Справа №522/6197/20
Провадження№2/522/2911/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання - Лисенко А.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на боці позивача - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності.

Згідно обґрунтування позовних вимог, на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 10.06.1997 року, виданого УЖКГ міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів, яке було зареєстроване в «ОМБТІ та РОН»10.06.1997 року в кн.285 пр-стр. 109-р 70 від 25.11.1998 року, позивачу - ОСОБА_1 , разом з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , а також ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в рівних частках належало 567/1000 частини спільній площі квартири АДРЕСА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу № 98/0562 від 17 грудня 1998 року, який був укладений на Одеській товарній універсальній біржі «GIP» та який був зареєстрований у «ОМБТІ та РОН» сторони придбали у ОСОБА_7 294/1000 частин та у ОСОБА_8 - 139/1000 частин зазначеної квартири.

30 грудня 1998 року, на підставі договору купівлі-продажу № 98/0373 від 30.12.1998 року, укладеного на Одеській товарній універсальній біржі «GIP» сторони та ОСОБА_5 продали ОСОБА_9 532/1000 частин зазначеної квартири.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 03 грудня 2001 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнано такими, що втратили право на яку-небудь долю житлових та інших приміщень в зазначеній квартирі, а також зобов`язано «ОМБТІ та РОН» виключити відповідачів з числа зазначених власників та видати новий технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , зазначивши в ньому співвласників тільки власників. Зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_5 і ОСОБА_6 отримали грошову суму в розмірі 5800 доларів США за продаж 532/1000 частин зазначеної квартири, що свідчить про те, що вони здійснили відплатне відчуження своєї долі в спільній власності. Дане рішення набрало законної сили.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2012 року визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 право власності на 35/1000 частин квартири АДРЕСА_1 .

Вказувала, що на теперішній час вона, ОСОБА_1 , разом з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 є власниками 568/1000 квартири АДРЕСА_1 , що складає 60,4 кв. м. житлової площі, а саме з кімнати № 10 площею 14,7 кв. м., кімнати № 6 площею 20,8 кв. м., кімнати № 5 площею 24,9 кв. м., а також кухні № 9 площею 11,7 кв. м., ванної кімнати № 8 площею 5,4 кв. м., туалету № 7 площею 2,1 кв. м., коридорів площею 7,6 кв. м.; площею 4,3 кв. м.; площею 0,4 кв. м.. Частки кожного із співвласників складають 142/1000 часток, що становить 15,1 кв.м. житлової площі.

Посилалися на те, що вони не мають можливості розпорядитися своєю власністю, оскільки відповідач не надає згоди на відчуження житла, у зв`язку з чим бажає виділяти свою частку з майна, що є у спільній сумісній власності.

Оскільки 142/1000 частки кожного з співвласників складають 15,1 кв.м. житлової площі, позивачка пропонує наступний порядок користування житловими приміщеннями:

- надати у користування їй, ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 житлову кімнату № 5 , площею 24,9 кв.м., та житлову кімнату № 10 , площею 14,7 кв.м., а ОСОБА_2 надати у користування кімнату № 6 , площею 20,8 кв.м.;

- залишити у загальному користуванні кухню №9, площею 11,7 кв.м., ванну кімнату №8, площею 5,4 кв.м., туалет №7, площею 2,1 кв.м., коридори площею 7,6 кв.м, площею 4,3 кв.м., площею 0,4 кв.м.

Також просила припинити право спільної сумісної власності, визнавши за кожним із співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 142/1000 частки квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 24.04.2020р. позов було залишено без руху для усунення недоліків. До суду 26.05.2020 року надійшла заява про виконання ухвали суду від 24.04.2020 року (а.с.63-86).

Ухвалою суду від 01.06.2020р. провадження у справі було відкрито та призначено розгляд справи в загальному позовному порядку з призначенням підготовчого засіданні на 13.07.2020 року.

У зв`язку з неявкою сторін 13.07.2020 року розгляд справи відкладено на 07.09.2020р.

До суду 07.09.2020 року надійшла заява від ОСОБА_1 про закриття підготовчого засідання та призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 08.09.2020 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті.

У судовому засіданні 28.10.2020 року були присутні позивачка разом із представником - ОСОБА_10 , третя особа - ОСОБА_3 , які позов підтримали та просили задовольнити.

У зв`язку з неявкою інших учасників, розгляд справи був відкладений до 26.11.2020 року.

У зв`язку з перебуванням судді на лікарняному, розгляд справи 26.11.2020 року був відкладений на 16.03.2021 року.

У судовому засіданні 16.03.2021 року були присутні позивачка разом із представником - ОСОБА_10 , третя особа - ОСОБА_3 , які позов підтримали та просили задовольнити.

Третя особа ОСОБА_4 та відповідача у судове засідання не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином.

Від відповідача до суду надійшла заява, згідно якої просив відкласти розгляд справи.

Згідно з частиною 1 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Суд вбачає, що клопотання відповідача про відкладення розгляду справи нічим необґрунтоване та поважність причин неявки суду не повідомлена. Тому, враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод», ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, думку сторін, присутніх у судовому засіданні, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про відкладення та вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача та третьої особи, котрі про розгляд справи сповіщені належним чином.

Суд, вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні осіб, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Із матеріалів справи судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 10.06.1997 року, виданого УЖКГ міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів, яке було зареєстроване в «ОМБТІ та РОН»10.06.1997 року в кн.285 пр-стр. 109-р 70 від 25.11.1998 року, позивачу - ОСОБА_1 , разом з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , а також ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в рівних частках належало 567/1000 частини спільній площі квартири АДРЕСА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу № 98/0562 від 17 грудня 1998 року, який був укладений на Одеській товарній універсальній біржі «GIP» та який був зареєстрований у «ОМБТІ та РОН» ОСОБА_3 та ОСОБА_1 придбали у ОСОБА_7 294/1000 частин та у ОСОБА_8 - 139/1000 частин зазначеної квартири.

30 грудня 1998 року, на підставі договору купівлі-продажу № 98/0373 від 30.12.1998 року, укладеного на Одеській товарній універсальній біржі «GIP» ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продали ОСОБА_9 532/1000 частин вказаної квартири.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 03 грудня 2001 року ( справа №2-1583/2001) ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнано такими, що втратили право на яку-небудь долю житлових та інших приміщень в зазначеній квартирі, а також зобов`язано «ОМБТІ та РОН» виключити відповідачів з числа зазначених власників та видати новий технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , зазначивши в ньому співвласників тільки власників. Зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_5 і ОСОБА_6 отримали грошову суму в розмірі 5800 доларів США за продаж 532/1000 частин зазначеної квартири, що свідчить про те, що вони здійснили відплатне відчуження своєї долі в спільній власності. Дане рішення набрало законної сили (а.с.32-36).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.08.2012 року (справа №1522/9810/12) визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 право власності на 35/1000 частин квартири АДРЕСА_1 . (а.с.37-40).

Отже, на теперішній час ОСОБА_1 , разом з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , є власниками 568/1000 квартири АДРЕСА_1 , що складає 60,4 кв. м. житлової площі, а саме з кімнати № 10 площею 14,7 кв. м., кімнати № 6 площею 20,8 кв. м., кімнати № 5 площею 24,9 кв. м., а також кухні № 9 площею 11,7 кв. м., ванної кімнати № 8 площею 5,4 кв. м., туалету № 7 площею 2,1 кв. м., коридорів площею 7,6 кв. м.; площею 4,3 кв. м.; площею 0,4 кв. м..

Частки кожного із співвласників складають 142/1000 часток.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно положень статей 319, 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статі 356 ЦК України).

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 369 ЦК України).

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого, що такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки (пункт 33 постанови Пленуму ВССУ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові № 6-1500цс15 від 17.02.2016 року та в постанові від 03.10.2018 року по справі № 363/928/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц дійшла висновку про те, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном.

Згідно технічного паспорту, належна сторонам частка квартири складається, зокрема, з житлової кімнати №5, площею 24,9 кв.м., житлової кімнати №10, площею 14,7 кв.м., житлової кімнати №6, площею 20,8 кв.м, кухні №9, площею 11,7 кв.м., ванної кімнати №8, площею 5,4 кв.м., туалету №7, площею 2,1 кв.м., коридорів площею 7,6 кв.м, площею 4,3 кв.м., площею 0,4 кв.м..

Виходячи із площ житлових кімнат, суд погоджується з запропонованим позивачем порядком користування спірним майном, зважаючи на те, що відповідачем заявлених вимог не спростовано та не надано іншого можливого чи бажаного варіанту порядку користування квартирою та пропонується більша житлова комната, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та вважає за можливе встановити порядок користування 568/1000 часткою квартири АДРЕСА_1 , наступним чином:

- надати у користування ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житлову кімнату № 5 , площею 24,9 кв.м., та житлову кімнату № 10 , площею 14,7 кв.м., а ОСОБА_2 надати у користування кімнату № 6 , площею 20,8 кв.м.

- залишити у загальному користуванні кухню №9, площею 11,7 кв.м., ванну кімнату №8, площею 5,4 кв.м., туалет №7, площею 2,1 кв.м., коридори площею 7,6 кв.м, площею 4,3 кв.м., площею 0,4 кв.м.

Із приводу вимог про припинення права спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

Згідно зі статтею 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно із зазначеною правовою нормою виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно із частиною третьою цієї ж статті у разі виділу співвласником у натурі частки зі спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Таким чином, для здійснення виділу майна в натурі зі спільної сумісної власності суд має встановити частки кожного зі співвласників. При цьому відповідно до частини другої статті 370 ЦК України закон встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Дана презумпція може бути спростована домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, частка якого виділяється, та власнику (власникам), частки яких залишаються, мають бути виділені окремі приміщення, які повинні бути ізольованими від приміщень іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, підведену систему водопостачання, водовідведення, опалення тощо, тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, із огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та вважає за можливе задовольнити їх, припинивши право спільної сумісної власності, визнавши за кожним із співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 142/1000 частки квартири АДРЕСА_1 .

Керуючись ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 10, 11, 15-16, 319, 321, 355, 356, 358, 360, 370, 372 ЦК України, ст.ст. 10-13, 30, 43, 49, 64, 76-81, 82, 89, 95, 133, 141, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 353-354 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності, - задовольнити.

Встановити порядок користування 568/1000 часткою квартири АДРЕСА_1 , яким:

- надати у користування ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житлову кімнату № 5 , площею 24,9 кв.м., та житлову кімнату № 10 , площею 14,7 кв.м., а ОСОБА_2 надати у користування кімнату ;6, площею 20,8 кв.м.

- залишити у загальному користуванні кухню №9, площею 11,7 кв.м., ванну кімнату №8, площею 5,4 кв.м., туалет №7, площею 2,1 кв.м., коридори площею 7,6 кв.м, площею 4,3 кв.м., площею 0,4 кв.м.

Припинити право спільної сумісної власності, визнавши за кожним із співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 142/1000 частки квартири АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Приморського районного суду м. Одеси протягом 30 днів (ст.ст.354, 355 ЦПК України). Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту цього рішення.

Повний текст рішення суду складено 24.03.2021 року.

Суддя: Домусчі Л.В.