Провадження № 2/522/2943/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року м. Одеса

Приморського районного суду м. Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Лисенко А.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Васільєва Світлана Вікторівна, ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків недійсності договору,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 14.12.2017 року надійшов позов ОСОБА_1 , пред`явлений до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору на боці відповідача - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Васільєва Світлана Вікторівна, ОСОБА_3 , за яким просив:

1. визнати недійсним договір дарування від 26.05.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Васільєвою С.В., зареєстрований в реєстрі за №455;

2. Застосувати як наслідок недійсності договору дарування від 26.05.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Васільєвою С.В., зареєстрований в реєстрі за №455, реституцію, та повернути у власність ОСОБА_1 стояночне місце під АДРЕСА_1 , що в цілому складається з нежилого приміщення підвалу, загальною площею 12,3 кв. м;

3. судові витрати стягнути з Відповідача на користь Позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що позивач був засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Окто-Рітейл» з моменту його заснування та державної реєстрації в рівних частках з гр. ОСОБА_4 .. Для здійснення господарської діяльності ТОВ «Окто-Рітейл» вбачалася необхідність в залученні грошових коштів, в тому числі на придбання устаткування для обладнання орендованих нежитлових приміщень під магазин дитячого одягу та придбання товару під реалізацію. Позивач із гр. ОСОБА_3 , який є чоловіком Відповідачки, досягли домовленостей щодо спільного ведення бізнесу шляхом внесення особистих грошових коштів у розвиток ТОВ «Окто-Рітейл». У зв`язку із тим, що ОСОБА_3 займав та займає посаду прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 Одеської області, що покладає на нього обмеження, передбачені Законом України «Про запобігання корупції», увійти до складу засновників ТОВ «Окто-Рітейл» від власного імені він не міг, тому ОСОБА_3 наполіг на тому, що до складу засновників ввійшла його дружина, ОСОБА_2 .. Протоколом Загальних зборів ТОВ «Окто-Рітейл» №2/2016 від 10.03.2016 року ОСОБА_4 вийшла зі складу засновників, а гр. ОСОБА_2 , що є дружиною ОСОБА_3 , була прийнята до складу засновників, затверджено нову редакцію Статуту від 10.03.2016 року.

Через два місяці після введення ОСОБА_2 до складу засновників підприємства, ОСОБА_3 шляхом застосування впливу на волю Позивача, що перебував у залежному від ОСОБА_3 становищі, а саме, психічного тиску, змусив Позивача укласти із ОСОБА_2 договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Васільєвою С.В., зареєстрований в реєстрі за №455, за яким Позивач ніби то добровільно передав безоплатно у дар малознайомій для нього людині стояночне місце під АДРЕСА_2 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , що в цілому складається з нежилого приміщення підвалу, загальною площею 12,3 кв. м.

Вплив на волю Позивача полягав у застосуванні психічного тиску з боку ОСОБА_3 , спричиненні Позивачеві душевних страждань, що викликали у позивача страх настання невигідних наслідків, а саме доведення ТОВ «Окто-Рітейл» до стану, в якому підприємство, засновником та директором якого був ОСОБА_1 , не змогло б виконувати свої зобов`язання перед контрагентами. Позивач вказує, що безпосередньо перед укладенням Договору дарування, а саме 23.05.2016 року між ТОВ «Окто-Рітейл» в особі директора Чабана О.О., ФОП ОСОБА_5 , ПП «Навік» було укладено договір про заміну сторони у зобов`язанні за договором оренди нерухомого майна, за яким фінансові зобов`язання в частині оплати орендної плати та інших обов`язкових платежів наступають для ТОВ «Окто-Рітейл» з 01.06.2016 року. Також було укладено інші договори. Відповідно до вказаного, ТОВ «Окто-Рітейл» прийняло на себе права та обов`язки орендаря одразу трьох об`єктів нерухомого майна. Таким чином, для подальшої діяльності підприємства, необхідно було вкладати грошові кошти.

Позивач вказує, що після того, як були підписані відповідні договори, ОСОБА_3 , добре розуміючи ситуацію, що склалася, та наявність у нього важелів для тиску на ОСОБА_1 , не забарився ними скористатися, вимагаючи від Позивача укладення Договору дарування в якості забезпечення зобов`язань щодо цільового використання грошових коштів, внесених засновниками та майбутніх зобов`язань щодо рівного розподілу прибутку в підприємстві. Фактично шантажуючи Позивача тим, що в разі не укладення такого договору ОСОБА_3 відмовиться від подальшого фінансування діяльності ТОВ «Окто-Рітейл» та тягар відповідальності, в тому числі і фінансової, буде покладено на Позивача, ОСОБА_3 змусив ОСОБА_1 відчувати страх настання невигідних наслідків, оскільки на момент виникнення зазначеної ситуації Позивач вже вклав значну суму коштів, як власних, так і позичених за договором позики від 16.03.2016 року в розмірі 268 854 грн., посвідченим приватним нотаріусом ОМНО Місік О.В., зареєстрованим в реєстрі за №365, копія якого додається.

Крім того, ОСОБА_3 запевнив Позивача у тому, що укладення такого договору є заходом, прирівняним до забезпечення зобов`язання Позивача щодо розподілу прибутку від господарської діяльності ТОВ «Окто-Рітейл» між Позивачем та ОСОБА_3 , та носить виключно формальний характер. ОСОБА_3 зазначив, що договір дарування буде розірваний невідкладно після того, як відбудеться перший розподіл прибутку, та він отримує належні йому дивіденди та пообіцяв, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно не здійснюватиметься.

Не витримавши тиску ОСОБА_3 , відчуваючи страх настання несприятливих наслідків, перебуваючи у скрутному фінансовому становищі, ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 спірний договір дарування за яким передав безоплатно у власніть ОСОБА_2 зазначене парко місце.

Позивач посилався на те, що майже доразу після укладення спірного договору дарування, в червні 2016 року ОСОБА_3 відмовився від подальшої участі у розвитку підприємства, оскільки розцінив його як нерентабельне вкладення коштів. У грудні 2016 року Позивач та ОСОБА_2 вийшли зі складу засновників ТОВ «Окто-Рітейл», що мало за собою потягнути розірвання спірного договору дарування, чого здійснено не було.

ОСОБА_1 , зрозумівши, що його введено в оману, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 почали вчиняти дії, що свідчать про ухилення від виконання домовленостей щодо розірвання договору дарування, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 12.12.2017 року дізнався, що право власності на вказане стояночне місце 29.05.2016 року зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Малицькою С.В..

В обґрунтування своїх вимог Позивач вказує, що, укладаючи спірний договір, сторони не мали наміру на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, приховуючи реальні правовідносини, що між ними склалися. Позивач посилається також на ст.. 231 ЦК України, вказуючи, що внаслідок застосування до позивача психічного тиску при укладенні спірного договору, такий договір визнається недійсним. Також Позивач посилається на те, що спірний договір дарування укладений за відсутності наміру реального настання правових наслідків, що обумовлені ним та з метою приховання правовідносин, що фактично склалися між його сторонами. Тобто договір дарування є удаваним, оскільки носить характер договору про забезпечення зобов`язання щодо розподілу прибутку товариства.

В обґрунтування цієї позиції позивач вказує, що стояночне місце, передане за договором, знаходиться в житловому будинку, в якому проживає Позивач. Позивач з 2008 року користувався стояночним місцем та продовжив ним користуватися після укладення спірного договору, що свідчить про відсутність наміру на реальне настання правових наслідків за договором. ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за іншою адресою, яка знаходиться на значній відстані від паркомісця, що підтверджує відсутність в неї реальної можливості застосувати таку правомочність власника як користування майном. Позивач та ОСОБА_2 не перебувають у родинних, дружніх чи будь-яких інших стосунках, відповідно, у Позивача не було жодних мотивів для передання безоплатно у дар свого майна малознайомій людині.

У зв`язку із викладеним Позивач вважає, що Договір дарування від 26.05.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Васільєвою С.В., зареєстрований в реєстрі за №455, підлягає визнанню недійсним, що тягне за собою застосування наслідків недійсності правочину, а саме реституції шляхом поновлення порушеного права власності Позивача. За викладених обставин звернувся до суду з дійсним позовом.

Головуючою суддею по справі було визначено судді Ільченко Н.А..

Ухвалою Приморського районного суду від 19.12.2017р. позов залишено без руху, надано строк для виправлення недоліків. 27.12.2017р. надійшла заява позивача про усунення недоліків.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2017 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2017 року розглянуто та задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та накладено арешт на стояночне місце під АДРЕСА_1 , що в цілому складається з нежилого приміщення підвалу, загальною площею 12,3 кв. м, право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_2 .

30.01.2018 року надійшло клопотання представника Відповідача про ознайомлення з матеріалами справи.

15.02.2018 року надійшла заява приватного нотаріуса ОМНО Малицької С.В. про розгляд справи за її відсутності.

23.02.2018 року надійшло клопотання представника Позивача про ознайомлення з матеріалами справи.

23.02.2018 року надійшла заява представника Позивача, адвоката Зудовой В.В. щодо попереднього розрахунку суми судових витрат та підтвердження щодо неподання позивачем іншого позову до того ж відповідача з тим самим предметом та з тих саме підстав.

28.02.2018 року надійшло клопотання позивача щодо виклику та допиту свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7

02.03.2018 року надійшла заява третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 , згідно якої просить в задоволенні позовної заяви відмовити, розглядати справу за його відсутності.

До суду 02.03.2018 року надійшов відзив Відповідача на позовну заяву (а.с.160-164, т.1), в якому Відповідач просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вказує, що дійсно 26.05.2016 року між позивачем ОСОБА_1 та нею, ОСОБА_2 , було укладено договір дарування стояночного місця під АДРЕСА_1 , що в цілому складається з нежилого приміщення підвалу, загальною площею 12,3 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Васільєвою С.В., зареєстрований в реєстрі за №455. Того самого дня було проведено державну реєстрацію права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису: 14710185. Вказує, що обґрунтування позивача в частині визнання недійсним договору дарування є безпідставними та необґрунтованими, не підтвердженні належними та допустимими доказами, більш того, за наявності яких, не є підставою для визнання недійсним договору дарування з підстав укладення його під впливом насильства, що передбачено ст.. 231 ЦК України. Відповідач вказує, що психологічного примусу з боку Відповідача або будь-яких інших осіб на Позивача не було, а такі посилання позивача є голослівними звинуваченнями, які не підтверджені відповідними доказами. Вказує, що для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи. При чому насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство викликає страх настання невигідних наслідків для нього. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. За таких обставин, психічне насильство, що було нібито підставою для укладення договору дарування позивачем повинне бути реальним, а не уявним і суб`єктивним.

Згідно відзиву відповідач вважає, що психічне насильство було надумане Позивачем, однак до укладення та після укладення оскаржуваного договору, позивач жодним чином не висловив жодних заперечень і з власної добровільної волі уклав оскаржуваний ним договір, і лише після спливу більше ніж одного року почав погрожувати Відповідачу діями щодо розірвання договору дарування, визнання його недійсним, повернення дарунку у власність Позивача. Крім того, під час посвідчення договору дарування приватним нотаріусом ОМНО Васільєвою С.В., останній роз`яснив позивачу вимоги чинного законодавства України щодо недійсності правочину, а позивач, в свою чергу, засвідчив ту обставину, що він діє добровільно, без будь-якого насильства, примусу, як фізичного так і морального, розуміючи значення своїх дій та правових наслідків укладення ним договору.

Відповідач у відзиві в обґрунтування своєї позиції зазначає, що на виконання умов договору дарування в момент укладення оскаржуваного договору прийняла від Позивача оригінал технічної документації на стояночне місце, а також оригінал договору дарування, чим підтвердила намір прийняти дарунок. Також, Позивач своїм особистим підписом у договорі дарування підтвердив дійсність наміру при його укладенні, а також те, що він не носить характеру мнимого та удаваного, не є правочином зловмисним.

Посилання Позивача на конфлікт, який виник між Позивачем та чоловіком Відповідача при створенні нібито спільного підприємства та спір, який виник з корпоративних відносин між учасниками ТОВ «Окто-Рітейл», учасниками якого були Відповідач та Позивач, на думку відповідача, повинен розглядатися в порядку господарського судочинства і жодним чином не стосується підстав та передумов укладення оскаржуваного договору дарування.

У відзиві відповідач також вказує, що перелічені позивачем у позові обставини, які вказують на удаваність правочину не є підставами вважати оскаржуваний договір дарування удаваним правочином, оскільки такі підстави визначені законодавством. Відповідач вказує, що для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів. Позивач на обґрунтування позиції удаваності правочину не зазначив, який саме договір сторони мали на меті укласти, його зміст, предмет, права та обов`язки сторін. Також Відповідач посилається на ст. 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину.

05.03.2018 надійшла заява позивача щодо розгляду заяви про виклик свідків за відсутності позивача та його представника та заперечення представника Відповідача на заяву про виклик свідків.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.03.2018 року закрито підготовче провадження по справі. Призначено справу до судового розгляду по суті на 16.04.2018. Задоволено клопотання про допит свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8 ..

16.04.2018 року надійшло клопотання представника Відповідача про приєднання доказів до матеріалів справи, а також клопотання про виклик свідка ОСОБА_9 (а.с.203-208,т.1).

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 27.03.2018 року № 901/0/15-18 про звільнення ОСОБА_10 з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, на підставі службової записки помічника судді ОСОБА_10 ОСОБА_11 , з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, здійснено повторний автоматизований розподіл справи.

Головуючою суддею по справі було визначено суддю Домусчі Л.В. та ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.04.2018 року справу прийнято до провадження судді, призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 18.06.2018 року.

Розгляд справи 18.06.2018 року за клопотанням представника Відповідача відкладено на 03.09.2018 року.

До суду 31.08.2018 року надійшла заява приватного нотаріуса ОМНО Малицької (до шлюбу ОСОБА_12 щодо розгляду справи за її відсутності (а.с.224, т.1).

У підготовче засідання 03.09.2018 року сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. У матеріалах справи є заяви від представників позивача та відповідача про проведення засідання у їх відсутність.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.09.2018 року закрито підготовче провадження по справі, призначено до судового розгляду по суті на 21.11.2018 року. Викликано для допиту свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ..

Розгляд справи 21.11.2018р. відкладено за заявами представників сторін на 19.02.2019р..

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача та його представника.

Ухвалою Приморського районного суд м. Одеси від 01.03.2019 року за заявою представника відповідача адв. ОСОБА_13 були скасовані заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2017 року (а.с.4-5, т.2).

Не погоджуючись із ухвалами суду від 19.02.2019 року та від 01.03.2019 року позивачем 05.03.2019 року було подано апеляційні скарги та з 26.03.2019 року по 05.12.2019 матеріали цивільної справи перебувала в Одеському апеляційному суді.

Постановою Одеського апеляційного суду від 22.11.2019 року ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2019 року було скасовано та матеріали справи повернуті до суду 1ї інстанції для продовження розгляду. Також постановою суду апеляційної інстанції від 22.11.2019 року було скасовано ухвалу Приморського районного суд м. Одеси від 01.03.2019 року та у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову було відмовлено (а.с.68-73, т.2).

Матеріалів цивільної справи були отриманні головуючою суддею 17.12.2019 року та призначені до розгляду в судовому засіданні на 05.03.2020 року.

Розгляд справи 05.03.2020, 13.05.2020 відкладався за клопотання представника відповідача.

Після заслухання пояснень представника позивача ОСОБА_14 та представника відповідача ОСОБА_15 по справі було оголошено перерву до 05.11.2020 року для сповіщення та виклику свідків.

Розгляд справи 15.11.2020 року був відкладений на 13.01.2021 року через неявку сторін.

У судовому засіданні 13.01.2021 року за відсутності представника відповідача, який не повідомив про причини неявки у судове засідання, надали свої пояснення як свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . У зв`язку із закінчення робочого часу по справі було оголошено перерву до 15.04.2021.

Розгляд справи 15.04.2021 року відкладено на 02.06.2021 року у зв`язку із повторним викликом свідка ОСОБА_9 ..

У судове засідання 30.06.2021 року з`явились представник позивача адвокат Македонська І.О., представник відповідача адвокат Широкобород С.М.. Представник відповідача заявив клопотання про виключення з кола свідків ОСОБА_9 , яке судом задоволено.

Представник позивача просила позов задовольнити з урахуванням пояснень, досліджених доказів та показів свідків, так виходячи із обставин, викладених у позові.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні з урахуванням пояснень та обставин, викладених у відзиві та досліджених доказів.

У матеріалах справи наявні заяви третіх осіб, згідно яких просили справу розглядати за їх відсутності.

Суд, зважаючи на належне сповіщення третіх осіб, за згоди представників позивача та відповідача, на підставі ст. 223 ЦПК України, ухвалив проводити розгляд справи за відсутності третіх осіб приватного нотаріуса Малицької (до шлюбу ОСОБА_12 та ОСОБА_3 ..

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, Суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено наступні обставини справи.

26 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування на стояночне місце під АДРЕСА_2 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , що в цілому складається з нежилого приміщення підвалу, заг.пл. 12,3 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Васільєвою С.В., зареєстрований в реєстрі за №455 (а.с.19-20, т.1).

На вказаному договорі містяться підписи особисто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Згідно преамбули договору сторони засвідчили, що уклали цей договір діючи вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин.

Згідно п. 11 вказаного договору сторони своїми підписами підтверджують, що по цьому договору відбувся факт передачі речі Обдаровуваній. Відповідно до ст. 722 ЦК України право власності у Обдаровуваної на подароване стояночне місце виникає з моменту її прийняття. Сторони домовилися, що прийняттям дарунку, що є предметом цього договору вважається одержання Обдарованою примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

Судом встановлено, що під час укладення оскаржуваного договору Позивачем було передано Відповідачу один примірник оскаржуваного договору дарування та оригінал технічного паспорту №11335 від 05.12.2007 року, виготовленого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» на об`єкт нерухомого майна стояночне місце АДРЕСА_1 , виготовленого на ім`я ОСОБА_1 . Оригінали вказаних документів оглянуті судом, Позивач щодо факту їх передачі не заперечував.

Відповідно до п. 12 вказаного договору право власності на стояночне місце у Обдаровуваної виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно інформаційної довідки, доданої до позовної заяви, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 стояночного місця №11, загальною площею 12,3 кв. м, яке в цілому складається з нежилого приміщення підвалу за адресою: АДРЕСА_3 , номер об`єкта в РПВН 21597673, дата державної реєстрації 26.05.2016 року (а.с.21-27, т.1).

Отже, право власності Відповідача на паркомісце зареєстровано тією ж датою, що й вчинено оскаржуваний договір дарування.

У п. 13 вказаного договору зазначено, що сторони однаково розуміючи значення і умови цього правочину та його правові наслідки, визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, підтверджуємо дійсність намірів при його укладенні а також те, що він не носить характер мнимого та удаваного, не є правочином зловмисним.

Позивач вважає, що оскаржуваний договір дарування є недійсним на підставі ст.ст.231, 235 ЦК України, тобто вчинений під впливом психічного тиску з боку третьої особи ОСОБА_3 та з метою приховання іншого правочину, а саме договору між Позивачем та Відповідачем, яка вступила у зазначені правовідносини замість свого чоловіка, ОСОБА_3 , про реалізацію та виконання обов`язків між засновниками (учасниками) ТОВ «Окто-Рітейл».

Вирішуючи спір по суті суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ряду вимог статті 203 ЦК України, зокрема щодо того, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Отже при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст.3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не тільки наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного право, якщо воно мало місце.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на його недійсність.

У відповідності до ст. 231 ЦК України, правочин вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного або психічного тиску з боку другої сторони або збоку іншої особи, визнається судом недійсним.

Тобто, для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину.

Насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство викликає страх настання невигідних наслідків для нього. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною майбутнього правочину, так і сторонньою особою щодо іншої сторони, її родичів чи близьких.

На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

У матеріалах позову наявний протокол №2/2016 Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Окто-Ретейл» від 10.03.2016 року, згідно якого до Товариства прийнято ОСОБА_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий київським РВ УМВС України в Одеській області від 29.11.2006 року, таку, що вносить частку у статутний капітал та за рахунок грошових коштів у розмірі 800 (вісімсот) гривень, що становить 50% від статутного капіталу. Затверджено нову редакцію Статуту від 10.03.2016 р. (а.с.28-36, т.1).

Порядок розподілу прибутку ТОВ «Окто-Рітейл» встановлений у розділі 10 Статуту Товариства в редакції від 10.03.2016 року.

Так, відповідно до п. 10.1. Прибуток Товариства утворюється з надходжень від господарської діяльності після покриття матеріальних та прирівняних до них витрат і витрат на оплату праці. Чистий прибуток, одержаний після зазначених розрахунків, залишається у повному розпорядженні Товариства і використовується в порядку, встановленому рішенням Загальних зборів учасників Товариства (у тому числі для формування фондів, створених в Товаристві).

Згідно п. 5.2. Статуту учасники Товариства мають право у тому числі брати участь у розподілі прибутку і одержувати його частину (дивіденди).

Права та обов`язки учасників ТОВ «Окто-Рітейл» визначені у розділі 5 Статуту Товариства в редакції від 10.03.2016 року.

Докази того, що між сторонами, або між ОСОБА_1 та третьою особою - ОСОБА_3 існували будь-які інші зобов`язання, в матеріалах справи відсутні.

Також матеріали справи не містять та стороною позивача не надано будь-яких належних доказів, які б вказували на вчинення з боку Відповідача та/або третіх осіб заходів фізичного або психічного впливу на Позивача.

При цьому, суд ставиться критично до доводів Позивача щодо його побоювання про настання невигідних наслідків, а саме неспроможності ТОВ «Окто-Рітейл» виконувати свої зобов`язання перед контрагентами, оскільки відповідно до положень Статуту Товариства учасники Товариства не несуть особисту відповідальність за виконання зобов`язань Товариством.

Крім того, відповідно до Статуту Товариства Відповідач також є учасником Товариства та в рівній мірі несе ризик неотримання дивідендів.

Будь-яких доказів існування інших зобов`язань між Позивачем та Відповідачем, Позивачем та Третьою особою до суду не надано.

Докази, які додані Позивачем до позовної заяви, щодо господарської діяльності Товариства, судом до уваги не сприймаються, оскільки стосуються безпосередньо господарської діяльності Товариства та не містять інформації щодо наявності будь-яких зобов`язань між Позивачем та Відповідачем, Позивачем та Третьою особою, а також не підтверджують обставин того, що оспорюваний договір дарування має будь-яке відношення до вказаної господарської діяльності Товариства.

Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно правової позиції, викладеної в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 року у справі № 204/4407/16-ц, від 22.05.2013 року у справі № 6-5673св13, від 24 липня 2013 року у справі № 6-14678св13 та у п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановивши під час розгляду справи ту обставину, що правочин вчинено з метою приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235ЦК України має визнати вчинення сторонами саме цього правочину та вирішити спір із застосуванням норм, які регулюють цей правочин. Таким чином, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. При цьому, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Проте, за розглядом справи не знайшли своє підтвердження доводи Позивача щодо укладення договору дарування з метою приховання іншого правочину, а саме договору між Позивачем та Відповідачем, яка вступила у зазначені правовідносини замість свого чоловіка, ОСОБА_3 , про реалізацію та виконання обов`язків між засновниками (учасниками) ТОВ «Окто-Рітейл».

Як встановлено обставинами справи, порядок реалізації та виконання обов`язків учасників Товариства встановлений Статутом Товариства. Будь-які інші докази існуючих домовленостей між сторонами до суду надано не було.

Суд вбачає, що оскаржуваний договір дарування 26.05.2016 року укладений між сторонами як між фізичними особами, а не як учасниками вищевказаного Товариства; також дароване машиномісце належало позивачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконком Одеської міської ради 12.12.2007 року (абз.2 п.1 договору). Отже, суд вбачає, що уклавши оспорюваний договір дарування між сторонами виниклі цивільні договірні правовідносини, які не мають будь якого відношення до господарських правовідносин сторін як учасників ТОВ «Окто-Рітейл».

При чому, суд приймає до уваги, що Відповідачем на виконання вимог ст. 722 ЦК України було прийнято дар, що зумовлено отриманням від Позивача оригіналу технічного паспорту та договору дарування, а також здійснення державної реєстрації права власності.

Обставини, зазначені Позивачем, щодо проживання ОСОБА_2 за адресою відмінною від місця знаходження паркомісця та значну відстань до нього судом до уваги не приймаються, оскільки жодним чином не підтверджують удаваність оскаржуваного правочину.

Також суд критично ставить до показів допитаних свідків, оскільки свідку ОСОБА_6 всі обставини, які він повідомив суду були відомі лише зі слів Позивача. Разом з тим, у судовому засіданні був допитаний Позивач, який надав свідчення, які цілком збігаються з доводами, викладеними у позовній заяві.

Судом не встановлено інших ознак удаваного правочину, тобто існування між сторонами правочину інших правовідносин, ніж ті, щодо яких його було оформлено.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі N 177/1942/16-ц (провадження N 61-2276св19) вказано, що "наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікти порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 12,13 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки Позивачем не доведено, що на момент його укладання на нього здійснювався з боку інших осіб психічний або фізичний тиск, та що договір дарування вчинено сторонами для приховання іншого правочину. Також не доведено, що існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, тому що, укладаючи цей договір Позивач усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладання.

Окрім того, називаючи договір дарування удаваним, що за змістом ч.1 ст.235 ЦК України може мати місце лише за умови вільної згоди усіх сторін на його укладання для приховання іншого правочину, позивач одночасно вказує на укладання ним договору дарування під примусом та психологічним тиском (ст. 231 ЦК України), що суперечить одне одному.

Також не підлягає задоволенню і вимога про застосування наслідків недійсності правочину, оскільки така вимога має похідний характер від первісної, в задоволенні якою судом відмовлено.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню і сплачений позивачем при подачі позову судовий збір.

На підставі викладеного та керуючись ст. 11, 15-16, 202-203, 215, 216, 231, 234, 638-640, 717 ЦК України, ст.ст.1, 2, 3, 13, 19, 42, 43, 48, 49, 59, 76-81, 82, 89, 95, 141, 209, 210, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Васільєва Світлана Вікторівна, ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків недійсності договору відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 12.07.2021 року.

Суддя: Домусчі Л.В.