ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5224/21 Справа № 205/1128/21 Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику апеляційну скаргу

керівника Західної окружної прокуратури м. Дніпро Дніпропетровської області,

на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2021 року про передачу до іншого суду справи за позовом керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 Дніпропетровської області в інтересах держави, в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2021 року керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про стягнення заборгованості (а.с. 1-10).

Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 березня 2021 року вищевказану справу передано за підсудністю на розгляд до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 53).

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, керівник Західної окружної прокуратури м. Дніпро Дніпропетровської області звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу скасувати та справу направити до суду для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права (а.с. 55-58).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Дніпровська міська рада подала до суду письмові пояснення.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з наступних підстав.

Передаючи справу за підсудністю на розгляд до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до позовної заяви предметом спору є вимога про сплату грошових коштів на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпра, у зв`язку з чим, позовні заяви вказаної категорії подаються відповідно до суду за підсудністю справ за місцем проживання відповідача. Враховуючи відповідь відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що за територіальною підсудністю відноситься до Соборного району м. Дніпра. Тому прийшов до висновку, що справа не підсудна Ленінському районному суду м. Дніпропетровська.

Однак колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитися не може з наступних підстав.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Разом з тим, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

При цьому підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції.

Положення про підсудність справ врегульовано у главі 2 розділу I ЦПК України.

Згідно з нормами процесуального закону завданням інституту підсудності є розподіл цивільних справ між судами загальної юрисдикції для більш швидкого і правильного розгляду і вирішення справи, найбільш ефективного захисту прав, свобод та інтересів суб`єктів права.

Дотримання судами процесуальних норм інституту підсудності є вимогою ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

За правилами ч. 2 ст. 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Зі змісту ч. 8 ст.28 ЦПК України вбачається, що позови, які виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Зміст договору не містить конкретного місця його виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Положеннями ст. 30 ЦПК України визначено перелік позовів, для яких установлена виключна підсудність, та такий перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Разом з тим поняття «позови, що виникають з приводу нерухомого майна» (ч. 1 ст. 30 ЦПК України) є більш широке, ніж поняття «позови, де предметом спору є нерухоме майно». А тому правило даної норми розповсюджується і на позови щодо будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно та речових (немайнових) прав.

За приписами ст.181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст.358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.370,372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Пленум Верховного Суду України у п. 27 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред`являються відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час надання роз`яснень) за місцезнаходженням майна або основної його частини. Кваліфікація об`єктів як нерухомого майна здійснюється відповідно до статей 181, 190 та 191 ЦК України. При цьому за місцезнаходженням нерухомого майна повинні пред`являтися також позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (щодо інвестиційних договорів про будівництво нерухомого майна, договорів про участь у фонді фінансування будівництва тощо).

За такого, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Отже, предметом розгляду у вказаній справі є стягнення грошових коштів за договором про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпра. При цьому, згідно п. 1.1 предметом договору є здійснення оплати забудовником коштів пайової участі на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м.Дніпра шляхом перерахування грошових коштів до спеціального фонду міського бюджету у зв`язку із будівництвом магазину, за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, оскільки спір опосердковано стосується нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що є територією Новокодацького (стара назва Ленінський) району міста Дніпро, а також враховуючи, що процесуальний закон чітко визначає, що правовідносини, які виникають з приводу нерухомого майна розглядаються за правилами виключної підсудності, тобто за місцем знаходження майна або його основної частини, то Ленінський районний суд міста Дніпропетровська невірно застосувавши вищезазначені норми закону, прийшов до помилкового висновку щодо передачі цивільної справи за підсудністю до іншого суду.

З огляду на вищевикладене, ухвала суду першої інстанції про передачу справи до іншого суду постановлена з порушенням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами апеляційної скарги та приймає їх до уваги, та вважає їх такими, що підлягають задоволенню, оскільки доводи апеляційної скарги підтверджують, що судом допущено порушення вимог процесуального права.

За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підстави для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У відповідності до положень статей 141, 382 ЦПК України питання щодо судового збору, понесеного у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки питання щодо розподілу судових витрат вирішується судом при ухваленні рішення по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу керівника Західної окружної прокуратури м. Дніпро Дніпропетровської області задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 березня 2021 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров