Справа № 163/846/21
Провадження № 2/163/225/21
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2021 року Любомльський районний суд Волинської області

в складі головуючого судді Шеремети С.А.

розглянувши в приміщенні суду в місті Любомль Волинської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування, пені та трьох відсотків річних,

в с т а н о в и в :

У позовній заяві представник позивачів просить ухвалити рішення про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (далі - ПрАТ «УТСК») в користь позивача ОСОБА_1 15 000,00 гривень страхового відшкодування, 128,22 гривень пені, 29,59 гривень трьох процентів річних та в користь позивача ОСОБА_3 20 020,00 гривень страхового відшкодування, 171,13 гривень пені, 39,49 гривень трьох процентів річних.

Позовні вимоги представник обґрунтувала тим, що 05 жовтня 2020 року на автодорозі М07 на 493 км + 700 м мала місце дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), у якій водій вантажного автомобіля марки «Івеко», номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом, номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_4 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка від отриманих травм померла на місці пригоди. По даному факту були внесені відомості у ЄРДР та розпочате досудове розслідування. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 , як володільця вказаного транспортного засобу, на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «УТСК» згідно полісу № АО 04621107. Від імені позивачів, які загиблій у ДТП ОСОБА_5 доводились дітьми, представником на адресу ПрАТ «УТСК» були надіслані заяви про виплату страхового відшкодування в загальній сумі 70 040,00 гривень, з яких для ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - по 30 000,00 гривень моральної шкоди та для ОСОБА_2 - ще 10 040,00 гривень витрат на поховання. Проте, ПрАТ «УТСК» здійснило виплату страхового відшкодування лише на 50% в загальній сумі 35 020,00 гривень, керуючись при прийнятті такого рішення п.36.3 ст.36 Закону № 1961-ІV, який передбачає виплату страхового відшкодування шляхом поділу розміру заподіяної шкоди. Відмову ПрАТ «УТСК» у виплаті решти 50% страхового відшкодування вважає незаконною, оскільки п.36.3 ст.36 Закону № 1961-ІV застосовується при взаємодії кількох об`єктів підвищеної небезпеки, а пішохід не є джерелом підвищеної небезпеки, тому наявність чи відсутність його вини у настанні ДТП не може бути підставою для покладення на нього зобов`язання із відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Крім цього, у постанові про закриття кримінального провадження відсутні відомості щодо наявності у загиблої ОСОБА_5 умислу чи непереборної сили у настанні ДТП. У зв`язку із простроченням зобов`язання по виплаті страхового відшкодування у повному розмірі з вини ПрАТ «УТСК» через неправомірність прийнятого рішення стягненню з останнього також підлягають передбачені законом пеня та три відсотки річних від простроченої суми.

Провадження в справі відкрито ухвалою від 14 квітня 2021 року, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

В межах встановленого судом строку представник відповідача подала відзив на позовну заяву. У ньому, заперечуючи заявлені вимоги, вказала, що фактичні обставини ДТП свідчать про наявність у пішохода ОСОБА_5 непрямого умислу на вчинення ДТП або ж просто умислу, а з огляду на можливі її психічні розлади та суїцидні нахили - також наявність непереборної сили для водія транспортного засобу ОСОБА_4 . Оскільки ДТП перебуває в прямому причинному зв`язку з протиправними діями самого пішохода, наявністю обставин непереборної сили, а водій автомобіля не є винуватцем ДТП, не міг уникнути зіткнення і це не залежало від його волі, тому його цивільно-правова відповідальність за завдану шкоду у даному випадку не виникла. Зважаючи на існування зазначених обставин, які повністю виключають можливість виплати будь-якого відшкодування страховиком, ПрАТ «УТСК» виплатила 50% страхового відшкодування, маючи, головним чином, соціальну ціль - допомогти дітям постраждалої особи. Просила відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача подала відповідь на відзив, у якій вказала на відсутність доказів умислу потерпілої чи наявності непереборної сили у настанні ДТП та наявність підстав для цивільно-правової відповідальності володільця джерела підвищеної небезпеки незалежно від вини. Решта викладених доводів за своїм змістом зводяться до наведених у позові обґрунтувань.

У строк, визначений судом в ухвалі від 14 квітня 202 року з додатковим врахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28 листопада 2013 року №958, представник відповідача заперечень на відповідь представника позивача не подала.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили.

Враховуючи вищевикладене та положення ст.279 ЦПК, суд розглянув справу за наявними у справі матеріалами.

Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини.

05 жовтня 2020 року мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій ОСОБА_4 , керуючи вантажним автомобілем марки «Івеко», номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом, номерний знак НОМЕР_2 , по правій смузі автодороги М07 сполученням Київ-Варшава з МАПП «Ягодин» в напрямку м.Ковель на 493 км + 700 м, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка від отриманих травм померла на місці пригоди.

Копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 та довідкою про причину смерті від 05 жовтня 2020 року стверджено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 від травматичного субарахноїдального крововиливу.

По факту ДТП 05 жовтня 2020 року у Єдиний реєстр досудових розслідувань були внесені відомості за № 00000412 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Постановою старшого слідчого СВ Любомльського ВП ГУНП у Волинській області від 30 листопада 2020 року кримінальне провадження було закрите у зв`язку з відсутністю складу передбаченого ч.2 ст.286 КК України кримінального правопорушення.

З цієї постанови слідує, що згідно висновку судової інженерно-транспортної експертизи обставин та механізму ДТП № 568 від 23.11.2020 водій автомобіля «Івеко», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_4 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_5 шляхом застосування екстреного гальмування в момент виникнення небезпеки для руху, тобто пішохода ОСОБА_5 . Водій ОСОБА_4 показав, що в момент ДТП рухався зі швидкістю 60-65 км/год, при цьому пішохід біг на зустріч руху автомобіля та обличчям до транспортного засобу і вибіг із правого краю проїжджої частини по ходу руху автомобіля. Чоловік постраждалої ОСОБА_8 пояснив, що не може вказати чому у той час ОСОБА_5 там знаходилась, останнім часом у неї були такі психологічні стани, при яких вона не розуміла куди йде, тобто «брав» блуд».

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 доводилися загиблій ОСОБА_5 повнолітніми дітьми, що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_4 , серії НОМЕР_5 та копією рішення Любомльського районного суду від 14 червня 2017 року про розірвання шлюбу ОСОБА_2 .

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_6 ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ-ї групи з дитинства.

На дату ДТП керування автомобілем марки «Івеко», номерний знак НОМЕР_1 , було застраховане у ПрАТ «УТСК» згідно полісу № АО4621107.

21 жовтня 2020 року позивачі через представника згідно довіреності подали до ПрАТ «УТСК» заяву про виплату страхового відшкодування: на ОСОБА_1 - 30 000,00 гривень моральної шкоди, 180 000,00 гривень відшкодування на утримання; на ОСОБА_2 - 30 000,00 гривень моральної шкоди, 10 040,00 гривень витрат на поховання.

Витрати на поховання підтверджені товарним чеком від 05 жовтня 2021 року та реєстраційними документами юридичної особи, яка надавала ці послуги.

Листом від 29 жовтня 2020 року ПрАТ «УТСК» повідомило представника позивачів про призупинення розгляду заведених страхових справ за заявами позивачів № 590-20 та № 590-1-20 до отримання постанови або ухвали суду у кримінальному провадженні № 00000412.

15 січня 2021 року представник позивачів надіслав ПрАТ «УТСК» копію постанови слідчого про закриття кримінального провадження.

Відповідно до страхових актів № 590-20 від 10 березня 2021 року, № 590-1-20 від 05 березня 2021 року та розрахунків суми відшкодування ПрАТ «УТСК» визначила, що розмір збитку ОСОБА_1 становить 30 000,00 гривень моральної шкоди, ОСОБА_2 - 30 000,00 гривень моральної шкоди, 10 040,00 гривень витрат на поховання (всього 40 040,00 гривень); до виплати визначено: ОСОБА_1 - 15 000,00 гривень, ОСОБА_2 - 20 020,00 гривень.

Виплата страхового відшкодування у вказаному вище розмірі відповідачем була здійснена з посиланням на пункт 36.3. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шляхом поділу загальної суми страхового відшкодування на два у зв`язку з наявністю вини пішохода, що призвело до її смерті внаслідок ДТП.

Визначене до виплати страхове відшкодування виплачене позивачам через їх представника, що підтверджується наданими ПрАТ «УТСК» платіжними дорученнями.

На запит представника позивачів від 16 березня 2021 року щодо підстав часткової виплати страхового відшкодування ПрАТ «УТСК» надало відповідь від 26 березня 2021 року про те, що з огляду на підтвердження матеріалами кримінального провадження перебування ДТП у прямому причинному зв`язку з протиправними діями пішохода, а не водія автопоїзда ОСОБА_4 , відшкодуванню позивачам підлягає 1/2 від розрахованої суми заподіяної шкоди у відповідності із п.36.3 ст.36 вищевказаного Закону. В частині страхового відшкодування ОСОБА_1 , пов`язаного із втратою годувальника, розгляд страхової справи призупинено до надання доказів перебування останнього на утриманні ОСОБА_5 .

Звертаючись до суду із цим позовом, позивачі оспорюють неповноту виплаченого їм страхового відшкодування по моральній шкоді та витрат на поховання з мотивів безпідставного застосування відповідачем положень п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Спірні правовідносини урегульовані нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Закону України № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Частинами першою-третьою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом

За змістом п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до ч.1 ст.1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини.

Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена Законом № 1961-IV, який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

У пункті 1.3 ст.1 Закону № 1961-IV визначено, що потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

Згідно із ст.6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до п.22.1 ст.22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до пункту 23.1 статті 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Статтею 27 Закону № 1961-IV визначено порядок здійснення та розміри страхових виплат за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого.

Пунктом 27.1 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Пунктом 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV визначено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про Держаний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі станом на дату ДТП (05 жовтня 2020 року) становив 5 000,00 гривень.

Отже, розмір передбаченого п.27.2 ст.27 Закону № 1961-IV страхового відшкодування по моральній шкоді на позивачів як потерпілих становить по 30 000,00 гривень на кожного (5000 х 12 : 2).

Пунктом 27.4 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Позивач ОСОБА_2 понесла витрати на поховання матері ОСОБА_5 в загальній сумі 10 040,00 гривень, які підтверджені належними документами і їх неповнота відповідачем не оспорюється.

За змістом ч.3 ст.1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Пунктом 36.3 статті 36 Закону № 1961-IV, яким керувався відповідач при визначенні розміру страхового відшкодування, передбачено, що у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Правовий аналіз пункту 36.3 статті 36 Закону № 1961-IV дає підстави для висновку, що вказане положення щодо поділу розміру заподіяної шкоди на кількох осіб застосовуються у тому випадку, коли шкоду заподіяно внаслідок взаємопов`язаних, сукупних дій декількох осіб.

Як встановлено у справі, смерть потерпілої ОСОБА_5 настала в результаті наїзду на неї одного автомобіля, водій якого у даній дорожній обстановці не зміг уникнути наїзду, а відтак немає взаємопов`язаних сукупних дій водія та пішохода.

Верховний Суд у постанові від 10 січня 2019 року по справі № 274/4882/17-ц у подібних спірних правовідносинах висловив правовому позицію, відповідно до якої положення пункту 36.3 статті 36 Закону № 1961-IV застосуванню не підлягають, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність візника гужового транспорту не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У даній справі цивільно-правова відповідальність пішохода ОСОБА_5 не була і не могла бути застрахована відповідно до вимог Закону № 1961-IV.

До того ж відповідач не врахував положень ч. 3 ст. 1193 ЦК України, відповідно до яких, зокрема шкода у вигляді витрат на поховання відшкодовується незалежно від вини самого потерпілого, тому передбачений п.27.4 ст.27 Закону № 1961-IV ліміт страхового відшкодування виплачується без визначення випадків зменшення цього розміру.

За таких обставин, виплата ПрАТ «УТСК» страхового відшкодування обом позивачам із застосуванням п.36.3 ст.36 Закону № 1961-IV є безпідставною, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Отже, позивачам до відшкодування належить 100% заявленого ними страхового відшкодування по моральній шкоді та витрат на поховання.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача посилається на положення ч.5 ст.1187 ЦК України та вважає, що цивільно-правова відповідальність за завдану шкоду у водія забезпеченого транспортного засобу ОСОБА_4 не виникла з огляду на його невинуватість у ДТП, наявність у пішохода ОСОБА_5 умислу (непрямого чи просто умислу) на вчинення ДТП, наявність непереборної сили через можливі психічні розлади та суїцидні нахили потерпілої ОСОБА_5 , а виплата 1/2 страхового відшкодування мала виключно соціальну ціль - допомогти дітям постраждалої особи.

Такі доводи представника відповідача суд відхиляє з огляду на таке.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

ПрАТ «УТСК» не доведено тих обставин, що потерпіла ОСОБА_5 , яка померла внаслідок ДТП, передбачала, бажала чи свідомо допускала настання ДТП із її смертельним наслідком. Будь-яких подій, об`єктивно не невідворотних не тільки для заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайних подій, які не може бути передбачені заподіювачем шкоди; зовнішніх подій по відношенню до діяльності заподіювача шкоди, за яких сталась ДТП не існувало.

Постанова слідчого про закриття кримінального провадження не містить доказів, які б свідчили про умисел потерпілої ОСОБА_5 у настанні ДТП або ж наявності обставин непереборної сили при ДТП.

Посилання представника відповідача на пояснення колишнього чоловіка потерпілої ОСОБА_8 щодо психологічного стану ОСОБА_5 в останні періоди не є доказом того, що остання у момент ДТП не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, тому ця обставина є лише припущенням, на якому в силу ч.6 ст.81 ЦПК України не може ґрунтуватися доказування.

Також суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на постанову Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 532/1374/18, оскільки в даному випадку ПрАТ «УТСК» визнало факт існування страхового випадку, про що свідчать прийняті нею страхові акти і розрахунки, а наведені у відзиві мотиви виплати страхового відшкодування (соціальна ціль) не передбачені Законом № 1961-IV.

За змістом ст.3 Закону № 1961-IV метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Таким чином, на підставі встановлених у справі фактичних обставин і норм чинного законодавства суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо стягнення з відповідача на їх користь недоплаченого страхового відшкодування по моральній шкоді в сумі по 15 000,00 гривень кожному, а позивачу ОСОБА_2 також витрат на поховання в сумі 5 020,00 гривень, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачів пені та трьох процентів річних, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.36.1. ст.36 Закону № 1961-ІV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Пунктом 36.5. ст.36 Закону № 1961-ІV передбачено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

За приписами ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановлена у справі безпідставність прийнятих відповідачем рішень про виплату позивачам лише по 1/2 визначеного страхового відшкодування свідчить про те, що прострочення решти недоплаченої їм суми страхового відшкодування відбулося з вини відповідача, тому наявні підстав для відповідальності останнього згідно із п.36.5 ст.35 Закону № 1961-ІV та ч.2 ст.625 ЦК України у вигляді стягнення пені та трьох відсотків річних за допущені дні прострочення.

Із розрахунку заявлених позовних вимог вбачається, що представник позивача рахувала період прострочення зобов`язання з 13 березня 2021 року по 05 квітня 2021 року, що узгоджується з вимогами ст.36 Закону № 1961-ІV та фактичними обставинами справи.

Термін прострочення зобов`язання складає 24 дні.

З розрахунку цього строку та боргу відповідача перед позивачем ОСОБА_1 в сумі 15 000,00 гривень та перед позивачем ОСОБА_2 в сумі 20 020,00 гривень розмір пені та трьох відсотків річних, які підлягають стягненню з відповідача, буде наступним:

- в користь позивача ОСОБА_1 - пені в сумі 128,22 гривень (15000 х 2 х 6,5 / 365 х 24 / 100), 3 % річних - 29,59 гривень (15000 х 3 х 24 / 365 /100);

- в користь позивача ОСОБА_2 - пені в сумі 171,13 гривень (20020 х 2 х 6,5 / 365 х 24 / 100), 3 % річних - 39,49 гривень (20020 х 3 х 24 / 365 /100).

Таким чином, судом встановлено законні і достатні підстави для задоволення позову в повному обсязі і стягнення з відповідача в користь позивачів заявлених у позові грошових сум.

Представник позивачів заявила до стягнення витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 10 000,00 гривень в користь кожного позивача, тобто в загальній сумі 20 000,00 гривень.

Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст.59 Конституції України та ст.15 ЦПК України.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Витрати на професійну правничу допомогу урегульовані ст.137 ЦПК України.

Частинами 1, 3 статті 29 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження заявлених вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу представник позивача подала укладені із позивачами договори про надання правової допомоги від 15 березня 2021 року, за кожним із яких сума гонорару адвоката становить 10 000,00 гривень; ордери на надання правничої правової допомоги від 15 березня 2021 року; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; складені на кожного позивача детальні опис наданих послуг від 24 травня 2021 року; квитанції до прибуткового касового ордеру № 27, № 28 від 24 травня 2021 року на суми по 10 000,00 гривень кожна.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказав на завищення представником позивачів розміру витрат на професійну правничу допомогу з огляду на те, що справа не є складною, розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та вивчалась представником позивачів на досудовій стадії.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, з урахуванням вимог ч.4 ст.137 ЦПК України та ч.ч.2, 3 ст.141 ЦПК України, враховуючи складність справи та виконані адвокатом роботи, які відносно обох позивачів є ідентичними, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також ціну позову і розмір задоволених вимог стосовно кожного позивача окремо, суд приходить до висновку про необхідність зменшення заявлених витрат на професійну правничу допомогу та стягненню з відповідача цих витрат в загальній сумі 6 000,00 гривень, тобто по 3 000,00 гривень на кожного позивача.

Згідно із ч.1 ст.141 ЦПК України та з урахуванням звільнення позивачів від сплати судового збору за подання позову в силу п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в загальній сумі 1 816,00 гривень, виходячи із вимог двох позивачів (908 х 2), належить стягнути з відповідача в користь держави.

Керуючись ст.ст.259, 264, 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» в користь ОСОБА_1 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень страхового відшкодування, 128 (сто двадцять вісім) гривень 22 копійки пені, 29 (двадцять дев`ять) гривень 59 копійок трьох відсотків річних.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» в користь ОСОБА_2 20 020 (двадцять тисяч двадцять) гривень страхового відшкодування, 171 (сто сімдесят одну) гривню 13 копійок пені, 39 (тридцять дев`ять) гривень 49 копійок трьох відсотків річних.

Стягнути Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» в користь держави 1 816 (одну тисячу вісімсот шістнадцять) гривень судового збору.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» в користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000 (три тисячі) гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» в користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000 (три тисячі) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення протягом 30 днів з дня його складення може бути подано апеляційну скаргу до Волинського апеляційного суду через Любомльський районний суд.

Імена позивачів:

- ОСОБА_1 ; місце проживання - АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_7 ;

- ОСОБА_2 ; місце проживання - АДРЕСА_2 ; РНОКПП - НОМЕР_8 .

Найменування відповідача - Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія»; місце знаходження - вулиця Саксаганського, буд.77, місто Київ; ЄДРПОУ - 22945712.

Головуючий : суддя

С.А. Шеремета