Справа № 450/2524/17 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/3492/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представників відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника третіх осіб ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 вересня 2020 року в складі судді Кукси Д.А. у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Солонківської сільської ради, з участю третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , про визнання рішення та дій відповідачів про погодження проектів землеустрою, надання земельних ділянок, видачу Державних актів, внесення відомостей і проведення реєстрації спірних земельних ділянок з присвоєнням кадастрових номерів протиправними, недійсними та незаконними, а відмову про передачу земельної ділянки у власність недійсною та незаконною, -

встановив:

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Солонківської сільської ради, з участю третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про визнання рішення та дій відповідачів про погодження проектів землеустрою, надання земельних ділянок, видачу Державних актів, внесення відомостей і проведення реєстрації спірних земельних ділянок з присвоєнням кадастрових номерів протиправними, недійсними та незаконними, а відмову про передачу земельної ділянки у власність недійсною та незаконною.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ухвалою Пустомитівської районної ради від 11.05.1992 йому в постійне користування для ведення фермерського господарства надано 4 га землі та винесено межі в натурі, про що складено акт винесення меж в натурі, а також видано державний акт №060378 Б від 27.04.1993, зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею №550.

04.12.1998 районна рада скасувала зазначену ухвалу за наслідками розгляду протесту прокурора.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 17.09.2004 у справі №3/168-13/302 за позовом прокурора до Пустомитівської районної ради про визнання ДА № 060378 Б недійсним та скасування державної реєстрації - провадження у справі припинено.

Конституційним судом України надано відповідь про прийняття рішення про скасування актів органів місцевого самоврядування від 16.04.2009 р. №7рп-2009, а 20.10.2011 Європейським судом з прав людини по заяві №29979/04 «Рисовський проти України» встановлено, що рішенням районної ради №31 від 4.12.1998 року про скасування раніше прийнятої ухвали від 11.05.1992 було порушено ст. 6 п. 1 ст. 13, ст. 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивач вважає, що відповідачі зобов`язані обов`язково першочергово перенести відомості земельної ділянки Державного акту 060378 Б з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру, зареєструвати земельну ділянку та присвоїти кадастровий номер автоматично, а також видати витяг з Державного земельного кадастру.

04.06.2014 позивач звернувся до відповідачів з вимогою виконати рішення Європейського суду та видати наказ про передачу у власність для ведення фермерського господарства 8 га землі (4 га згідно наказу господарського суду та 4 га на підставі виданого ДА 060378 Б).

Із наданих відповідей від 04.07.14 №27-13-05-5976/2-14 та від 09.09.2014 №01-14/05-3429 на його звернення від 28.07.14 стало відомо, що відповідачі відмовились виконувати рішення Європейського суду з прав людини в частині вжиття заходів індивідуального характеру та незаконно здійснено державну реєстрацію спірних земельних ділянок в межах земельної ділянки ДА 060378 Б.

Вважає, що погодження проектів землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок, а також рішення сільської ради, на підставі яких видані державні акти на спірні земельні ділянки, самі державні акти на землю і державна реєстрація цих спірних земельних ділянок із наступними кадастровими номерами: :01:001:0565, :01:001:0481,:01:001:0806,:01:001:0817,:01:001:0822, :01:001:0815, :01:001:0811 є незаконні, суперечать рішенню Європейського суду.

Зазначає, що листом №01-14/05-3429 від 09.09.14 головне управління Держгеокадастру у Львівській області запропонувало позивачу погодитись на виправлення виявлених помилок у зв`язку з неперенесенням інформації про земельну ділянку ДА 060378 Б з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення межі земельної ділянки ДА 060378 Б пл. 4 га в натурі, з земельною ділянкою призначеної для відведення під розширення землі фермерського господарства по наказу господарського суду №5/79 від 13.10.1994 пл. 4 га, з чим погодився позивач, виготовивши та запропонувавши заявою від 23.03.2017 проект землеустрою встановлення і узгодження межі, на що відповідач безпідставно не відреагував, а у відзиві підтвердив, що підставами присвоєння спірних кадастрових номерів є повторно прийняті рішення Зубрянської сільської ради про передачу у приватну власність земельних ділянок, а саме: №620 від 16.01.09 ОСОБА_5 , №436 від 06.03.2008 ОСОБА_6 , №8 від 05.02.1998 ОСОБА_7 , №107 від 11.10.06 ОСОБА_8 , №260 від 06.07.05 ОСОБА_9 , №350 від 26.01.2006 ОСОБА_10 , №250 від 31.03.2008 ОСОБА_11 площею 1,15 га.

Вважає, що рішення та дії відповідачів про погодження проектів землеустрою, надання земельних ділянок, видачу Державних актів, внесення відомостей і проведення реєстрації спірних земельних ділянок з присвоєнням кадастрових номерів в межах земельної ділянки ДА 060378 Б пл. 1,15 га є протиправними, недійсними та незаконними, а відмову про передачу земельної ділянки ДА 060378 Б у власність, недійсною та незаконною.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Солонківської сільської ради, треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про визнання рішення та дій відповідачів про погодження проектів землеустрою, надання земельних ділянок, видачу Державних актів, внесення відомостей і проведення реєстрації спірних земельних ділянок з присвоєнням кадастрових номерів, а саме: :01:001:0565, :01:001:0481, :01:001:0806, :01:001:0817, :01:001:0822, :01:001:0815, :01:001:0811 в межах земельної ділянки ДА 060378Б пл. 1,15 га протиправними, недійсними та незаконними, а відмову про передачу земельної ділянки ДА 060378Б у власність недійсною та незаконною - відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , вважає незаконним, прийнятим за неповного з`ясування обставин справи, недоведеністю обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, а також порушенням норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував, що земельна ділянка по Державному акту 060378 Б площею 4 га отримана із земель державної власності за межами с. Зубра, а саме з 17 га додатково відведених під розвиток фермерських господарств на підставі рішення районної ради від 11.05.1992. При цьому, під розширення землі фермерського господарства «Рисовський» наказом господарського суду Львівської області № 5/79 від 13.10.1994 додатково присуджено 4 га землі, вказане рішення суду не виконано.

Також, судом не з`ясовано повноваження Зубрівської сільської ради на розпорядження земельною ділянкою площею 1,15 га, в межах земельної ділянки по Державному акту 060378 Б, якою надано третім особам по справі у приватну власність спірні земельні ділянки, при цьому змінено цільове призначення, а згодом внесено до кадастрової карти і присвоєно кадастрові номера.

Поза увагою суду залишилося рішення Конституційного суду України № 7рп-2009 від 17.09.2009, за яким ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їх виконання, тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Крім цього, суд першої інстанції покликався на рішення Вищого господарського суду України у справі № 3/18-38/16, яким встановлено, що ОСОБА_1 не працював і не був членом колективного ЗХВП «Львівське», відсутній у списку осіб на роздержавлення, а також не звертався безпосередньо із заявою до сільської ради про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Не погоджується із таким висновком суду, оскільки зазначене спростовується власне тим, що він отримав земельну ділянку площею 4 га із земель державної власності, що посвідчується державним актом 060378 Б, відтак недоведеною є та обставина, що державний акт та ухвала районної ради прийняті без поданої заяви.

Просить врахувати, що виданий Пустомитівським райвиконкомом та районною радою державний акт 060378 Б на право постійного користування землею, відповідно до ст.ст. 22,23 ЗК України посвідчує право фермера на користування земельною ділянкою, цей державний акт є дійсним.

Відповідно до розділу 7 п. 2, п. 4-3 Перехідних та прикінцевих положень ЗУ «Про державний земельний кадастр» Головне управління Держгеокадастру зобов`язане в першочерговому порядку перенести відомості із Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру та присвоїти кадастровий номер земельній ділянці, відображеній у державному акті 060378 Б площею 4 га.

Таким чином, видача державних актів на землю, державна реєстрація спірних земельних ділянок третіх осіб в межах земельної ділянки по державному акту 060378 Б, прийняті з порушенням ст. 24 ЗУ «Про державний земельний кадастр», відтак порушують право постійного користування земельною ділянкою позивача.

Враховуючи наведене, просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, вимог та підстав позову, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи,

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий не погодився із доводами позивача про те, що на час розгляду справи є дійсним державний акт 060378Б, оскільки такий виданий позивачу на підставі рішення Пустомитівської районної ради від 11.05.1992, яке було скасоване, що підтверджується численними рішеннями, прийнятими національними судовими інстанціями та констатовано в рішенні Європейського суду з прав людини, тому дані цього Державного акту і не переносились до Державного земельного кадастру, а позивач помилково вказує на обов`язковість автоматичної процедури цього перенесення.

В свою чергу, суд звернув увагу, що у рішенні ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» серед порушень, наявність яких встановив суд, йдеться про невиконання рішення про виділення земельної ділянки 4 га на підставі рішення арбітражного суду Львівської області у справі №5/79 від 10.03.1994, а саме не про конкретну земельну ділянку, на яку виданий Державний акт, а про виділення окремої земельної ділянки розміром 4 га для ведення фермерського господарства із земель запасу Зубрянської сільської ради, переданих їй за рахунок роздержавлення земель ЗХВП «Львівське».

При цьому, невиконання вказаного рішення було предметом розгляду Господарським судом Львівської області у справі №5/74, у вказаній справі приймались неодноразово рішення, останнє з яких міститься в ухвалі від 27.12.2017.

Відтак, суд прийшов висновку, що на сьогоднішній день Державний акт не є чинним, а отже, не може бути підставою для розгляду клопотання позивача про передачу земельної ділянки ДА 060378Б у приватну власність позивача, посилаючись на ст. 13 Закону України «Про фермерське господарство», оскільки позивач не підпадає під дію норм статей щодо передачі у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельних ділянок, так як йому не надавалась раніше земельна ділянка для ведення фермерського господарства на території Зубрянської сільської ради.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Пустомитівської районної ради народних депутатів Львівської області від 11 травня 1992 року «Про надання земельних угідь у постійне користування для ведення фермерських господарств» вирішено вилучити із землекористування заготхудобовідгодівельного підприємства «Львівське» 537 га та надано у постійне користування земельні ділянки для ведення фермерських господарств. Зокрема, згідно із пунктом 65 вказаної ухвали ОСОБА_1 надано земельну ділянку в розмірі 4 га.

Згідно із Державним актом на право постійного користування землею від 27 квітня 1993 року серії Б № 060378, ОСОБА_1 належить на праві постійного користування 4,0 га землі, що надана з метою ведення селянського (фермерського) господарства.

Державний акт на право постійного користування від 27 квітня 1993 року зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 550 (т. 1 а.с. 5-8).

В свою чергу, 04.12.1998 Пустомитівська районна рада скасувала зазначену вище ухвалу від 11 травня 1992 року на підставі протесту прокурора Пустомитівського району Львівської області від 25.11.1998.

Арбітражним судом Львівської області 10 березня 1994 року у справі № 5/79 за позовом Фермерського господарства «Рисовський» до Виконавчого комітету Зубрянської сільської ради та Пустомитівської районної державної адміністрації про примусове виділення 4 га землі, зобов`язано Зубрянську сільську раду до 10 квітня 1994 року виділити позивачеві 4 га землі із 55 га вільних земель запасу (станом на 15 березня 1994 року).

В подальшому, Арбітражним судом Львівської області 4 вересня 1996 року у справі №5/79 винесено ухвалу, якою уточнено пункт 2 резолютивної частини рішення від 10 березня 1994 року, а саме: зобов`язано Зубрянську сільську раду до 13 листопада 1994 року виділити ФГ «Рисовський» 4 га землі із ділянки площею 17 га, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас земель із заготхудобовідгодівельного господарства «Львівське».

17 грудня 2010 року Господарським судом Львівської області у цій справі винесено ухвалу про видачу дубліката наказу від 13 жовтня 1994 року на примусове виконання рішення Арбітражного суду Львівської області від 10 березня 1994 року з урахуванням ухвали Арбітражного суду Львівської області від 4 вересня1996 року у справі № 5/79.

Рішення арбітражного суду у справі № 5/79 набрало законної сили, наказ арбітражного суду та його дублікат перебували на виконанні у Пустомитівському районному суді Львівської області, а згодом у відділі Державної виконавчої служби Пустомитівського районного управління юстиції.

У зв`язку з тривалим невиконанням рішення арбітражного суду ОСОБА_1 звернувся до ЄСПЛ.

Остаточним рішенням ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) встановлено, що рішення Арбітражного суду Львівської області від 10 березня 1994 року про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки в натурі, яке не було оскаржене та набрало законної сили, виконано не було, що є порушенням вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція). Хоча 4 грудня 1998 року рішення районної ради 1992 року, яким заявнику було виділено спірну земельну ділянку та на підставі якого ухвалено відповідне судове рішення, було скасоване як таке, що прийняте помилково, це скасування не мало формального впливу на обов`язковий характер рішення суду від 10 березня 1994 року. Таким чином, ЄСПЛ у рішенні від 20 жовтня 2011 року констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції, статті 13 Конвенції.

Позивач неодноразово звертався до Головного управління Держземагентства з метою передачі йому 4 га землі (т. 1 а.с. 9).

Зокрема, 04.06.2014 позивач звернувся до Головного управління Держземагентства із заявою щодо передачі йому на виконання Європейського Суду з прав людини у власність, оренду 8 га землі.

Головне управління Держземагентства у Львівській області листом від 04.07.2014 №27-13-05-5976/2-14 з покликанням на п.7 ст. 118 Земельного кодексу України, Закону України «Про фермерське господарство» відмовило ОСОБА_1 у видачі наказу для передачі у власність, оренду земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Зазначається, що згідно планово-картографічних матеріалів і проекту роздержавлення та приватизації земель на території сільської ради та інформації, наданої Відділом Держземагентства у Пустомитівському районі запропонована до відведення земельна ділянка відноситься до земель пайового фонду колективного сільськогосподарського підприємства і відповідно до державної статистичної звітності обліковується в землях, наданих громадянам у власність чи користування.

28.07.2014 позивач знову звернувся в Головне управління Держземагентства у Львівській області із заявою про передачу у приватну власність 4 га землі, як громадянину України, члену ф/г «Рисовський» із земельної ділянки 4 га, що надана позивачу в постійне користування Державним актом на землю №060378 серії В у 1993 році.

Листом №Р-194-495/6-14 від 19.08.2014 Головне управління Держземагентства у Львівській області рекомендувало позивачу звернутись до Головного управління Держземагентства у Львівській області із клопотанням, у якому зазначити: бажаний розмір і розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства, наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обгрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Вказано долучити до клопотання графічні матеріали і документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Окрім цього, 23.08.2014 позивач звернувся до Відділу Держземагентства у Пустомитівському районі із заявою щодо усунення порушень земельного законодавства, зокрема щодо реєстрації в межах земельної ділянки позивача земельних ділянок із наступними кадастровими номерами: :01:001:0565, :01:001:0481, :01:001:0806,:01:001:0817,:01:001:0822,:01:001:0815.

Листом №01-14/05-3429 від 08.09.2014 Відділ Держземагентства у Пустомитівському районі Львівської області повідомив, що земельні ділянки із зазначеними кадастровими номерами внесені в Державний земельний кадастр на підставі погоджених відповідно до законодавства документацій із землеустрою та електронних документів, розроблених виконавцем робіт, який має ліцензію на проведення господарської діяльності з використання робіт із землеустрою.

25.08.2014 позивачем подано до Головного управління Держземагентства у Львівській області заяву із додатками, зокрема: місцем розташування пропонованої земельної ділянки для передачі в приватну власність; копією Державного акту 060378 Б; копією статуту Фермерського господарства «Рисовський», ксерокопією паспорту.

Листом № 27-13-0.5-8253/2-14 від 17.09.2014 Головне управління Держземагентства у Львівській області відмовило ОСОБА_1 у наданні у власність земельної ділянки (паю) площею 2,22 га для ведення фермерського господарства.

15.12.2014 ОСОБА_1 повторно звернувся із заявою до Головного управління Держземагентства у Львівській області, до якої було долучено графічний матеріал місця розташування пропонованої земельної ділянки для передачі в приватну власність; довідка с/Ради №294; копія статуту фермерського господарства «Рисовський»; розпорядження райдержадміністрації; заява від 27.08.2014 року та відповідь.

Листом №27-13-05-22/2-15 від 05.01.15 Головне управління Держземагентства у Львівській області відмовило ОСОБА_1 у наданні у власність земельної ділянки (паю) площею 2,22 га для ведення фермерського господарства.

Не погоджуючись із зазначеними діями відповідачів, позивач звернувся до суду, покликаючись на те, що відповідачі зобов`язані обов`язково першочергово перенести відомості земельної ділянки Державного акту 060378 Б з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру, зареєструвати земельну ділянку та присвоїти кадастровий номер автоматично, а також видати витяг з Державного земельного кадастру.

При цьому, погодження проектів землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок, а також рішення сільської ради, на підставі яких видані державні акти на спірні земельні ділянки, самі державні акти на землю і державна реєстрації цих спірних земельних ділянок із наступними кадастровими номерами: :01:001:0565, :01:001:0481,:01:001:0806,:01:001:0817,:01:001:0822, :01:001:0815, :01:001:0811 є незаконні, суперечать рішенню Європейського суду з прав людини.

Тобто, позивач ОСОБА_1 фактично стверджує, що реєстрація відповідних земельних ділянок третіх осіб в межах земельної ділянки позивача є протиправною, а відповідні дії відповідачів, які стали основою для цього, є незаконними, що просить встановити в судовому порядку, крім цього, позивач вважає, що рішення Європейського Суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року створило зобов`язання надати йому земельну ділянку.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Так, рішенням Господарського суду Львівської області від 19.12.2002 у справі №3/18-38-16 за позовом ФГ «Рисовський» до Пустомитівської районної ради, третя особа Зубрянська сільська рада, про визнання рішення недійсними, яке залишено в силі постановою Львівського апеляційного господарського суду від 15.05.2003 та постановою Вищого господарського суду України від 14.01.2004 встановлено, що ухвалою Пустомитівської районної ради народних депутатів Львівської області від 11 травня 1992 року «Про надання земельних угідь у постійне користування для ведення фермерських господарств» вирішено вилучити із землекористування ЗХВП «Львівське» 537 га та надано у постійне користування земельні ділянки для ведення фермерських господарств, зокрема згідно п. 65 ОСОБА_1 надано 4 г а.

При цьому судами різних інстанцій у цій справі беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1 ніколи не працював і не був членом ЗХВП «Львівське» та його попередника - радгоспу «Львівський», відсутній останній і у списку до рішення зборів уповноважених радгоспу від 16.06.1991 про роздержавлення, у списках осіб до наказу ЗХВП «Львівське» від 30.11.1991 - на підставі якого передано в користування земельні угіддя працівникам цього підприємства, а також у додатку № 1 до рішення вказаної ради № 35 від 28.01.1992, яким було надано згоду на створення селянських (фермерських) господарств та виділено земельні ділянки працівникам та пенсіонерам згаданого підприємства.

Також, суди встановили і те, що позивач не звертався безпосередньо із заявою до відповідної ради народних депутатів щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

З врахуванням зазначених обставин, суд відмовив ФГ «Рисовський» у задоволенні позову про визнання рішення Пустомитівської районної ради від 04.12.1998 недійсним, відтак ухвала Пустомитівської районної ради народних депутатів Львівської області від 11.05.1992 у відповідній частині залишається скасованою.

Колегія суддів погоджується з місцевим судом в тій частині, що Європейський суд з прав людини не розглядає справ по суті і не змінює судових рішень прийнятих національними судами, однак станом на час винесення Європейським судом з прав людини згаданого вище рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), діяв порядок встановлений розділом ХІІ-2 ГПК України, згідно із ст.111-17 ГПК України, заява про перегляд судових рішень в зв`язку із встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом мала бути подана не пізніше одного місяця з дня, коли особі на користь якої постановлено рішення міжнародною судовою установою, стало відомо про набуття цим рішенням статусу остаточного.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 12 лютого 2013 року у справі №3/18-38/16 встановлено, що рішення ЄСПЛ від 20.10.2011 набуло статусу остаточного 20.01.2012. З тексту заяви ФГ «Рисовський» поданої до суду слідує, що заявнику стало відомо про набуття рішенням статусу остаточного 26.02.2012, відтак строк подання заяви про перегляд Верховним судом України судових рішень у справі № 3/18-38-16 закінчився 27.03.2012, а відповідна заява була відправлена в суд касаційної інстанції лише 11.01.2013, тобто з пропуском строку передбаченого частиною другої ст. 111-17 ГПК України, при цьому ФГ «Рисовський» відмовлено в поновленні строку для подання до ВСУ заяви про перегляд судових рішень у справі № 3/18-38-16, та залишено дану заяву без розгляду.

Відповідно до ст.115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому ЗУ «Про виконавче провадження».

Таким чином, з часу винесення постанови Львівського апеляційного господарського суду від 15.05.2003, рішення Господарського суду Львівської області від 19.12.2002 у справі № 3/18-38-16, набуло законної сили, відтак підлягало виконанню, а саме суд відмовив ФГ «Рисовський» в задоволенні позову про визнання рішення Пустомитівської районної ради від 04.12.1998, яким ухвала Пустомитівської районної ради народних депутатів Львівської області від 11.05.1992 була скасована, недійсним.

При цьому, як зазначив ЄСПЛ тісний зв`язок між інтересами позивача щодо спірної ділянки, як фізичної особи та як власника фермерського господарства, так само стосуються і цієї справи.

На переконання колегії суддів, вимоги позивач складаються з трьох тісно пов`язаних елементів правовідносин (вимог), які необхідно розглядати у сукупності, а саме: невиконання рішення про передачу земельної ділянки, надання та погодження третім особам відповідних земельних ділянок із складу спірної ділянки, а також чинність державного акту, який виданий позивачу.

Так, Сокільницькою сільською радою прийнято рішення про затвердження проектів землеустрою, як органом місцевого самоврядування, щодо розпорядження спірними земельними ділянками, ще задовго до прийняття остаточного Рішенням Європейського Суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року (Заява № 29979/04) у справі «Рисовський проти України».

Всі проекти землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок були правомірно погоджені, проведена державна реєстрація та присвоєні кадастрові номери спірним ділянкам протягом декількох років до 2009 року включно.

Зокрема, згідно інформації наданої листом Відділу у Пустомитівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 22.03.2018 №384/412-18-0.29, земельні ділянки, які розташовані на території Зубрянської сільської ради з кадастровими номерами:

:01:001:0565 зареєстрована 30.03.2009 на підставі технічної документації із землеустрою про виконанні роботи по видачі державного акта на землю, яка належить ОСОБА_5 , цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1614 га. Розробником даної документації із землеустрою є ПП «Укрземпроект», яка виготовлена у 2009 році.

Первинним актом, який посвідчував право власності на земельну ділянку є державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №554065 від 30 березня 2009 року, виданий на підставі рішення сільської ради від 16.01.2009 21 сесії V скликання № 620.

:01:001:0481 зареєстрована 02.12.2008 на підставі технічної документації із землеустрою щодо переоформлення Державного акта на праві власності на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_12 , цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1734 га. Розробником даної документації із землеустрою є ПП «РІК», яка виготовлена у 2008 році.

Первинним актом, який посвідчував право власності на земельну ділянку є державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №555164 від 02 грудня 2008 року, виданий на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.11.2008 21 серії ВМА №51.

:01:001:0806 зареєстрована 18.02.2014 на підставі проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки, яка належить ОСОБА_7 , цільове призначення якої будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1647 га. Розробником даної документації із землеустрою є ПП «РІК», яка виготовлена у 2013 році.

Первинним актом, який посвідчував право власності на земельну ділянку є державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №18859 від 30 серпня 1999 року, виданий на підставі рішення виконавчого комітету Зубрянської сільської ради народних депутатів від 05.02.1998 року № 8. Рішенням Зубрянської сільської ради Пустомитівського району від 19 лютого 2014 року №778 затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки.

:01:001:0817 зареєстрована 10.04.2014 на підставі проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки, яка належить ОСОБА_8 , цільове призначення якої будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1537 га. Розробником даної документації із землеустрою є ПП «РІК», яка виготовлена у 2013 році.

Первинним актом, який посвідчував право власності на земельну ділянку є державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №523319 від 13 лютого 2007 року, виданий на підставі рішення Зубрянської сільської від 11.10.2006 року IV сесії IV скликання №107. Рішенням Зубрянської сільської ради Пустомитівського району від 11 квітня 2014 року №825 затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки.

:01:001:0822 зареєстрована 24.06.2014 році на підставі проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки, яка належить ОСОБА_9 , цільове призначення якої будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1579. Розробником даної документації із землеустрою є ПП «РІК», яка виготовлена у 2013 році.

Первинним актом, який посвідчував право власності на земельну ділянку є державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №730171 від 26 серпня 2005 року, виданий на підставі рішення Зубрянської сільської від 06.07.2005 року 23 сесії 4 скликання № 260. Рішенням Зубрянської сільської ради Пустомитівського району від 28 липня 2014 року № 825 затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки.

:01:001:0815 зареєстрована 10.04.2014 році на підставі проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки, яка належить ОСОБА_10 , цільове призначення якої будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1712 га. Розробником даної документації із землеустрою є ПП «РІК», яка виготовлена у 2013 році.

Первинним актом, який посвідчував право власності на земельну ділянку є державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №048715 від 28 березня 2006 року, виданий на підставі рішення Зубрянської сільської від 26.01.2006 року 31 сесії 4 скликання №350. Рішенням Зубрянської сільської ради Пустомитівського району від 11 квітня 2014 року №800 затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки.

:01:001:0811 зареєстрована 18.03.2014 на підставі проекту землеустрою по зміні цільового призначення земельної ділянки, яка належить ОСОБА_11 , цільове призначення якої будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1777 га. Розробником даної документації із землеустрою є ПП «РІК», яка виготовлена у 2013 році.

Первинним актом, який посвідчував право власності на земельну ділянку є державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №555062 від 10.11.2008, виданий на підставі рішення Зубрянської сільської від 31.03.2008 VII сесії V скликання №205. Рішенням Зубрянської сільської ради Пустомитівського району від 11 квітня 2014 року № 829 затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки.

Таким чином, первинними документами, які посвідчували право власності на вищевказані земельні ділянки були: державні акти на право власності на земельні ділянки видані у 1999, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009 роках, при цьому слідуючи пункту 10 статті 28-1 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Державний земельний кадастр" (набирав чинності з 1 січня 2013 року), документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набуття чинності цим Законом, є дійсними.

Більше того, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що у разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення.

Відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, що містяться в документації із землеустрою та оцінки земель, затвердженої та переданої до Державного фонду документації із землеустрою до 1 січня 2013 року, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру на безоплатній основі центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та його територіальними органами відповідно до їх повноважень.

Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про те, що внесення відомостей до Державного земельного кадастру, проведення реєстрації з присвоєнням кадастрових номерів вищевказаним спірним земельним ділянкам було здійснено відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр».

Крім цього, колегія суддів виходить з того, що вирішення питання чинності державного акту на право користування на землю залежить від доведеності законності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого видано цей документ.

Так, Верховний Суд України у постанові від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-83цс13) зазначив, що оскільки державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видання державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і від дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116 і 118 ЗК України.

Дійсно у рішенні Європейського Суду з прав людини констатовано про невиконання рішення про виділення земельної ділянки 4 га на підставі рішення арбітражного суду Львівської області у справі №5/79 від 10.03.1994, тобто мова йде не про конкретну земельну ділянку, на яку виданий Державний акт від 27 квітня 1993 року серії Б № 060378, а про виділення окремої земельної ділянки розміром 4 га для ведення фермерського господарства із земель запасу Зубрянської сільської ради, переданих їй за рахунок роздержавлення земель ЗХВП «Львівське», у якому, як зазначалося вище позивач ОСОБА_1 не працював і не був членом.

Як зазначено вище, Державний акт від 27 квітня 1993 року серії Б № 060378 був виданий позивачу на підставі рішення Пустомитівської районної ради від 11.05.1992, яке було скасоване, що підтверджується численними рішеннями прийнятими національними судовими інстанціями та констатовано в Рішенні Європейського суду з прав людини.

Зазначеним, зокрема і пояснюється те, що дані Державного акту позивача не переносились до Державного земельного кадастру, при цьому останній помилково вказує на обов`язковість автоматизованої процедури перенесення.

Окремо колегія суддів також звертає увагу на те, що статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі в справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів чи неналежного відповідача, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі в справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти в задоволенні позову.

Як вбачається із змісту спірних правовідносин та заявлених вимог, такі безпосередньо стосуються прав та обов`язків власників земельних ділянок із наступними кадастровими номерами::01:001:0565,:01:001:0481,:01:001:0806,:01:001:0817,:01:001:0822,:01:001:0815,:01:001:0811 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , однак останні до участі у справі як співвідповідачі не залучені, клопотань про залучення їх співвідповідачами за цим позовом позивач не заявляв, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову внаслідок неналежного складу відповідачів.

Окрему увагу в цьому контексті колегія суддів звертається принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Це й же принцип був використаний і у справі «Рисовський проти України» у рішенні від 20 жовтня 2011 року, де Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування».

Так, у п. 71 цього рішення зазначено, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. "... Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються...".

Тобто, суб`єкт приватного права, не може відповідати за помилки державних органів при укладенні останніми відповідних договорів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих договорів припустилися помилки.

Іншими словами, якщо треті особи у справі ОСОБА_5 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 дотрималися строків і процедури оформлення відповідних прав на земельні ділянки, останні не повинні відповідати за непропорційні чи протиправні дії відповідних органів державної влади, зокрема відповідачів, а також у той чи інший спосіб бути обмеженими у своїх права та інтересах.

Таким чином, враховуючи наведене та те, що чинність державного акту, який виданий позивачу спростовується матеріалами справи та встановленими у спірних правовідносинах обставинами, що фактично заперечує необхідність виконання рішення про передачу земельної ділянки позивачу згідно його державного акту та інші обставини, які з таких випливають, зокрема перенесенням інформації про земельну ділянку ДА 060378 Б до Державного земельного кадастру, що не спростовує законність надання у власність третім особам відповідних земельних ділянок із складу спірної ділянки, колегія суддів приходить переконання про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не є доведеними, що свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги та законність оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 29 липня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк