Справа №336/3818/19
Провадження № 2/336/263/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Жупанової І.Б.

секретаря судового засідання Палубінської К.М.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, -

ВСТАНОВИВ:

08.07.2020 року до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя на підставі ухвали Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12.06.2020 року надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, за підсудністю.

Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина. З 14.05.1970 р. до моменту смерті, вона перебувала у шлюбі з батьком позивача - ОСОБА_4 . В шлюбі було нажито спільне майно, а саме 4/5 та 1/5 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , з усіма надвірними будівлями та спорудами розташованими на земельній ділянці площею 493 кв. м., а також однокімнатну квартиру, за адресою: АДРЕСА_2 та автомобіль Chevrolet.

При таких обставинах, у зв`язку з тим, що за життя у шлюбі ОСОБА_3 з батьком позивача було спільне сумісне право власності на житловий будинок, квартиру, автомобіль Chevrolet, то згідно положень ст.ст.1218,1220 ЦК України, у день смерті Спадкодавця відкрилась спадщина на належне їй на праві власності майно - на 1/2 Житлового будинку, на 1/2 Квартири, на 1/2 автомобіля Chevrolet.

За життя спадкодавець заповіту на спадкове майно не складала, у зв`язку з чим на садкове майно відкрилась спадщина за законом, і спадкоємцями першої черги, у яких виникло право на спадщину, були - чоловік померлої, позивач, як рідний сина спадкодавця та рідна сестра позивача, як рідна донька спадкодавця.

Позивач в строк встановлений ч.1 ст.1270 ЦК України нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця не подав, оскільки за усною домовленістю між батьком позивача, позивачем та рідною донькою спадкодавця, успадкування спадкового майна повинен був здобути тільки батько позивача за законом та в порядку, встановленим законом, шляхом звернення із відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса та подальшої державної реєстрації спадкового майна за собою.

З наведених підстав, з моменту смерті спадкодавця і до моменту смерті батька позивача, позивач був упевнений, що батько позивача успадкував спадкове майно за законом, як слідство, батько позивача отримав відповідне нотаріально оформлене Свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, на підставі якого здійснив державну реєстрацію за собою спадкового майна.

ІНФОРМАЦІЯ_2 несподівано помер батько позивача, після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому за життя майно.

З метою прийняття спадщини після смерті батька позивача, позивач звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Коноваленко О.В. із відповідною заявою про прийняття спадщини.

На підставі заяви позивача приватним нотаріусом було відкрито Спадкову справу, позивачу із доступних документів стало відомо, що до моменту своєї смерті батько позивача не успадкував у встановленому законом порядку Спадкове майно. Тобто,на його думку спадкове майно до цього часу ніким не було успадковане.

Батько позивача 23.05.2018 р. та 24.05.2018 р. здійснив дарування житлового будинку та заповів квартиру. В договорах дарування батько позивача зазначений як 100% власник житлового будинку виключно лише на підставі Договору купівлі-продажу № 1 та Договору купівлі-продажу № 2, які укладались ще у 1994 та 1995 р.р.. Однак, житловий будинок був спільною сумісною власністю батька позивача та Спадкодавця (матері позивача) у рівних частинах 1/2 на 1/2 на підставі Договору купівлі-продажу № 1 та Договору купівлі-продажу № 2.

При цьому, в цих двох договорах дарування не зазначено, що батько позивача є власником 1/2 житлового будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом на Спадкове майно.

Аналогічна ситуація і в заповіті батька позивача на квартиру. В його тексті також не зазначено про набуття батьком позивача права власності на 1/2 частину квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом на Спадкове майно.

Разом з тим, на цей час відсутні будь-які наявні докази, які б могли свідчити, що батько позивача отримав 100 % права власності на житловий будинок та квартиру ще до смерті Спадкодавця.

На підставі чого, позивач вважає, що після смерті матері, батько позивача мав би здобути право власності на Спадкове майно, отримати у нотаріуса Свідоцтво про право на спадщину за законом на Спадкове майно, на підставі якого здійснити державну реєстрацію за собою Спадкового майна, як то було передбачено ст.1299 ЦК України, в редакції, яка була чинною на час відкриття цієї спадщини Спадкодавця за законом. В подальшому батько позивач повинен був розпоряджатись Спадковим майном - здійснювати дарування та заповіт Спадкового майна на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, отриману від Спадкодавця.

На цей час позивачу невідомі причини - чому батько позивача не успадкував Спадкове майно, що підтверджується відсутністю у двох договорах дарування житлового будинку та заповіту на квартиру відповідного посилання на Свідоцтва про право на спадщину за законом.

З метою отримання своєї частини Спадкового майна, 11.06.2019 р. позивач звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. В той же день, приватним нотаріусом проведено реєстрацію спадкової справи за № 64308559 та в усному порядку повідомлено про те, що йому відмовляється у вчиненні нотаріальної дії, оскільки позивач звернувся із заявою поза межами встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини, в зв`язку з чим позивачу необхідно звернутися із позовом до суду для визначення додаткового строку для прийняття спадщини Спадкодавця - своєї частини Спадкового майна.

В позові ОСОБА_1 просить суд визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.07.2020 року відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 28.09.2020 року задоволено клопотання позивача та витребувано від приватного нотаріуса Запорізької міського нотаріального округу Вовк І.І. копію спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову. Пояснив, що не звертався до нотаріальної контори для прийняття спадщини так як була усна домовленість з батьком, що він отримає спадкове майно, а після батька спадщину прийме він. Після смерті матері до смерті батько сплинуло 11 років, за життя позивач спілкувався з батьком, але питання з приводу спадщини не підіймалось, до моменту смерті батька позивачеві не було відомо про наявність договорів дарування та заповіту складених на ім`я сестри.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву, наполягає на її задоволенні.

У судове засідання представник відповідача Запорізької міської ради не з`явилась, направила до суду заяву, відповідно до змісту якої заперечень та клопотань відносно позовних вимог не має, просить провести судове засідання без участі їх представника, рішення просить приймати на розсуд суду з урахуванням наявних доказів в матеріалах справи.

Суд дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , на підтвердження чого надано копію свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 19.01.2008 року.

З 14.05.1970 р. ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 на підтвердження чого надано копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .

У подружжя ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу нерухомості № 1489 від 19.10.1994 р, зареєстрованого Універсальною біржою «Хортиця» ОСОБА_4 придбано 4/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії договору купівлі-продажу нерухомості № 1094 від 14.10.1995 р, зареєстрованого Універсальною біржою «Хортиця» ОСОБА_4 придбано 1/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко К.В. від 13.04.2007 року, за реєстром №406, ОСОБА_4 була придбана квартира, за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60,61 СК України).

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України).

За змістом статей 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в пунктах 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України) відповідно до частин 2,3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже, набута ОСОБА_4 нерухомість, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 та квартира, за адресою: АДРЕСА_2 , входила до обсягу майна подружжя і належала їм на праві спільної сумісної власності.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 та квартира, за адресою: АДРЕСА_2 .

Спадкоємцями першої черги за законом майна померлої є чоловік ОСОБА_4 , син ОСОБА_1 та донька ОСОБА_5 ..

Інших спадкоємців, передбачених чинним законодавством, у спадкодавця немає. Заповіт від імені спадкодавця не складався.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України).

Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, у відповідності до положень ст. ст. 1220, 1222, 1270 ЦК України.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріальну заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.

Відповідно до ч.1 ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до ч. 3 ст.1272 ЦК за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Враховуючи те, що в законі не міститься визначення поняття поважності причин пропущення строку для прийняття спадщини і їх поважність повинна визначатися судом у кожному випадку виходячи з конкретних обставин справи та характеру взаємовідносин сторін.

Відносини з приводу визначення додаткового строку достатнього для прийняття спадщини регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про нотаріат», постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування».

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 р. № 7 вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

В абз. 21, 26 п. 2 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року зазначено, що суди переважно правильно вирішують питання поважності причин пропуску зазначеного строку та визнають поважними: тривалу хворобу, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі, перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Вказане також викладено в постанові Верховного суду від 13 березня 2020 року у справі № 314/2550/17.

Крім цього, у правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 06 вересня 2017 року у справі №6-496цс17 зазначено, що відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини суд визнав поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Судом встановлено, що також не заперечувалося позивачем в судовому засіданні, після смерті ОСОБА_3 , у встановлений законом строк позивач ОСОБА_1 не звернувся із заявою про прийняття спадщини у зв`язку з тим, що на підставі усної домовленості між батьком позивача, позивачем та рідною донькою спадкодавця, успадкування спадкового майна повинен був здобути тільки батько позивача за законом та в порядку, встановленим законом, шляхом звернення із відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса та подальшої державної реєстрації спадкового майна за собою.

З огляду на вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що позивач розумів наслідки вчинення фактичної відмови від спадщини, ОСОБА_1 вчинив дану дію добровільно, без застережень певними умовами, без примусу, розуміючи суть та наслідки неподання ним до нотаріуса заяви про прийняття спадщини за законом, і та обставина, що спадкодавець ОСОБА_4 (батько позивача) розпорядився спадковим майном не так, як очікувалося позивачем, не можуть бути підставою для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 .. При цьому суд враховує, що помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону, також не є підставою для визнання поважною причиною для пропуску строку для звернення із заявою про прийняття позивачем спадщини, оскільки згідно із правовою позицією Верховного суду України - вказані позивачем обставини не відносяться до об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для подання заяви про прийняття спадщини.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням викладеного вище, суд не вбачає підстав для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки під час розгляду справи позивачем не було надано суду доказів, що причини пропуску шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини є поважними, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, а крім того з дня відкриття спадщини сплинув значний проміжок часу.

Пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного або оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку. Дана позиція узгоджена з правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6- 85цс12 та від 04 листопада 2015 року у справі №6-1486цс15, постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року по справі № 592/9058/17-ц.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» № 4909/04, від 10.02.2010 року).

Проаналізувавши встановлені обставини по справі, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що строк подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини ОСОБА_1 пропущено без поважних причин, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1270, 1272 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», ст. ст. 13, 81, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення буде складено 22.03.2021 року.

Суддя: І.Б. Жупанова