П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2021 року

м. Рівне

Справа № 570/3236/20

Провадження № 22-ц/4815/443/21

Головуючий у Рівненському районному суді

Рівненської області: судді Кушнір Н.В.

Час, дата і місце ухвалення рішення судом першої інстанції:

14 год. 00 хв. 14 грудня 2020 року

Повний текст рішення складено: 18 грудня 2020 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 14 грудня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання,

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - АТ "Укрзалізниця") про відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання. Мотивуючи свої вимоги, зазначала, що 06 жовтня 2019 року близько 02 год. 30 хв. по вул. Рівненська в смт. Квасилів Рівненського району Рівненської області на залізничному перегоні машиніст ОСОБА_2 , керуючи потягом №4801, що рухався зі сторони м. Здолбунів у напрямку м. Рівне, здійснив наїзд на сина позивача ОСОБА_3 . Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) позивач зазнала моральної шкоди, яка полягала фізичному болю та стражданнях, а також матеріальної шкоди, адже нею були понесені необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника.

З наведених мотивів просила стягнути з АТ "Укрзалізниця" на свою користь 150 000 гривень моральної шкоди та 8 340 гривень витрат на поховання.

У поданому відзиві представник АТ "Укрзалізниця" - адвокат Яковчук О.Д. просив у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 14 грудня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ "Укрзалізниця" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 75 000 гривень та 8 340 гривень витрат на поховання.

Стягнуто з АТ "Укрзалізниця" у дохід держави 833,40 гривень судового збору.

На рішення суду представником відповідача - адвокатом Яковчуком О.Д. подано апеляційну скаргу, де він покликався на його незаконність і необґрунтованість, які полягали у неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідність викладених судом висновків обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, адвокат зазначав, що судом першої інстанції не мотивовано своє рішення у частині присудження розміру моральної шкоди. Вважав, що визначений судом розмір шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а суд не врахував обставин справи, наслідків, які настали для позивача, та відсутності в діях відповідача ознак протиправності і вини у скоєнні ДТП. Стверджував, що потерпілий навмисно допустив настання негативних наслідків, адже знаходився безпосередньо на залізничній колії у стані алкогольного сп`яніння, вночі, на ділянці, яка не повинна була освітлюватись додатковими засобами освітлення, чим порушив правила безпеки. При цьому на подачу машиністом звукового сигналу не реагував. Отже, причиною смерті ОСОБА_3 є його прямий умисел або особиста груба необережність та порушення ним правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства Транспорту України від 19.02.1998 №54. Крім того, не погоджувався з покладенням на АТ "Укрзалізниця" обов`язку з відшкодування витрат на поховання, оскільки доданий до позову товарний чек не відповідає вимогам ч.8 ст.10 Закону. України "Про захист прав споживачів". На думку заявника, фактично позивачем не було здійснено таких витрат, а відтак вони не підлягають відшкодуванню згідно з ст. 1201 ЦК України.

З викладених міркувань просив скасувати рішення суду попередньої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, хоча про таке право було роз`яснено.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як з`ясовано судом, і це не заперечується сторонами та визнається ними, 06 жовтня 2019 року близько 02 год. 30 хв. по вул. Рівненська в смт.Квасилів Рівненського району Рівненської області на залізничному перегоні машиніст ОСОБА_2 , керуючи потягом №4801, рухаючись зі сторони м. Здолбунів в напрямку м. Рівне, допустив наїзд на ОСОБА_3 , 1992 року народження, який сидів на залізничній колії.

Від отриманих травм ОСОБА_3 помер у кареті швидкої медичної допомоги по дорозі до лікувального закладу.

За даним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №0001289 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України.

Згідно з висновком експерта №543 (експертиза почата 07.10.2019, закінчена - 07.11.2019) між спричиненими потерпілому внаслідок залізничної травми тілесними ушкодженнями і настанням його смерті існує прямий причинно-наслідковий зв`язок. Незадовго до смерті ОСОБА_3 вживав алкогольні напої, при судово-токсикологічній експертизі у крові трупа ОСОБА_3 виявлений етиловий спирт в концентрації 1,88 ‰.

Постановою старшого слідчого СВ Рівненського РВП Рівненського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області від 30 жовтня 2019 року кримінальне провадження закрито через відсутність в діяннях водіїв об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення.

Позивач ОСОБА_1 є матір`ю загиблого, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження і учасниками справи не оспорюється.

Відповідно до товарного чеку №2036, виданого ФОП ОСОБА_4 для ОСОБА_1 , вартість предметів ритуальної належності склала 8 340 гривень.

Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги, стягнувши на користь позивача з АТ "Укрзалізниця" 75 000 гривень моральної шкоди та 8 340 гривень витрат на поховання.

Конституція України, як Основний Закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч.2 ст. 11 ЦК України).

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків і інші способи відшкодування майнової шкоди та моральної (немайнової) шкоди (п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частини 2 та 3 ст. 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у ч.3 ст. 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

З роз`яснень, наведених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вбачається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до вимог ч.ч. 2 та 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 14-463цс18 (справа № 210/5258/16-ц) та постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа № 336/3665/16-ц).

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Твердження, що шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник чи володілець джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, може бути звільнений від такої відповідальності лише спричинення шкоди за наслідками непоборної силі або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Обставин непереборної силі або умислу потерпілого судами не встановлено.

Очевидно, що завдана моральна шкода позивачу смертю її сина спричинила та буде спричиняти протягом усього життя позивача їй душевні страждання; зазначені обставини істотно змінюють життя позивача, тягнуть за собою зараз та потягнуть у подальшому з віком додаткові зусилля на організацію свого життя та матеріальне його забезпечення. Відновити становище, яке існувало до смерті сина, у житті позивача неможливо. За наслідками смерті позивач позбавлений матеріальної та моральної підтримки з боку померлого у житті в майбутньому.

При цьому суд попередньої інстанції правильно взяв до уваги, що смерть сина позивача спричинена також у зв`язку з його особистою необережністю та недотриманням правил безпеки, а це тягне за собою зменшення суми відшкодування.

Колегія суддів у цьому випадку з розміром відшкодованої маральної шкоди погоджується.

Відповідно до ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених ч.1 ст. 1195 ЦК України, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Як зазначалось, згідно з товарним чеком №2036, виданим ФОП ОСОБА_4 для ОСОБА_1 , вартість предметів ритуальної належності склала 8 340 гривень.

Щодо тверджень автора апеляційної скарги про те, що цей товарний чек не може розглядатись як доказ, оскільки не відповідає вимогам ч.8 ст.10 Закону. України "Про захист прав споживачів", то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Під розрахунковим документом слід розуміти документ встановленої форми та змісту, а це - касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ, тощо, які підтверджують факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

На переконання колегії суддів, відсутні підстави для застосування при вирішенні спірних правовідносин положень постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03 жовтня 2008 року № 45 "Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання", якими передбачено розмір витрат на поховання в залежності від регіону України, встановлених на дату прийняття такої постанови.

Так, права та обов`язки між сторонами у справі виникли з приводу відшкодування моральної та матеріальної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки внаслідок ДТП, тоді як постановою Фонду установлено розміри витрат на поховання та пов`язаних з цим ритуальних послуг у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання для управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Отже, наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду в апеляційному порядку оскаржуваного рішення суду, не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, яке постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (пункт 32 рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Судовий збір, що понесений відповідачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 14 грудня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків