

Однак, позивач у передбачений законом строк не звернулася до суду з вказаними вимогами, що свідчить також про те, що вона пропустила позовну давність.

Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22.07.2021.

Головуючий Судді