Постанова

Іменем України

14 липня 2021 року

м. Київ

справа № 522/866/17

провадження № 61-3705св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, у складі судді Свяченої Ю. Б., від 29 липня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіної А. П., Князюка О. В.,від 09 лютого 2021 року.

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю

«ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа,

яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -

ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 10 липня 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № ML-501/175/20078, за яким банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 105 052, 50 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 , як майновим поручителем, було укладено договір іпотеки № PML-501/175/2008.

26 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 1522/825/12 від 02 лютого 2012 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 923 875, 59 грн, однак рішення суду не виконано.

Із урахуванням зазначеного, враховуючи те, що рішення суду про стягнення заборгованості не виконане, заборгованість не погашена, позивач просив позов задовольнити, звернути стягнення на предмет іпотеки, якою забезпечено виконання зобов`язань за кредитним договором № ML-501/175/2008 від 10 липня 2008 року на підставі договору іпотеки № PML-501/175/2008, укладеного між ЗАТ «ОТП БАНК», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 , з метою задоволення вимог в загальній сумі 923 875, 59 грн, шляхом продажу зазначеного майна на публічних торгах.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2017 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. В рахунок погашення кредитної заборгованості перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № ML-501/175/2008 від 10 липня 2008 року в загальній сумі 923 875, 59 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № PML-501/175/2008, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенко О. В. та зареєстрованим в реєстрі за номером 4008, а саме: житлову трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом продажу зазначеного майна на публічних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна на рівні не нижче звичайних ринкових цін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 липня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2017 року задоволено. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2017 року скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Оскарженим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 липня 2020 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено.

В рахунок погашення кредитної заборгованості перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № ML-501/175/2008 від 10 липня

2008 року в загальній сумі 923 875, 59 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № PML-501/175/2008, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенко О. В.

та зареєстрованим в реєстрі за № 4008, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 76,4 кв. м, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки основним боржником не виконано зобов`язання за кредитним договором щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 1522/825/12 від 02 лютого 2012 року про стягнення боргу було змінено строк виконання основаного зобов`язання, проте позивачем не було пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з цим позовом, оскільки відповідь на адресу стягувача щодо виконання вказаного рішення суду про стягнення боргу надійшла 18 вересня 2014 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами, а позов подано 16 січня 2017 року, тобто в межах трирічного строку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 09 лютого 2021 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість заявлених вимог та про не пропущення позивачем строку позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права. Листом управління Федеральної служби судових приставів від 29 серпня 2014 року ПАТ «ОТП Банк» роз`яснено необхідність дотримання порядку виконання рішення суду України на території іноземної держави. Вказані обставинисвідчать, що кредитор не раніше 29 серпня 2014 року дізнався або міг дізнатися про фактичне невиконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитом і про неможливість виконання судового рішення у спосіб, запропонований російською стороною, а тому, подавши позов 16 січня 2017 року, позивач не пропустив трирічний строк позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

05 березня 2021 року до Верховного Суду ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 липня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявниця зазначила неправильне застосування судами норм матеріального права

і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі

№ 643/10601/16-ц, від 03 лютого 2020 року у справі № 357/3685/16-ц

(пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявниця стверджує, що при вирішенні спору судами не враховано того факту, що в ухвалі Апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2012 року у справі 1522/825/12 (провадження № 22/1590/4894/2012) встановлено факт направлення банком у вересні 2009 року вимоги про погашення заборгованості. Вважає, що направивши 29 вересня 2009 року досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, банк скористався правом дострокового повернення кредитних коштів, внаслідок чого змінив строк виконання основного зобов`язання, отже строк позовної давності сплив 31 жовтня 2012 року. Твердження судів попередніх інстанцій про те, що кредитор не раніше 29 серпня 2014 року дізнався, або міг дізнатися про фактичне невиконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитом заявниця вважає безпідставним, оскільки кредитор дізнався про порушення своїх прав ще 30 жовтня 2009 року. Судами безпідставно змінено дату відліку строку позовної давності, визначено 29 серпня 2014 року як дату, коли кредитор дізнався або міг дізнатися про фактичне невиконання рішення суду про стягнення заборгованості.

ОСОБА_1 звертає увагу на порушення порядку дослідження судом апеляційної інстанції доказів, а також наголошує на тому, що була знята із реєстрації місця проживання в АР Крим 13 січня 2009 року та зареєстрована в АДРЕСА_1 , про що позивач був обізнаний, оскільки в матеріалах справи № 1522/825/12 міститься відповідна інформація.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2021 року справу за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № МL-501/175/2008, за яким банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 105 052, 50 доларів США на строк до 10 липня 2023 року зі сплатою 4,99 % річних.

Зметою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 10 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за яким поручитель прийняла на себе зобов`язання відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_2 , які виникають з умов зазначеного кредитного договору.

10 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № PML-501/175/2008 (майнової поруки), за яким з метою забезпечення повного і своєчасного виконання боржником зобов`язань іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 . Згідно пункту 4.4 договору іпотеки вартість предмета іпотеки визначена за згодою сторін у розмірі 717 561, 00 грн.

26 липня 2010 року між ТОВ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги, зокрема за кредитним договором № ML-501/175/2008 та договором іпотеки № PML-501/175/2008 від 10 липня 2008 року.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2012 року у справі 1522/825/12, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2012 року, стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за договором № ML-501/175/2008 від 10 липня 2008 року у розмірі 923 875, 59 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 832 544, 16 грн, заборгованості за процентами у розмірі 80 212, 77 грн, пені у розмірі 11 043, 66 грн та штрафних санкцій у розмірі 75, 00 грн.

Постановою державного виконавця відділу ДВС Красногвардійського районного управління юстиції АР Крим від 13 червня 2013 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Приморським районним судом м. Одеси від 03 серпня 2012 року на виконання заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2012 року, яке набрало законної сили 24 травня 2012 року, про стягнення на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 923 875, 59 грн.

Листом управління Федеральної служби судових приставів від 29 серпня 2014 року ПАТ «ОТП Банк» повідомлено про необхідність дотримання порядку виконання рішення суду України на території іноземної держави (події березня 2014 року пов`язані з діями Російської Федерації з включенням частини території України - АР Крим до складу Російської Федерації, легітимність якого не визнається Україною та світовою спільнотою).

Банком 21 липня 2016 року на адресу ОСОБА_1 було направлено досудову вимогу вих. № 543 про усунення порушення, яка нею виконана не була, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач у заяві про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2017 року просила застосувати наслідки спливу позовної давності.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

При цьому наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Вказаний висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16.

ПАТ «ОТП Банк» реалізувало своє право на звернення до суду з вимогами про дострокове стягнення заборгованості з основного боржника й поручителя. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2012 року у справі 1522/825/12 стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «ОТП БАНК» заборгованість за договором № ML-501/175/2008 від 10 липня 2008 року у розмірі 923 875, 59 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 832 544, 16 грн, заборгованості за процентами у розмірі 80 212, 77 грн, пені у розмірі 11 043, 66 грн та штрафних санкцій в розмірі 75, 00 грн.

Вказане судове рішення на момент розгляду цієї справи боржником та поручителем не виконано.

Оскільки боржник і поручитель не виконують зобов`язання за кредитним договором, стягнуту у судовому порядку заборгованість у повному обсязі не погасили, вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, яка була стягнута зазначеним судовим рішенням у справі у справі 1522/825/12, слід визнати обґрунтованими.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення, зокрема шляхом стягнення заборгованості є дією кредитора, яка має наслідком зміну порядку, умов і строку виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Подібні за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 24 квітня 2019 року у справі 523/10225/15-ц.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

У відповідності до частин першої-другої-третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

У Законі України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» зазначено, що дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права.

Висновки судів попередніх інстанцій про те, що право кредитора підлягає захисту слід визнати обґрунтованими, виходячи з обставин цієї справи.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2012 року у справі № 1522/825/12 з 2014 року об`єктивно не може бути виконано на території АР Крим, оскільки ця територія не контролюється органами державної влади України. Листом від 29 серпня 2014 року управління Федеральної служби судових приставів довело до відома кредитора інформацію про неможливість виконання судового рішення про стягнення коштів з ОСОБА_1 , яка постійно проживає на тимчасово окупованій території АР Крим.

Враховуючи вищевказані обставини, колегія суддів вважає, що тимчасова окупація території АР Крим призвела до непоправних перешкод у виконанні судового рішення № 1522/825/12, які не могли бути усунуті кредитором, у зв`язку із чим право позивача на стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № ML-501/175/2008 від 10 липня 2008 року у розмірі 923 875, 59 грн за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає захисту у судовому порядку.

Посилання касаційної скарги на висновки, викладені у зазначених заявником постановах Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам, викладеним у цих постановах.

Доводи касаційної скарги, які є подібними доводам апеляційної скарги, мотивована відповідь на які надана судом апеляційної інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, судами попередніх інстанцій зроблена належна правова оцінка доказів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 липня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 лютого 2021 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. В. Білоконь О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович