Справа № 462/3356/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2021 року м. Львів

Залізничний районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Мруць І.С.

за участю секретаря судового засідання Тимощук І.І.,

справа № 462/3356/21

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

позивач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про визначення часток у праві спільної сумісної власності,

за участю представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 ,

встановив:

позивачі 14.05.2021 року звернулися до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 , у якому просять визначити, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_2 належить по 1/3 частки будинку АДРЕСА_1 і по 1/3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , за кожним, право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 та на 1/3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 з цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку, площею 0,1000 га (кадастровий номер :03:007:0051).

Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що відповідач не визнає рівних часток у праві спільної сумісної власності будинку та земельної ділянки і у добровільному порядку не бажає визнати за кожним із співвласників по 1/3 частки у праві власності, а відтак позивачі змушені звернутися до суду.

Ухвалою судді від 08 червня 2021 року позовну заяву позивачів прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено дату та час розгляду.

01.07.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 , у якому він заперечує проти позовних вимог та зазначає, що спірний будинок на час розгляду справи не відповідає розмірам та параметрам будинку вказаного в реєстраційному посвідченні через здійснення самочинної прибудови. Так, на цей час площа будинку становить 258, 6 м.кв. і була значно збільшена за рахунок прибудови фактично окремого будинку за кошт відповідача, яка не введена в експлуатацію. Вважає, що до вирішення питання із самочинним будівництвом та його узаконенням, неможливим є виділення кожному із співвласників окремої частини земельної ділянки. Також звертає увагу, що обраний позивачами спосіб захисту, на його думку, не передбачений законом, неефективний та спрямований на узаконення самочинно збудованих будівель та набуття власності на них.

Цього ж дня, 01.07.2021 року, до суду надійшла заява представника позивачів ОСОБА_3 про зменшення позовних вимог, у якій він просить позовні вимоги розглянути у наступній редакції: визначити, що частки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_2 у спільній сумісній власності на будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер :03:007:0051) складають по 1/3 частки кожного.

У судове засідання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з`явилися, були належно повідомлені про час та місце розгляду справи.

Представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві. Додав, що метою подання позову позивачами є бажання розпорядитися належним їм майном. До нотаріуса із цим питанням позивачі не зверталися, відмова у вчиненні нотаріальних дій ними не отримувалась. Змін у спірному майні не заперечив та зазначив, що предметом позову не є самочинне будівництво, а позовні вимоги сформульовані позивачами лише щодо встановлення рівності часток у майні: житловому будинку та земельній ділянці.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 позовні вимоги заперечили з підстав, викладених у відзиві на позов. Зазначили, що позивачами не заявлено позовних вимог про виділ частки у майні чи про поділ майна, а відтак, на їхню думку, немає підстав для визначення часток. Наголосили, що житловий будинок значно збільшився у площі за рахунок самочинного будівництва. Вважають, що спочатку слід узаконити будівництво та встановити розмір частки кожного із співвласників у новому майні. Заперечують визначення часток і щодо земельної ділянки.

Відповідач ОСОБА_2 додав, що будував будинок за свої кошти, вважає, що звертаючись із цим позовом його мати та сестра хочуть набути прав на зазначене майно.

Заслухавши пояснення позивачів та відповідача, їх представників, дослідивши матеріали справи, копію матеріалів спадкової справи, суд доходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст.12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до копії реєстраційного посвідчення № НОМЕР_1 від 30.05.1996 року, жилий будинок АДРЕСА_2 , що складається з 3 житлових кімнат житловою площею 48,6 м.кв., в цілому зареєстрований за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 на праві особистої власності (а.с.4).

Згідно копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 06.06.2017 року, копії державного акту на право приватної власності на землю від 22.10.1998 року, виданого ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , їм передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,1000 гектарів, розташована на території АДРЕСА_2 (кадастровий номер ділянки :03:007:0051), для обслуговування житлового будинку (а.с.5,6).

Копією постанови по справі про адміністративне правопорушення №57 від 05.09.1996 року, складеної начальником Львівської міської інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, встановлено, що ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за порушення ст.97 КпАП України, а саме здійснення будівництва двоповерхової добудови розмірами в плані 15,3*6м до існуючого житлового будинку на АДРЕСА_2 без погодження будівництва з місцевою виконавчою владою, без погодженого проекту Головним управлінням архітектури і містобудування, без дозволу інспекції на виконання будівельних робіт, та накладено стягнення у вигляді штрафу (а.с.27).

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Виходячи із змісту ст. 89 ЗК України та глави 26 розділу І книги третьої ЦК України, спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Відповідно до чинного законодавства спільна сумісна власність виникає якщо: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК, ст. 60 СК); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК); майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів (ст. 175 СК); земельні ділянки членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними (ст. 89 ЗК); квартира (будинок), передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у їх спільну сумісну власність (ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-ХІІ); приміщення загального користування, опорні конструкції багатоквартирного будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, (ч. 2 ст. 382 ЦК); майно, набуте жінкою та чоловіком за час спільного проживання однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі (ст. 74 СК).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно норм ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 р. за №20, частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначив, що метою визначення часток є намір позивачів розпорядитися належним їм майном.

Однак, при цьому, позивачами не заявлено вимог про поділ майна, виділ частки з спільного майна, а визначення рівності часток у спільному сумісному майні саме по собі не передбачено нормами Цивільного кодексу України та на, думку суду, не призведе до ефективного захисту прав та інтересів учасників справи.

На обгрунтування своїх позовних вимог, позивачі подали суду реєстраційне посвідчення на будинок площею 48,6 м.кв.

Водночас, у судовому засіданні встановлено, що з часу набуття нерухомого майна, воно зазнало значних змін. Так, відповідачем зазначено, що площа житлового будинку шляхом проведення добудови збільшилася з 48,6 м.кв. до 258,6 м.кв.

Виходячи із копій матеріалів інвентаризаційної справи по АДРЕСА_2 , первісно спірний будинок складався з трьох житлових кімнат першого поверху та підвалу (а.с.42-44).

Беручи до уваги також фотокопію спірного будинку, додану до матеріалів відзиву на позов, на час розгляду справи спірний будинок є єдиною будівлею, яка має два поверхи, два входи, та площа якого змінена та збільшена (а.с.26,45,46).

Всі зміни в нерухомому майні власниками було проведено без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту. Позивачами ці обставини не спростовано.

Відповідно до ст.367 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до пункту 2.3 розділу 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна «не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.» Вказане відповідає висновкам, викладеним у постанові ВС КЦС у справі № 750/4445/17 від 04 квітня 2019 року.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Враховуючи вищенаведене, оскільки на час розгляду справи будинку у такому вигляді, як зазначено у реєстраційному посвідченні, фактично не існує, суду не подано документів, які б підтверджували право власності на майно після внесення до нього змін, у суду відсутні підстави для визначення часток у праві власності на будинок АДРЕСА_2 .

Щодо визначення часток у праві власності на земельну ділянку, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 86 ЗК України встановлено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Згідно з ч. 5 ст. 89 ЗК України поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Відповідно до ч.4 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Беручи до уваги принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній нерухомості, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства, суд вважає, що вирішення питання про визначення часток у праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_2 на земельну ділянку є передчасним, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про визначення часток у праві спільної сумісної власності - відмовити.

Сплачений судовий збір у розмірі 908 гривень залишити за позивачами.

Апеляційна скарга на рішення подається до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний см. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Позивач ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 );

Відповідач ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Повне судове рішення складено 23 липня 2021 року.

Суддя: І.С. Мруць