КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7563/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Махлай Л.Д.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хомюка Петра Миколайовича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Київ РЕ» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

у вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 34 628грн та моральну шкоду у сумі 5 000грн, і судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 27 липня 2019 року о 7год. 07хв. на вулиці Алма-Атинській, 41-А в м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «SsangYong Kyron», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв наїзд на належний йому транспортний засіб «Renault Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , що був припаркований біля будинку за вказаною адресою, внаслідок чого його транспортний засіб отримав значні механічні пошкодження.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 2 вересня 2019 року у справі №755/12717/19 відповідач визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України.

Позивач зазначав, що висновком експерта від 5 серпня 2019 року був визначений обсяг пошкоджень та складена калькуляція відновлювального ремонту, а в подальшому на відновлювальний ремонт автомобіля марки«RenaultLogan», д.н.з. НОМЕР_2 , він витратив суму у розмірі 34 628 грн., з яких 14 878грн - на придбання запчастин; 19 200грн - за виконані ремонтні роботи; 550грн - за заміну державних номерних знаків, який підлягає відшкодуванню відповідачем.

Крім того, позивач зазначав, що йому була завдана моральна шкода, яку він оцінив у 5 000 грн, оскільки події внаслідок ДТП спричинили для нього стан стійкої емоційної напруги, відчуття тривоги, постійні нервові переживання, погіршення сну та порушення нормального ритму життя.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вартість відновлювального ремонту у розмірі 34 628грн; у відшкодування моральної шкоди

4000грн.; витрати на правову допомогу у розмірі 5 000грн; витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 2 000грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за позовні вимоги майнового характеру у сумі 768грн. 40коп., судовий збір за позовні вимоги немайнового характеру у сумі 768грн. 40 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Хомюк П.М. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача посилається на порушення судом норм процесуального права, так як суд направляв поштову кореспонденцію не за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 , а за іншою адресою, яка не є його місцем проживання чи перебування.

Представник відповідача зазначає, що при розгляді позовних вимог про стягнення завданої позивачу моральної шкоди суд обмежився лише загальними тезами щодо умов та підстав стягнення такої шкоди, не перевіривши при цьому доводів позивача на підставі дослідження належних та допустимих доказів.

Крім того, представник відповідача вважає, що задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції не врахував, що на момент скоєння ДТП цивільна відповідальність ОСОБА_1 була застрахована полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО116607 з лімітом відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну в розмірі 100 000грн, укладеним з ТДВ «Страхова компанія «Київ РЕ», незаконно поклавши відповідальність на ОСОБА_1 та не врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду по даній категорії справ.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Пожидаєв І.В. просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати позивача, понесені за розгляд справи апеляційним судом.

Представник позивача зазначає, що адреса ОСОБА_1 , на яку суд першої інстанції направляв всю поштову кореспонденцію, була зазначена відповідачем як адреса його проживання у всіх документах, які містяться в адміністративній справі стосовно нього за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП., крім того вказана адреса проживання відповідача зазначена і в постанові Дніпровського районного суду м. Києва від 2 вересня 2018 року у справі №755/12717/19 про притягнення його до адміністративної відповідальності.

Також, представник позивача стверджує, що перш ніж звертатися до суду з позовом, ОСОБА_2 звертався до ТДВ «Страхова компанія «Київ РЕ» з повідомленням про ДТП та про відшкодування шкоди, але відповіді так і не отримав, так як 11 липня 2019 року Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері фінансових послуг, анулювала ліцензію ТДВ «СК «Київ-РЕ» на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а тому у страхової компанії відсутні правові підстави на здійснення страхової діяльності. Представник позивача вважає, що на день ДТП у відповідача не було укладено діючого договору зі страховою компанією, яка мала право здійснювати страхову діяльність, тобто його відповідальність перед третіми особами не була застрахована.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 27 липня 2019 року о

7год. 07хв. на вулиці Алма-Атинській, 41-А в м. КиєвіОСОБА_1 , керуючи автомобілем «SsangYong Kyron», д.н.з. НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв наїзд на припаркований автомобіль «Renault Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить позивачу, у результаті чого автомобіль отримав механічні пошкодження.

Постановою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 2 вересня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Згідно висновку судового експерта Коваля І.М. від 5 серпня 2019 року №292/19 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Renault Logan», д.н.з. НОМЕР_2 ., вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля, пошкодженого в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 27 липня 2019 року, становить 44 126грн 08коп., вартість матеріального збитку становить 27 306грн 66коп.

Позивачем надані документи, що вартість відновлювального ремонту склала 34 628грн.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ТДВ «СК «Київ РЕ» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/0116607 з лімітом відповідальності за шкоду, завдану майну, у розмірі 100 000грн, франшиза - «нуль».

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право потерпілого на відшкодування шкоди від її заподіювача є абсолютним і суд не вправі відмовити у такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. Також суд вважав, що пошкодженням транспортного засобу позивачу завдана моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню заподіювачем шкоди.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

З наданих суду документів вбачається, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ТДВ «СК «Київ РЕ» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/0116607, вказаний договір був діючим, а відтак підлягав виконанню.

Доводи представника позивача про те, що розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 11 липня 2019 року анульована ліцензія ТДВ «СК «Київ РЕ» на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а відтак відповідальність відповідача на час ДТП застрахована не була, є безпідставними та не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/0116607 був виданий ТДВ «СК «Київ РЕ» 7 грудня 2018 року. На час видачі полісу страхування страховик мав ліцензію на здійснення обов`язкового страхування, а відтак договір страхування є дійсним і його чинність не втрачається у зв`язку із анулюванням ліцензії страховика.

Статтею 52 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» врегульовано питання припинення членства в МТСБУ, зокрема повне членство страховика в МТСБУ припиняється у разі позбавлення страховика - повного члена МТСБУ такого статусу, втрати цим страховиком статусу асоційованого члена МТСБУ або виключення такого страховика із членів МТСБУ. Страховик, членство якого у МТСБУ припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Статтею 20 вказаного Закону встановлено, що у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується,

недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом.

Підпунктом «а» пункту 41.2 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння у разі недостатності коштів та майна страховика - повного члена МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Такі висновки зазначені в ухвалі Великої Палати Верховного Суду у справі №753/15214/16.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про покладення повної відповідальності за завдану позивачу матеріальну шкоду на відповідача, який застрахував свою цивільну відповідальність, не ґрунтується на нормах матеріального права, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності та не враховує висновки Верховного Суду, чим порушено вимоги ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.

При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, складеного судовим експертом Ковалем І.М. 5 серпня 2019року, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Renault Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу становить 27 306грн 66коп.

Враховуючи, що умовами договору обов`язкового страхування, який був укладений з ТДВ «СК «Київ РЕ», розмір франшизи був визначений «нуль», розмір страхового відшкодування повинен був становити 27 306грн 66 коп.

Позивач посилався на те, що ТДВ «СК «Київ РЕ» за його звернення не реагувала, страхове відшкодування не виплатило, однак позивач не залучив страховика до участі у даній справі і відповідних позовних вимог до нього не пред`явив.

Разом з цим, саме на суму страхового відшкодування підлягає зменшенню цивільна відповідальність відповідача за заподіяну ним матеріальну шкоду позивачу.

При цьому, не притягнення до участі у справі у якості відповідача страховика, на думку колегії суддів, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, так як з наданих позивачем документів наявна можливість визначити розмір страхового відшкодування, який підлягав виплаті позивачу страховою компанією.

З наданих суду позивачем документів вбачається, що фактично відновлювальний ремонт автомобіля позивача становив 34 628грн, що підтверджується відповідними рахунками та квитанціями (с.с.48-55), які оспорені відповідачем не були.

За таких обставин, ОСОБА_1 , як винна у ДТП особа, зобов`язаний сплатити ОСОБА_2 різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), що становить 7 321грн 34коп.

Доводи апеляційної скарги, що ліміт відповідальності страховика становить

100 000грн, а відтак за рахунок цього ліміту підлягає відшкодуванню завдана позивачу матеріальна шкода у повному обсязі, є безпідставними, так як різниця між страховим відшкодуванням та вартістю відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП автомобіля викликана законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу.

Виходячи з вищевикладеного, рішення суду в частині визначення розміру матеріальної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача, підлягає зміні.

Посилання у апеляційній скарзі на безпідставне задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів вважає необґрунтованими.

За змістом статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача з відповідача моральної шкоди, враховуючи, що неправомірними діями ОСОБА_1 був пошкоджений автомобіль ОСОБА_2 , позивач був змушений докладати зусилля для його ремонту та звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, і виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Апеляційна скарга не містить доводів неправомірності рішення суду в частині стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правову допомогу, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для перегляду рішення суду в цій частині відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Разом з цим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що понесені позивачем витрати у сумі 2 000грн на оплату послуг експерта є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.

Частинами 6 та 7 статті 139 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

З наданих суду першої інстанції документів вбачається, що 31 липня 2019 року ОСОБА_2 уклав з судовим експертом ОСОБА_3 договір про проведення автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу та сплатив за послуги експерта 2 000грн, що підтверджується копією квитанції (с.с.56), тому вказані витрати підлягають відшкодуванню позивачу відповідно до ст. 139 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає зміні в цій частині.

В частині розгляду позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та застосував норми матеріального права, тому підстав для зміни рішення суду в цій частині не встановлено.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем були заявлені позовні вимоги майнового характеру, за які судовий збір підлягав оплаті у сумі 768грн 40коп., а висновок суду, що позивачем також були заявлені вимоги немайнового характеру є помилковим, тому рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь держави судового збору за позовні вимоги немайнового характеру підлягає скасуванню.

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення підлягає зміні, з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь з ОСОБА_1 сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (71%), що становить 817грн 92коп.

Твердження позивача про те, що він звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій, є безпідставними.

Відповідно до положень пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Тобто звільнення від сплати судового збору осіб, які мають статус ветеранів війни - учасників бойових дій, обмежено справами, пов`язаними з порушенням їхніх прав. Тобто встановлені цим Законом положення стосуються випадків звернення до суду за захистом прав, пов`язаних винятково зі статусом учасника бойових дій, і не поширюються на подання позовних заяв до суду із вимогами, що виходять за межі таких спірних правовідносин.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону. Серед них немає права на звернення до суду зі звільненням від сплати судового збору з вимогами, подібними до тих, з якими позивач звернувся у цій справі.

Наведене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у справі № 9901/70/20, ухвала від 6 травня 2020 року.

За таких обставин, позивач повинен відшкодувати відповідачу понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - адвоката Хомюка Петра Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди змінити, зменшивши її розмір з 34 628грн до 7 321грн 34коп.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору за позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 768грн 40коп. скасувати.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , який проживає у АДРЕСА_1 , на користь, ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , який проживає у АДРЕСА_2 судові витрати у розмірі 817грн 92коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Л.Д. Махлай