Справа № 204/9189/19
Провадження № 2/204/98/21
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

за участю позивачки ОСОБА_1

за участю представника позивача ОСОБА_2

за участю представника відповідача

ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ковальова Євгенія Євгенівна, Управління служба у справах дітей Чечелівської районної у місті Дніпрі ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування записів про право власності, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус ДМНО Ковальова Є.Є., Управління служба у справах дітей Чечелівської районної у місті Дніпрі ради, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування записів про право власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 11 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, який розірвано 13 січня 2014 року за рішенням суду. 31 липня 2008 року ОСОБА_7 заповіла на ім`я Відповідача-1 ОСОБА_6 належне їй на праві власності майно, яке складалось з домоволодіння та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. На той час, Відповідач-1 не прийняв спадщину, через брак коштів. Фактично в даному домоволодінні проживали позивач, дитина та мати позивача. Але одного дня позивача та її рідню виселили з будинку. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав позивач дізналася, що зазначене домоволодіння було продане. Новим власником стала ОСОБА_3 , на підставі двох договорів купівлі-продажу по Ѕ частині будинку від 13.03.2018 року та 14.03.2018 року. Також, позивач дізналась, що Відповідач-1 отримав право власності на зазначене домоволодіння на підставі рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05 червня 2015 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційно суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року. В свою чергу, у позивача та відповідача-1 є спільний син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. 30 березня 2011 року рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська з відповідача-1 було стягнуто аліменти на утримання дитини. Станом на 01.10.2019 року заборгованість відповідача-1 за аліментами становить 50738,88 грн. 21 березня 2019 року Кіровським районним судом міста Дніпропетровська оголошено у розшук ОСОБА_6 через ухиляння від виконання рішення суду про сплату аліментів. Поліція віднайшла Відповідача-1. Під час бесіди він повідомив, що жодного договору купівлі-продажу він не укладав, тим паче йому було відомо, що фактично позивач та їх спільна дитина проживала в спірному домоволодінні. Позивач звертає увагу суду на ті обставини, що ще 21.02.2018 року державним виконавцем в межах ВП № 43385736 було накладено арешт на все маймо відповідача-1, тобто на час укладення договорів купівлі-продажу існував арешт на спірне домоволодіння. Позивач зазначає, що продаж даного домоволодіння зачіпає інтереси дитини, адже батько взагалі не сплачує аліменти і за рахунок вказаного будинку можливо було б погасити заборгованість по аліментам, а до того часу вона та дитина могли б проживати як і раніше у вказаному домоволодінні. У випадку відчуження майна на яке накладено арешт та заборона відчуження, а також який укладається з метою уникнення відповідальності по виконання рішення суду про стягнення заборгованості то це свідчить про те, що такий договір є недійсним. Крім того, як було з`ясовано Відповідач 1 взагалі не був на момент укладення договорів купівлі-продажу в межах м. Дніпро, що викликає сумніви у достовірності підписів продавця у договорах. З урахуванням наведеного, позивач вимушена звернутися до суду в інтересах захисту прав дитини.

В липні 2020 року від представника відповідача-2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона проти задоволення позову заперечувала, зазначала про безпідставність позовних вимог. Зазначала, що є добросовісним набувачем та звертала увагу суду на ті обставини, що під час укладення договорів купівлі-продажу, нотаріусом було перевірено відсутність обтяжень на нерухоме майно та увідповідності до вимог закону посвідчено вказані правочини. В свою чергу, посилання позивача на відсутність ОСОБА_6 при укладенні правочинів є безпідставними, оскільки під час укладення угод був присутній його представник за чинною довіреністю ОСОБА_8 .

В свою чергу, представником позивача було направлено до суду відповідь на відзив, у якому він спростовував міркування відповідача-2 та зауважував, відчуження божником свого обтяженого майна з метою уникнення від виконання рішення суду є безумовною підставою для визнання недійсним таких правочинів.

У судовому засіданні представник позивача та позивачка просили суд позовні вимоги задовольнити, послаючись на доводи викладені у позові.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні висловив незгоду з позовною заявою, просив суд відмовити у її задоволенні у зв`язку з її безпідставністю, посилався на підстави викладені у відзиві.

Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, але раніше у судовому засіданні надавала пояснення та просила відмовити у задоволенні позову.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, просили розгляд справи проводити без їх участі.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За приписами ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В свою чергу за положеннями ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Судом встановлено, що 11 жовтня 2008 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 було укладено шлюб (а.с.14).

Відповідно до заповіту від 31.07.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої ДДНК Янковою І.В. за реєстровим номером 5-2396, громадянка ОСОБА_7 заповіла на ім`я ОСОБА_6 належне їй на праві власності майно, яке, в тому числі складалось з домоволодіння та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19-20,22). ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла (а.с. 21).

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_1 та ОСОБА_6 народився син ОСОБА_5 (а.с. 15).

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30.03.2011 року у цивільній справі № 2-1876-201, з ОСОБА_6 було стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 400 грн. щомісяця на користь ОСОБА_1 (а.с. 17).

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року у цивільній справі №204/8919/13, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було розірвано (а.с.16).?

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 5 червня 2015 року у цивільній справі № 204/575/15, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року, задоволено позов ОСОБА_6 до Дніпропетровської міської ради, треті особи: Державний нотаріус Третьої ДДНК Крупська Л.В., Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання права власності на спадщину. Визнано за ОСОБА_6 , право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.27-31).

16 листопада 2015 року ОСОБА_6 довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є.Є. за реєстровим №742, уповноважив громадянина ОСОБА_8 вести справу по оформленню спадкових прав на майно, що залишилося після смерті ОСОБА_7 та розпоряджатися всім його майном, з чого воно б не складалося, с відповідними правами (а.с. 92, 113).

13 березня 2018 року між ОСОБА_6 , від імені якого за довіреністю, посвідченою 16.11.2015 року приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є.Є. діяв ОСОБА_8 , як продавцем та ОСОБА_3 , як покупцем було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ціною 74 756 грн. Договір посвідчений 14.03.2018 року приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 161 (а.с.77);

14 березня 2018 року між ОСОБА_6 , від імені якого за довіреністю, посвідченою 16.11.2015 року приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є.Є. діяв ОСОБА_8 , як продавцем та ОСОБА_3 , як покупцем було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ціною 74 756 грн. Договір посвідчений 14.03.2018 року приватним нотаріусом ДМНО Ковальовою Є.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 163 (а.с. 100).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, на підставі згаданих спірних правочинів, право власності на домоволодіння в цілому було зареєстроване за новим власником ОСОБА_3 (а.с. 12).

В свою чергу, на виконанні Центрального ВДВС м. Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області з 22.05.2014 року перебуває виконавче провадження № 43385736, з виконання виконавчого листа № 2-1876, за яким боржником є відповідач ОСОБА_6 , з якого згідно згаданого рішення суду від 30.03.2011 року стягнуто аліменти на користь позивача на утримання малолітньої дитини ОСОБА_5 . Відповідно до довідки Центрального ВДВС м.Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області від 14 листопада 2019 року заборгованість ОСОБА_6 зі сплати аліментів за ВП №43385736, станом на 1 жовтня 2019 року становить 50 738,88 грн. (а.с. 23-26).

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Правом оспорювати правочин в судовому порядку Закон наділяє «заінтересованих осіб», які не є сторонами, але які вважають що їх права порушенні і підлягають захисту.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), в першу чергу спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. (Правова позиція Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц|14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 638/6137/17).

Тобто судова практика зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Отже, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України).

В обгрунтування недійсності правочинів, зокрема того, що спірні правочини вчинено з порушенням публічного порядку, з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, ОСОБА_1 посилається на ті обставини, що домоволодіння відчужене ОСОБА_6 умисно, з метою невиконання рішення суду про стягнення аліментів, зокрема уникнення сплати накопиченого боргу за ними шляхом звернення стягнення на майно. Крім того, купівля-продаж домоволодіння вчинена за наявності постанови держвиконавця про накладення арешту на майно боржника.

Надаючи оцінку зазначеним посиланням, суд виходить з наступного.

Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Для набуття набувачем права власності на майно передбачена наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК України випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму, згідно до ст. 655 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Цивільно-правовий договір (зокрема, договір договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин в порушення вимог закону щодо обов`язковості судового рішення про стягнення коштів.

Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно до ст. 79 ЦПК України.

В свою чергу положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінюючи доводи позову ОСОБА_1 в частині посилань на ухилення ОСОБА_6 від виконання рішення суду про стягнення аліментів суд зазначає, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на наявність умислу в діях відповідача-1 щодо умисного ухилення від виконання рішення суду про стягнення аліментів і факт обізнаності боржника про наявність такого рішення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 228, статті 215 та статей 203 і 655 ЦК України, у сукупності можуть бути правильно застосованими.

Разом з тим, позивач, пред`явивши позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст.ст. 228, 215 ЦК України, виклала обставини і посилання на наведені правові норми, не надавши належних та допустимих доказів, які мали свідчити про наявність умислу в діях відповідача-1 щодо ухилення від виконання рішення суду, що набрало законної сили та, зокрема, його обізнаності про сам факт існування такого рішення взагалі та встановленого ним зобов`язання. Більше того, з тексту рішення суду про стягнення аліментів від 30.03.2011 року вбачається, що ОСОБА_6 під час ухвалення рішення присутнім не був. Також матеріали справи не містять жодних доказів обізнаності ОСОБА_6 щодо наявності виконавчого провадження з виконання згаданого рішення суду, що виключає можливість суду встановити умисність дій відповідача-1 під час відчуження майна, зокрема існування мети уникнення сплати боргу.

Надаючи оцінку посиланням позову на недійсність спірних правочинів, оскільки виконавцем було накладено арешт на майно, суд зазначає наступне.

Як вбачається з листа Центрального ВДВС м. Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області №13.5-34/81453/12 від 18.06.2020 року, у виконавчому провадженні № 43385736 постановою державного виконавця від 21 лютого 2018 року був накладений арешт на майно, що належить ОСОБА_6 та направлено її до ТРС МВС України № 1242. 14 березня 2018 року, державним виконавцем було внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис №26922163 , тип обтяження арешт рухомого майна. 14 червня 2018 року до виконавця надійшла заява стягувача про накладення арешту на все майно. І лише 6 липня 2018 року державним виконавцем було внесено інформацію про державну реєстрацію обтяження за №26922163 на підставі постанови від 21.02.2018 року. (а.с. 33 зворот, 144).

Отже, обтяження накладене постановою про арешт майна боржника від 21.02.2018 року було зареєстровано державним виконавцем лише 06.07.2018 року.

В свою чергу, як вбачається з матеріалів реєстраційних справ, приватним нотаріусом була належним чином перевірена відсутність обтяжень на спірне майно, у зв`язку з чим на виконання вимог норм ЦК України, ЗУ «Про нотаріат», ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - у встановленому законом порядку посвідчені спірні договорі купівлі-продажу (а.с. 88-91, 109-111).

Щодо посилань позивача на ті обставини, що ОСОБА_6 особисто не підписував договори купівлі-продажу, суд зазначає, наступне.

Як було встановлено судом, відповідно до довіреності від 16 листопада 2015 року ОСОБА_6 уповноважив ОСОБА_8 управляти та розпоряджатися усім його майном, в тому числі укладати усі дозволені законом правочини, пов`язані з управлінням майном. Довіреність видана строком на три роки, тобто до 16 листопада 2018 року. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру довіреностей за № 36043272 від 13.03.2018 року - приватним нотаріусом здійснена перевірка дійсності довіреності до посвідчення оспорюваним позивачем правочинів. А тому, посилання позивача на відсутність волевиявлення сторони оспорюваних правочинів на їх здійснення є необгрунтованими.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («Brumarescu v. Romania», №28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28.10.99).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить 3 окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного 1-ю нормою.

Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («East West Alliance Limited v. Ukraine», №19336/04, §166168, ЄСПЛ, від 23.01.2014).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення ст.1 Першого протоколу конвенції (рішення у справі «Gladysheva v. Russia», від 6.12.2011; «Pchelintseva and others v. Russia» від 17.11.2016).

Суд ураховує й позицію ЄСПЛ в іншій справі, де суд зазначив, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як у ході судового розгляду було встановлено, що Особа 5, який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало як мінімум два рівня гарантій у справі перед тим, як квартира перейшла до Особи 5 як спадкоємця Особи 6 відповідно до законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру Особи 5 стався відповідно до закону при розгляді й задоволенні заяви Особи 5 про визнання його спадкоємцем Особи 6. По-друге, міський комітет розглянув документи, подані Особою 5 для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності Особі 5. Влада не дала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях Особи 5. У своїх доводах влада нічого не говорила про те, коли та як обман був виявлений або коли кримінальну справу стосовно дій Особи 5 було порушено. З огляду на те що Особа 5 був визнаний винним у шахрайстві 6.06.2001 і його засудженню передувало розслідування в цій справі та судовий розгляд, видається, що кримінальну справу про шахрайство з набуттям Особою 6 квартири Особи 5 практично збіглося з його визнанням як спадкоємця Особи 6 і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії Особи 5 і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського суду.

Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації та не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи держвлади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном (рішення у справі «Alentseva v. Russia» від 17.11.2016).

Конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт навіть незаконного відчуження та допущення продажу домоволодіння не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, завданих таким відчуженням.

Суд зазначає, що при розгляді цієї справи також має бути враховано рішення Європейського Суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном. Так, у п. 70 зазначеного рішення ЄСПЛ наголошено, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. В сенсі п. 71 наведеного рішення потреба державного органу виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Суд звертає увагу позивача, що заявлені позивачем вимоги, щодо визнання недійсними правочинів недійсними, за загальними положеннями ЦК, у випадку їх задоволення, мали б наслідком приведення сторін правочину у попередній стан (реституція) та втрату ОСОБА_3 права власності на придбане майно.

Беручи до уваги обставини справи, враховуючи недоведеність посилань на умисність дій ОСОБА_6 для уникнення виконання судового рішення про стягнення аліментів та сплати боргу, суд зазначає, що потенційна можливість реалізації ОСОБА_1 її прав, зокрема прав, як стягувача та отримувача аліментів, шляхом можливості звернення стягнення на майно боржника була втрачена саме внаслідок бездіяльності державного виконавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ч. 1ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

У відповідності до ч. 6, 7 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Згідно ч.8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Відповідно до ч. 1ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

Так, виконавче провадження № 43385736 перебувало на виконанні з 22.05.2014 року, право власності у відповідача-1 на домоволодіння зареєстровано ще 04.11.2015 року, а постанова про накладення арешту на майно боржника була винесена виконавцем тільки 21.02.2018 року та зареєстрована у реєстрі обтяжень нерухомого майна лише 06.07.2018 року.

В такому випадку, з урахуванням вимог національного законодавства і практики ЄСПЛ, щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , належним урядуванням з боку державної виконавчої служби в особі державного виконавця було б дотримання положень ч.1 ст.18 та ч.8 ст. 48 та ч. 1ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», щодо систематичної перевірки майнового стану боржника, встановлення наявності майна та своєчасного накладення на нього арешту з внесенням відомостей про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку та як наслідок, дотримання прав ОСОБА_1 щодо забезпечення виконання рішення суду про стягнення аліментів, повідомлення боржника ОСОБА_6 про існування виконавчого провадження та стимулювання його до виконання рішення суду та захисту прав ОСОБА_3 , як покупця майна, яка, у випадку своєчасної реєстрації держвиконавцем обтяження, дізналася б про його існування, під час здійснення відповідної перевірки нотаріусом.

Зважаючи на викладене, суд зазначає, що дії державного виконавця не були в достатньому ступеню прозорими і організованими таким чином, щоб забезпечувались принципи юридичної визначеності та належного урядування, що призвело до відчуження з дотриманням вимог законодавства домоволодіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 і ця помилка, в розумінні практики Європейського суду з прав людини, не може виправлятися за рахунок відповідача ОСОБА_3 та може призвести до покладення на неї надмірного тягаря. Отже, задоволення позовних вимог про визнання недійсним договорів купівлі-продажу домоволодіння, що матиме наслідком позбавлення права власності на нього в ОСОБА_3 , яка є добросовісним набувачем та мала легітимні очікування щодо правомірного отримання майна у власність, призведе до порушення ст.1 Першого протоколу до конвенції, оскільки в такому випадку на ОСОБА_10 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому в задоволенні позовних вимог про визнання договорів недійсними необхідно відмовити. В свою чергу, позовні вимоги про стягнення записів про державну реєстрацію права власності задоволенню також не підлягають, оскільки є похідними до вимог про визнання правочинів недійсним.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених позовних вимог, а тому, у зв`язку з залишенням позову без задоволення, понесені позивачем судові витрати відшкодвуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 13, 15, 16, 203, 215, 228, 328, 655 ЦК України, ЗУ «Про виконавче провадження», ст. ст. 2-4, 10, 11-13, 15, 76-82, 89, 141, 223, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) в інтересах малолітнього ОСОБА_5 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), до ОСОБА_6 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ковальова Євгенія Євгенівна (адреса місцезнаходження: АДРЕСА_4 ), Управління служба у справах дітей Чечелівської районної у місті Дніпрі ради (адреса місцезнаходження: м. Дніпро, просп. Пушкіна, буд. 65) про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування записів про право власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т. О. Дубіжанська