Єдиний унікальний номер 229/3794/20
Номер провадження 22-ц/804/385/21
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року

м. Бахмут

справа № 229/3794/20

провадження № 22-ц/804/385/21

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Мірути О.А., Хейло Я.В.,

за участю секретаря судового засідання - Цимбал Д.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - Орган опіки та піклування Дружківської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 229/3794/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Дружківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені, якої діє ОСОБА_2 ,

на заочне рішення Дружківського міського суду Донецької області від 04 листопада 2020 року (суддя Рагозіна С.О.), ухваленого в приміщенні Дружківського міського суду Донецької області, повне судове рішення складено 04 листопада 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В серпні 2020 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого послалась на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за законом. В спірній квартирі зареєстровані три особи: вона - ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_3 (онука), ОСОБА_4 (правнук). Відповідачка та її неповнолітня дитина ОСОБА_4 на даний час зареєстровані за вищезазначеною адресою, хоча фактично з серпня 2018 року не проживають, фактично проживають в іншій місцевості, намірів на повернення до м. Дружківки Донецької області, не мають. Вважає, що відповідачка та її неповнолітня дитина втратили право користування квартирою, внаслідок їх відсутності без поважних причин понад один рік. Реєстрація вказаних осіб перешкоджає їй розпоряджатися цією квартирою на власний розсуд та виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за них, чим об`єктивно порушуються її права.

Просила суд визнати ОСОБА_3 , такою що втратила право користуватися житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .; визнати ОСОБА_4 , таким що втратив право користуватися житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Заочним рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 04 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Дружківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено частково: визнано ОСОБА_3 такою, що втратили право користування житлом в квартирі АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, щодо визнання ОСОБА_4 таким що втратив право користуватися житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ., суд першої інстанції виходив з того, що в даній ситуації порушуються права дитини, оскільки в матеріалах справи відсутні документ, якими підтверджується факт забезпечення ОСОБА_4 правом на користування будь-яким іншим житлом.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду представник позивача - ОСОБА_2 посилається на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та на порушення норм матеріального права, просить рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання ОСОБА_4 , таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати ОСОБА_4 , таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення залишити без змін.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав оцінку акту обстеження квартири та не застосував статтю 405 ЦК України по відношенню до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом не враховано, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 досяг віку 14 років, а відповідно до частини 2 статті 29 ЦК України, у нього виникло право самостійно обирати своє місце проживання.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно не звернув уваги на вимоги статті 19 СК України, згідно якої суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Вважає, що висновок органу опіки та піклування Дружківської міської ради є не обґрунтованим, та суперечить Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а також інтересам дитини.

Судом не враховано, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали громадянство Російської Федерації, та мають зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 . Крім того, ОСОБА_5 батько ОСОБА_4 на праві власності володіє часткою квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Отже підтверджується факт забезпечення ОСОБА_4 правом користування іншим житлом.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач та її представник,в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від них надійшли заяви про розгляд справи без їх участі (а.с.81,88).

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, від неї надійшла заява про розгляд справи без її участі (а.с.83).

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (а.с.90-92.)

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 травня 1998 року, вбачається, що ОСОБА_1 належить спадкове майно, яке складається з квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Дружківською державною нотаріальною конторою від 11 травня 1993 року за реєстром №2-1651 та зареєстрованого у Дружківському бюро технічної інвентаризації від 15 травня 1993 року за №145 кв.1 (а.с.9).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, вбачається, в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (уповноважений власник) ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_3 (онучка), ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_4 (правнук), ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

Згідно з актом від 17 серпня 2020 року, який затверджений директором КП «Комсервіс» в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 (онучка позивачки), ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 (правнук позивачки), ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак останні за даною адресою не проживають з серпня 2018 року (а.с.11).

З висновку органу опіки та піклування Дружківської міської ради, вбачається, що питання про визнання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 17 вересня 2020 року. Члени комісії прийшли до висновку, що в даній ситуації права дитини порушуються, оскільки документів, підтверджуючих забезпечення дитині права на користування будь-яким іншим житлом представник позивача не надала. Орган опіки та піклування Дружківської міської ради вважає доцільним залишити малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрованим у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.22-23).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно з положеннями пункту 4 частини 1, частини 4 статті 376 ЦПК, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , від імені, якої діє ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

В апеляційній скарзі позивач оскаржує рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, щодо визнання ОСОБА_4 , таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог, щодо визнання ОСОБА_3 , такою що втратила право користуватися житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ., не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону, рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, щодо визнання ОСОБА_4 таким що втратив право користуватися житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ., суд першої інстанції виходив з того, що в даній ситуації порушуються права дитини, оскільки в матеріалах справи відсутні документ, якими підтверджується факт забезпечення ОСОБА_4 правом на користування будь-яким іншим житлом.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції у повній мірі не можливо з наступних підстав.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

За змістом статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Відповідно до частини першої, другої, шостої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Таким чином, ОСОБА_4 з урахуванням віку та обумовленої ним цивільної дієздатності із 25 лютого 2020 року може вільно обирати собі місце проживання, чим і скористався, визначивши місцем свого проживання разом з ОСОБА_3 (матір`ю).

При цьому ОСОБА_4 має зареєстроване місце проживання у квартирі ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, врегульовані статтею 405 ЦК України.

За змістом наведеної норми члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Усвідомлювати наслідки відсутності у жилому приміщенні понад один рік без поважних причин дитина здатна після досягнення 14-річного віку та лише після цієї дати починається перебіг річного строку за статтею 405 ЦК України.

Між тим, позивач звернулася до суду із позовом про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у 25 серпня 2020 року, тобто коли річний строк з моменту досягнення ОСОБА_4 чотирнадцятирічного віку, ще не сплив.

Таким чином, сукупність юридичних фактів, що становлять підставу виселення власником члена сім`ї, який не користується житлом без поважних причин понад один рік, у спірних правовідносинах, відсутня.

Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув та дійшов необґрунтованого висновку про відмову в задоволені позову через те, що матеріали справи не містять доказів забезпечення неповнолітнього житлом, оскільки в даному випадку це не є вирішальним, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог, щодо визнання ОСОБА_4 , таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у цивільній справі № 552/4569/18-ц та від 31 січня 2020 року № 520/4664/16-ц.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно з положеннями пункту 4 частини 1, частини 4 статті 376 ЦПК, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, щодо визнання ОСОБА_4 , таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 повністю не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині мотивів відмови у задоволенні вказаних позовних вимог, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обґрунтування мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.7, 19, 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені, якої діє ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Дружківського міського суду Донецької області від 04 листопада 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимоги про виселення неповнолітнього ОСОБА_4 , змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: О.А. Мірута

Я.В. Хейло