Дата документу 27.07.2021 Справа № 331/5228/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/5228/18 Головуючий у 1 інстанції: Антоненко М.В.
Провадження № 22-ц/807/2542/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» липня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою та визначення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою та визначення порядку користування квартирою.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 12.10.2017 року, виданих державним нотаріусом Четвертої запорізької державної нотаріальної контори Бережко С.М., їй належить 1/3 квартири АДРЕСА_1 . Спадщину вона прийняла після смерті батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Відповідачам ОСОБА_3 , яка є її рідною сестрою, та ОСОБА_1 , який є сином ОСОБА_3 , належить по 1/3 квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні належною їй часткою квартири: він забрав ключі від вхідної двері та документи на квартиру, які були в одному примірнику, встановив додатковий замок на вхідній двері в квартиру, не пускає її до приміщень квартири, які знаходяться в загальному користуванні власників, перекрив постачання газу та води.

Між співвласниками постійно виникають суперечки з приводу користування та оплати за квартиру і комунальні послуги. Вона не має можливості вільно розпоряджатися своєю власністю та майном загального користування, яке залишилося після смерті батьків.

Відповідачі у квартирі АДРЕСА_1 не проживають.

Вона неодноразово зверталася до відповідачів з пропозиціями щодо визначення порядку користування спільною квартирою та розподілу майна.

На підстав зазначеного просила усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_1 надати їй комплект ключів від вхідної двері вказаної квартири та заборонити йому надалі чинити перешкоди у користуванні даною квартирою; визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: виділити їй в користування разом із сином житлову кімнату № НОМЕР_1 на плані технічного паспорта площею 17,2 кв.м з балконом, житлову кімнату № 7 на плані технічного паспорта площею 17,4 кв. м. з балконом виділити в користування ОСОБА_1 , житлову кімнату № 6 на плані технічного паспорта площею 10,8 кв.м виділити в користування ОСОБА_3 , у спільному користуванні залишити коридор № 1 площею 10,0 кв.м, кухню № 4 на плані технічного паспорта площею 7,1 кв.м, туалет № 3 на плані технічного паспорта площею 1,1 кв.м, ванну кімнату № 2 на плані технічного паспорта площею 2,1 кв.м, кладову № 5 на плані технічного паспорта 0,6 кв.м

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 комплект ключів від вхідної двері вказаної квартири та заборони йому надалі чинити перешкоди у користуванні зазначеною квартирою.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на відсутність реєстрації права власності сторін на переплановане майно, відсутність з боку відповідачів перешкод, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, відсутність в нього ключів від квартири, просив скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що отримала частину квартири у спадщину від батьків, вона прийняла у спадщину трикімнатну квартиру, ОСОБА_1 обмежив їй доступ у квартиру шляхом встановлення додаткового замка, зі зворотної сторони перегородки ОСОБА_1 встановлено шафу, в судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив, що ключі знаходяться в нього та ним було встановлено додатковий замок.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Матеріалами справи підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 була отримана у спільну сумісну власність батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 17.02.1995 року, виданого Виконавчим комітетом Жовтневої районної Ради народних депутатів м. Запоріжжя.

24 жовтня 1996 року учасниками спільної сумісної власності було укладено угоду про визначення часток в праві власності, яку посвідчено державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори Нарохою О.В. 24.10.1996 року, реєстровий номер 33/78, за умовами якої визначено частки співвласників в розмірі по 1/3 частці кожного.

Право спільної часткової власності на квартиру було зареєстровано в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації (реєстраційне посвідчення Запорізького МБТІ від 28.10. 1996 року.).

Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , виготовленого 08.10.1996 року, квартира є трикімнатною, загальною площею 68,19 кв.м, житловою площею 45,4 кв.м, та складається з 3-х кімнат площею: 10,8 кв.м, 17,4 кв.м та 17,2 кв.м, кухні площею 7,1 кв.м, ванної кімнати 2,1 кв.м, туалету 1,1 кв.м, коридору 10 кв.м, коморки 0,6 кв. м., балкону 0,93 кв.м, балкону 0,96 кв.м

Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , виготовленого 05.11.2018 року, квартира є двохкімнатною (примітка переобладнання трикімнатної квартири в двокімнатну квартиру), загальною площею 50,06 кв.м, житловою площею 28,2 кв.м, та складається з 2-х кімнат площею 10,8 кв.м, 17,4 кв.м, кухні площею 7,1 кв.м, ванної кімнати - 2,1 кв.м, туалету - 1,1 кв.м, коридору - 10 кв.м, коморки - 0,6 кв.м, балкону -0,96 кв.м.

Відповідно до висновку № 107/96а від 24.12.1996 р., районним архітектором погоджено добудову, переобладнання квартири АДРЕСА_2 з приміткою: «Без рішення райвиконкому недійсно».

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що з 1996 року внаслідок самовільного перепланування ОСОБА_4 , ОСОБА_5 шляхом зроблення двірного отвіру в стіні між трикімнатною квартирою АДРЕСА_3 та однокімнатною квартирою АДРЕСА_4 де факто існує чотирьохкімнатна квартира, яку учасники справи вважають двома двохкімнатними квартирами.

При цьому матеріали справи не містять та сторонами не надано доказів на підтвердження того, що перепланування квартири АДРЕСА_3 було узаконено.

Матеріалами справи підтверджено, що після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на належні батькам частки.

На час розгляду справи право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстроване:

- за ОСОБА_3 - 2/9 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18.40.2017 року Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою за реєстровим номером № 1-649, 1/9 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18.10.2017 року Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою за реєстровим номером № 1-648;

- за ОСОБА_2 - 2/9 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18.10.2017 року Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою за реєстровим номером №1-640, 1/9 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18.10.2017 року Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою за реєстровим номером № 1-639;

- за ОСОБА_1 - 1/3 частка на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 17.02.1995 року, виданого Виконавчим комітетом Жовтневої районної Ради народних депутатів м. Запоріжжя 24 жовтня 1996 року, та угоди про визначення часток, посвідченої державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори Нарохою О.В. 24.10.1996 року, р.№ 33/78 (реєстраційне посвідчення Запорізького МБТІ від 28.10. 1996 року.)

Суд першої інстанції встановив, що з грудня 2017 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 обмежили позивачці доступ до квартири АДРЕСА_2 , без її згоди співвласника вселили у квартиру наймачів.

За приписами ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Положеннями ч. 3 ст. 358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно зі ст. ст. 391, 392 ЦК України власник майна може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, пред`явити позов про визнання його права власності, якщо відсутні документи, що засвідчують це право.

Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють та користуються ним спільно, якщо інше не встановлене домовленістю між ними.

За змістом ст. ст. 47, 48, 50, 63, 103, 104 Житлового кодексу Української РСР наймач вправі вимагати за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього може бути виділено у вигляді окремого приміщення, яке за розміром є не менше від встановленого для проживання.

Колегія погоджується з висновком суду в частині задоволення позову про усунення перешкод у користуванні квартирою, зобов`язавши ОСОБА_1 надати позивачці комплект ключів від вхідної двері вказаної квартири та заборони йому чинити перешкоди у користуванні квартирою.

Довід апеляційної скарги про те, що спірний об`єкт перестав існувати колегія суддів вважає неприйнятним, оскільки перепланування є самовільним, а отже об`єкт нерухомості - квартира АДРЕСА_2 , не перестав існувати, а отже позивач не позбавлена права користування та розпорядження 1/3 часткою нерухомості.

Не заслуговує на увагу твердження апеляційної скарги про те, позивач має доступ до усіх приміщень спірної квартири, оскільки сам зазначає про наявність перегородки в стіні між кімнатою площею 17,2 кв.м (яка знаходиться в фактичному користуванні позивача) і кімнатою площею 17,8 кв.м та не вказує, яким чином при наявності цієї перегородки ОСОБА_2 може користуватися іншими приміщеннями загального користування.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 29 липня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова