Житомирський апеляційний суд
Справа №295/7749/20 Головуючий у 1-й інст. Кузнєцов Д. В.
Категорія 36 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Микитюк О.Ю.,

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м.Житомирі цивільну справу № 295/7749/20 за позовом Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 25 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Кузнєцова Д.В. в м. Житомир,

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради звернулося до суду із позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 борг за спожиті послуги централізованого опалення в сумі 22 662,39 грн пропорційно до часток відповідачів у праві власності на квартиру. Позовні вимоги мотивувало тим, що відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , яка забезпечується послугами централізованого опалення. Із 01.05.2014 по 01.08.2019 відповідачі не оплачували надані послуги, внаслідок чого, утворилася заборгованість, відтак підприємство просило задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 25 січня 2021 року позов КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради заборгованість за надані послуги централізованого опалення в сумі 8 306 грн 82 коп., та 770 грн 48 коп. судового збору. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради заборгованість за надані послуги централізованого опалення в сумі 4 785 грн 19 коп., та 443 грн 84 коп. судового збору. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради заборгованість за надані послуги централізованого опалення в сумі 4 785 грн 19 коп., та 443 грн 84 коп. судового збору. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради заборгованість за надані послуги централізованого опалення в сумі 4 785 грн 19 коп., та 443 грн 84 коп. судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу у якій просять його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказують, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 , проте не проживають у вказаній квартирі та не користуються наданими послугами теплопостачання, ОСОБА_2 не зареєстрована у вищевказаній квартирі та не проживає у ній. Зазначають, що позивач пропустив строк позовної давності на звернення до суду з такою вимогою, а також судом не взято до уваги, що між сторонами не укладено договір купівлі-продажу теплоенергії.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі не виконали взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого виникла заборгованість за надані житлово-комунальні послуги, яка підлягає стягненню із відповідачів пропорційно до належної кожному частки у праві власності.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 по 1/5 частки за кожним із співвласників на підставі свідоцтва про право власності, виданого 17.08.2011 відділом приватизації державного житлового фонду та підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 06.09.2011 за №31207501.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. У силу статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Статтею 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004 передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності укладеного з відповідачем договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-2951цс15 від 20.04.2016 року.

Разом з тим, у матеріалах справи наявний договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води від 22.03.2011, укладений між ОСОБА_5 та КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради.

Згідно з п. 1 даного договору виконавець зобов`язався своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення, а споживач зобов`язався своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором.

Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованість власників квартири АДРЕСА_1 за надані послуги за період з 01.05.2014 по 01.08.2019 складає 22 662,39 грн.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які відповідно до ст. ст. 526, 527 ЦК України повинні виконуватись сторонами належним чином. Сама по собі відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для відмови в позові про стягнення заборгованості за надані послуги, оскільки відповідач отримував послуги, а тому неукладення позивачем договору з відповідачем не звільняє його від оплати нарахованих платежів і не створює для виконавця послуг обов`язку припинення нарахування плати за послуги.

Вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла один із співвласників квартири АДРЕСА_1 , а саме мати відповідача ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина.

Із копії спадкової справи, заведеної до майна померлої, видно, що спадщину після смерті матері - ОСОБА_6 , шляхом подання відповідної заяви до Житомирської державної нотаріальної контори прийняв ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно із ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, та не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги (частина друга статті 1281 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1281 ЦК України (тут і далі зміст статті в редакції на час виникнення спірних правовідносин), якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Частиною четвертою зазначеної норми закону передбачено, що кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців є преклюзивними, їх сплив має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права).

Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки встановлені частинами другою і третьою цієї статті.

Аналіз указаних норм дає можливість зробити висновок про те, що кредитор протягом шести місяців після прийняття у передбаченому законом порядку спадкоємцями спадщини (після закінчення шестимісячного строку з моменту відкриття спадщини) вправі пред`явити до них свої вимоги.

Шестимісячний строк, передбачений статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 закінчився 08 липня 2019 року (перший робочий день).

Тобто, саме з цього моменту кредитору стало відомо коло спадкоємців, які прийняли спадщину.

У шестимісячний строк після закінчення вищезазначеного строку, а саме 30 серпня 2019 року КП «Житомиртеплокомуненерго» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення безпосередньо з спадкоємця ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги, однак ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 03.09.2019 у видачі судового наказу відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Та обставина, що особа у встановленому законом порядку не оформив (не надав доказів оформлення) права власності на вказану квартиру, не звільняє особу від сплати коштів на її утримання.

Разом з тим, аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті матері у вигляді 1/5 частки квартири по АДРЕСА_3 та до нього перейшли обов`язки щодо утримання зазначеної частки та сплати послуг за надані послуги централізованого опалення, незалежно від часу остаточного юридичного оформлення права власності на успадковане майно у відповідних компетентних органах.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28.11.2018 у справі №352/1068/15-ц.

Як передбачено ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання, згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк (п.18 Правил).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу ст.256 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 257, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Положеннями статті 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Тобто після переривання перебіг позовної давності розпочинається заново, починаючи з наступного дня після пред`явлення позову, або вчинення особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

Із матеріалів справи вбачається, що починаючи із листопада 2015 року відповідачі періодично оплачували надані послуги, тим самим фактично визнавали наявність боргу з оплати послуг централізованого опалення. У зв`язку з наведеним, суд першої інстанції правильно вважав, що підстави для застосування строку позовної давності із відповідними наслідками відсутні.

Встановивши, що відповідачі не виконали покладені на них зобов`язання по оплаті послуг теплопостачання, внаслідок чого виникла заборгованість, суд першої інстанції правильно стягнув з відповідачів заборгованість пропорційно до належної їм частки у праві спільної часткової власності на квартиру.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачі ОСОБА_4 ОСОБА_2 , ОСОБА_4 не проживають в квартирі, а тому не повинні оплачувати послуги з теплопостачання є безпідставними, оскільки згідно із ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для його скасування.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 25 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді