ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 березня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/1/20

Головуючий у першій інстанції Меженнікова С. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/131/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Губар В.С., Євстафіїва О.К.

секретар: Поклад Д.В.

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1

заінтересована особа: Територіальна громада в особі Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області у складі судді Меженнікової С.П. від 19 березня 2020 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, повний текст рішення складено 20.03.2020 року, у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила встановити юридичний факт спільного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу, починаючи з 1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто, не менше п`яти років до часу відкриття спадщини. Вимоги заяви ОСОБА_1 були обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 , з яким вона з 1997 року і до дня його смерті постійно проживала однією сім`єю, як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу. При цьому, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вели спільне господарство та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина, до складу якої входить земельна ділянка. Оскільки ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі не перебувала, вона не може оформити спадщину у нотаріуса. За життя ОСОБА_2 11.07.2007 року складено заповіт, відповідно до якого, він все своє майно заповідав ОСОБА_1 . В шестимісячний строк ОСОБА_1 не зверталась до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини, оскільки вважала, що вона фактично прийняла спадщину, тому що до відкриття спадщини та на час її відкриття ОСОБА_1 фактично проживала із спадкодавцем. ОСОБА_1 вказує, що встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, їй необхідно для реалізації у повному обсязі свого права на спадщину.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19.03.2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу, заінтересована особа: Територіальна громада в особі Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19.03.2020 року, та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви задовольнити повністю. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 19.03.2020 року ухвалено судом з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а в певних випадках, суперечать їм. Доводи апеляційної скарги зазначають, що головним для заявника в даному випадку було встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем на день його смерті. Доводи апеляційної скарги стверджують, що в заяві ОСОБА_1 чітко викладені вимоги, факти та правовідносини, на підставі яких вони формуються, а також визначено спосіб належного захисту її прав у вигляді встановлення факту спільного проживання чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, з метою прийняття спадщини. Доводи апеляційної скарги вказують, що для прийняття спадщини ОСОБА_1 необхідно встановити факт спільного проживання чоловіка та дружини на момент смерті спадкодавця. В даному випадку відповідні правовідносини виникли 05.03.2008 року - час відкриття спадщини, і суд лише встановлює юридичний факт, чи проживали сторони разом станом на 05.03.2008 року, та який час вони проживали. Доводи апеляційної скарги зазначають, що дійсно, наявна правова позиція Верховного Суду, згідно якої факт спільного проживання чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу можливий лише після 01.01.2004 року. Проте, відповідна позиція стосувалась визнання спільною сумісною власністю майна, що придбавалося чоловіком та дружиною, які не перебували в зареєстрованому шлюбі до 01.01.2004 року. За даних обставин, на думку апелянта, суду необхідно відійти від правового висновку Верховного Суду, оскільки він стосувався зовсім інших правовідносин, а саме, визнання спільною сумісною власністю майна, придбаного до 01.01.2004 року, а не встановлення відповідного проміжку часу проживання сторін без реєстрації шлюбу, з метою прийняття спадщини, яка відкрилась саме ІНФОРМАЦІЯ_2 . Доводи апеляційної скарги стверджують, що в заяві ОСОБА_1 були відповідні посилання, як на статтю 1264 ЦК України, так і на загальні приписи щодо оформлення та прийняття спадщини. Зокрема, до заяви було додано заповіт, який складений спадкодавцем на ім`я ОСОБА_1 . Даний факт підтверджено також і в судовому засіданні, про що суд першої інстанції зазначив у рішенні. Доводи апеляційної скарги вказують, що в судовому засіданні представником заявника - адвокатом Прокоф`євим Б.І. зазначалося, що якщо суд вважає, що неможливо встановити факт спільного проживання із спадкодавцем за період до 01.01.2004 року, то ОСОБА_1 достатньо встановити факт спільного проживання із спадкодавцем навіть з 01.01.2004 року до 05.03.2008 року. Оскільки, встановлення даного факту буде свідчити про те, що спадкоємець фактично проживав із спадкодавцем, та враховуючи наявність складеного заповіту, фактично прийняв спадщину в порядку, визначеному ч.3 статті 1268 ЦК України, і спадкоємець буде мати можливість звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Доводи апеляційної скарги зазначають, що ОСОБА_1 не може звернутись до нотаріуса у зв`язку із відсутністю родинних відносин, а також через відсутність спільної реєстрації із спадкодавцем на день його смерті. Враховуючи відсутність інших спадкоємців, ОСОБА_1 у доводах апеляційної скарги стверджує, що для неї відсутня різниця, як прийняти спадщину: як спадкоємцю четвертої черги (стаття 1264 ЦК України), для цього ОСОБА_1 необхідно встановити факт 5 років спільного проживання до дня відкриття спадщини, чи згідно заповіту, для чого ОСОБА_1 достатньо встановити факт спільного проживання із спадкодавцем на день його смерті, що буде свідчити про фактичне прийняття спадщини. Доводи апеляційної скарги вказують, що ОСОБА_1 не вбачає ні правової необхідності, ні доцільності звернення до суду з двома окремими двома заявами про встановлення відповідних фактів, оскільки дані заяви будуть спрямовані з однією метою, а саме, прийняття спадщини. За даних обставин, ОСОБА_1 вважає, що у разі відмови у встановленні факту спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, починаючи з 1997 року, суд першої інстанції мав би частково задовольнити заяву ОСОБА_1 , та встановити факт спільного її проживання зі спадкодавцем, починаючи з 01.01.2004 року, до дня його смерті, а саме, ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки встановлення навіть такого факту допомагає захистити законні права та інтереси ОСОБА_1 шляхом її звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

В судовому засіданні апеляційного суду заявник ОСОБА_1 та її представник - адвокат Прокоф`єв Б.І. підтримали доводи поданої апеляційної скарги, та просили скасувати рішення суду першої інстанції від 19.03.2020 року, і ухвалити нове рішення, яким встановити факт спільного постійного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на день смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В судове засідання апеляційного суду представник заінтересованої особи - Територіальної громади в особі Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, належним чином повідомленої про час і місце судового розгляду даної справи, не з`явився. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В судовому засіданні апеляційного суду свідок ОСОБА_3 суду надала показання, що вона товаришувала із ОСОБА_1 та покійним ОСОБА_2 , які стали проживати разом у другій половині 90-х років. ОСОБА_2 проживав із ОСОБА_1 у його будинку за адресою: АДРЕСА_1 , вони тримали господарство і працювали. Під час хвороби ОСОБА_2 за ним доглядала ОСОБА_1 . Помер ОСОБА_2 вдома на руках у ОСОБА_1 .

В судовому засіданні апеляційного суду свідок ОСОБА_4 надала суду показання, що вона знає ОСОБА_1 , яка проживала з ОСОБА_2 з 1995 року чи з 1996 року по АДРЕСА_1 , як одна сім`я. На той час ОСОБА_2 вже був не одружений, його дітей ОСОБА_4 не бачила. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вели спільне господарство. До часу спільного проживання із ОСОБА_2 , ОСОБА_1 проживала у с.Ладинка на іншій вулиці в будинку, у якому на даний час проживає її син з родиною. ОСОБА_1 за ОСОБА_2 доглядала під час його хвороби, вона також його і хоронила, і проводила поминки за власні кошти вдома.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , дата видачі - 22.08.2019 року (а.с.5).

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ЧН №042520 від 26.03.2003 (а.с.8), ОСОБА_2 за життя мав у приватній власності земельну ділянку площею 0,66 га, розташовану на території Серединської сільської ради, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

Згідно довідки виконавчого комітету Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області №2/385 від 21.08.2019 року (а.с.6), ОСОБА_2 на день смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним без реєстрації проживала співмешканка - ОСОБА_1 .

Як вбачається із довідки виконавчого комітету Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області №2/386 від 21.08.2019 року (а.с.7), ОСОБА_2 з 1997 року і по день смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 проживав за адресою: АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 , як чоловік і дружина, але офіційно шлюб не оформлювали. Довідка видана на підставі свідчень сусідів від 21.08.2019 року.

Відповідно до заповіту від 11.07.2007 року, посвідченого 11.07.2007 року секретарем виконкому Ладинської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти, спадкові договори), ОСОБА_2 за життя заповів своє майно ОСОБА_1 (а.с.9,32).

Згідно повідомлення Чернігівської районної державної нотаріальної контори №375/01-16 від 14.02.2020 року, спадкова справа щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , не відкривалась (а.с.30,31).

Рішенням народного суду Бобровицького району Чернігівської області від 16.07.1987 року було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с.100).

Відповідно до рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19.03.2007 року, яке набрало законної сили 30.03.2007 року, було розірвано шлюб, зареєстрований 25.02.1978 року виконкомом Ладинської сільської ради Чернігівського району та області (актовий запис №03) між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.101).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_2 , дата видачі - 18.04.2007 року (а.с.99).

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19.03.2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу, заінтересована особа: Територіальна громада в особі Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності Цивільним кодексом України - з 01.01.2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР, який діяв до 01.01.2004 року, не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу. Суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні правові підстави для задоволення заяви про встановлення факту спільного проживання, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 . При цьому, суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 19.03.2020 року зазначив, що про встановлення такого факту заявниця може ставити питання з 01.01.2004 року по день смерті спадкодавця ОСОБА_2 - по 05.03.2008 року. У частині першій статті 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Таким чином, встановлення факту проживання зі спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловіка та дружини менше п`яти років до часу відкриття спадщини, не породжує для ОСОБА_1 юридичних наслідків, оскільки вона не відноситься до спадкоємців за законом в розумінні статті 1264 ЦК України, і за даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, необхідно відмовити.

Доводи апеляційної скарги стверджують, що в заяві ОСОБА_1 чітко викладені вимоги, факти та правовідносини, на підставі яких вони формуються, а також визначено спосіб належного захисту її прав у вигляді встановлення факту спільного проживання чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, з метою прийняття спадщини. Доводи апеляційної скарги вказують, що для прийняття спадщини ОСОБА_1 необхідно встановити факт спільного проживання чоловіка та дружини на момент смерті спадкодавця. В даному випадку відповідні правовідносини виникли 05.03.2008 року - час відкриття спадщини, і суд лише встановлює юридичний факт, чи проживали сторони разом станом на 05.03.2008 року, та який час вони проживали. Доводи апеляційної скарги зазначають, що дійсно, наявна правова позиція Верховного Суду, згідно якої факт спільного проживання чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу можливий лише після 01.01.2004 року. Проте, відповідна позиція стосувалась визнання спільною сумісною власністю майна, що придбавалося чоловіком та дружиною, які не перебували в зареєстрованому шлюбі до 01.01.2004 року. За даних обставин, на думку апелянта, суду необхідно відійти від правового висновку Верховного Суду, оскільки він стосувався зовсім інших правовідносин, а саме, визнання спільною сумісною власністю майна, придбаного до 01.01.2004 року, а не встановлення відповідного проміжку часу проживання сторін без реєстрації шлюбу, з метою прийняття спадщини, яка відкрилась саме ІНФОРМАЦІЯ_2 . Доводи апеляційної скарги стверджують, що в заяві ОСОБА_1 були відповідні посилання, як на статтю 1264 ЦК України, так і на загальні приписи щодо оформлення та прийняття спадщини. Зокрема, до заяви було додано заповіт, який складений спадкодавцем на ім`я ОСОБА_1 . Даний факт підтверджено також і в судовому засіданні, про що суд першої інстанції зазначив у рішенні. Доводи апеляційної скарги вказують, що в судовому засіданні представником заявника - адвокатом Прокоф`євим Б.І. зазначалося, що якщо суд вважає, що неможливо встановити факт спільного проживання із спадкодавцем за період до 01.01.2004 року, то ОСОБА_1 достатньо встановити факт спільного проживання із спадкодавцем навіть з 01.01.2004 року до 05.03.2008 року. Оскільки, встановлення даного факту буде свідчити про те, що спадкоємець фактично проживав із спадкодавцем, та враховуючи наявність складеного заповіту, фактично прийняв спадщину в порядку, визначеному ч.3 статті 1268 ЦК України, і спадкоємець буде мати можливість звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Доводи апеляційної скарги зазначають, що ОСОБА_1 не може звернутись до нотаріуса у зв`язку із відсутністю родинних відносин, а також через відсутність спільної реєстрації із спадкодавцем на день його смерті. Враховуючи відсутність інших спадкоємців, ОСОБА_1 у доводах апеляційної скарги стверджує, що для неї відсутня різниця, як прийняти спадщину: як спадкоємцю четвертої черги (стаття 1264 ЦК України), для цього ОСОБА_1 необхідно встановити факт 5 років спільного проживання до дня відкриття спадщини, чи згідно заповіту, для чого ОСОБА_1 достатньо встановити факт спільного проживання із спадкодавцем на день його смерті, що буде свідчити про фактичне прийняття спадщини. Доводи апеляційної скарги вказують, що ОСОБА_1 не вбачає ні правової необхідності, ні доцільності звернення до суду з двома окремими двома заявами про встановлення відповідних фактів, оскільки дані заяви будуть спрямовані з однією метою, а саме, прийняття спадщини. За даних обставин, ОСОБА_1 вважає, що у разі відмови у встановленні факту спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, починаючи з 1997 року, суд першої інстанції мав би частково задовольнити заяву ОСОБА_1 , та встановити факт спільного її проживання зі спадкодавцем, починаючи з 01.01.2004 року, до дня його смерті, а саме, ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки встановлення навіть такого факту допомагає захистити законні права та інтереси ОСОБА_1 шляхом її звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч.1,ч.2 статті 294 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Частина 1 статті 315 ЦПК України містить в собі перелік справ про встановлення факту, які розглядає суд. Відповідно до ч.2 статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч.1 статті 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно роз`яснень п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року Про судову практику у справах про спадкування, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначають, що якщо суд першої інстанції дійшов висновку щодо неможливості встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем за період до ІНФОРМАЦІЯ_4 , то для ОСОБА_1 є достатнім встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем навіть на момент його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки встановлення даного факту буде свідчити про те, що спадкоємець фактично проживала із спадкодавцем, та враховуючи наявність складеного на її ім`я заповіту, фактично прийняла спадщину в порядку, визначеному ч.3 статті 1268 ЦК України. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції, за даних обставин, мав би частково задовольнити вимоги заяви ОСОБА_1 та встановити факт її спільного проживання із спадкодавцем на момент його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки встановлення такого факту надає ОСОБА_1 можливість захистити свої законні права та інтереси, шляхом звернення до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини за заповітом.

З врахуванням приписів ч.1 статті 2, ч.1 статті 294 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Відповідно до ч.3 статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Таким чином, встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини має правовий наслідок - визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину.

Як вбачається із заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення (а.с.1-3), встановлення даного факту необхідно ОСОБА_1 для оформлення спадщини, відповідно до заповіту її цивільного чоловіка ОСОБА_2 , складеного на її ім`я.

Відповідно до ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №917/1739/17, провадження №12-161гс19, суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі №924/1473/15, провадження №12-15гс19). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №761/6144/15-ц, провадження №61-18064св18). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

В судовому засіданні апеляційного суду заявник ОСОБА_1 та її представник - адвокат Прокоф`єв Б.І. підтримали доводи поданої апеляційної скарги, та просили скасувати рішення суду першої інстанції від 19.03.2020 року, і ухвалити нове рішення, яким встановити факт спільного постійного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на день смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З врахуванням пояснень в судовому засіданні апеляційного суду учасників судового розгляду даної справи, показань свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , письмових доказів, які містяться в матеріалах даної цивільної справи, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що обставини факту спільного постійного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на день смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду даної справи. При цьому, вказаний спосіб захисту спадкових прав ОСОБА_1 узгоджується із обставинами, викладеними у заяві ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, та не суперечить приписам норм права, які регламентують спірні правовідносини.

Приймаючи до уваги, що звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, було обумовлено необхідністю захисту її спадкових прав, а також наявність заповіту ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 . Апеляційний суд вважає за необхідне рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19.03.2020 року скасувати. При цьому, прийняти постанову, якою заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити частково. Встановити факт спільного постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на день смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Відповідно до ч.7 статті 294 ЦПК України, яка регламентує порядок розгляду справ окремого провадження, при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Керуючись статтями: 367, 368, 374; п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 березня 2020 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити частково.

Встановити факт спільного постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на день смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 22.03.2021 року.

Головуючий: Судді: