ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2021 року м. Чернівці

справа № 716/1944/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Литвинюк І.М., Височанської Н.К.

секретар Герман Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Заставнівської міської ради та ОСОБА_3 про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на житловий будинок, зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 ОСОБА_2 , Заставнівської міської ради про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Мандзюк Віктор Борисович, на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 30 березня 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Стрілець Я.С.),-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом ОСОБА_2 , Заставнівської міської ради та ОСОБА_3 про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на житловий будинок.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 03.05.1998 року між її сином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який розірвано 22.03.2016 року. Під час цього шлюбу відповідно до рішення виконавчого комітету Заставнівської міської Ради №26 від 24.02.2010 на ім`я її сина ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності від 24.03.2010 на будинок з по господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Будівництво зазначеного житлового будинку було розпочато нею разом із її чоловіком ОСОБА_2 на земельній ділянці площею 0,10 га, яка була виділена останньому відповідно до рішення дев`ятої сесії Заставнівської міської Ради народних депутатів від 05.11.1991 року.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/716/21

Будівництво зазначеного будинку завершено в 1996 році. Доказом цього слугує акт від 30 червня 2018 року, в якому сусіди ОСОБА_2 засвідчують, що будівництво вказаного будинку було розпочато в 1991 році, а завершено в 1996 році. На той час їхньому сину було лише 13 років і він не міг брати участі у будівництві даного житлового будинку.

Вважала, що її син відповідач ОСОБА_2 не мав жодного права одноосібно звертатися до органу місцевого самоврядування та просити визнання права власності на спірний житловий будинок, оскільки це майно є спільним майном подружжя, а саме позивача ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_2 , який помер у 2015 році.

Зазначала, що оформлення права власності на об`єкти нерухомості, збудовані до 05.08.1992 року, здійснюються за наявності акта державної комісії про прийняття в експлуатацію відповідно до Положення про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення, затвердженого постановою КМУ №449 від 05.08.1992 року. Такий акт в матеріалах справи відсутній.

Щодо відповідачки ОСОБА_3 , то зазначала, що така не являється ні власником ні співвласником такого майна, виходячи із дати його побудови 1991-1996 роки та дати укладення шлюбу 1998 -2002 рік(відповідно до рішення суду про розірвання шлюбу). Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, на момент юридичного набуття на ім`я ОСОБА_2 у приватну власність спірного житлового будинку, відповідачі не перебували у шлюбі про що свідчить рішення суду від 2002 року яке набрало законної сили, та не може відноситись до спільного сумісного майна подружжя.

У зв`язку з наведеним, а також враховуючи, що при постановленні оскаржуваного рішення виконавчого комітету Заставнівської міської Ради було допущено ряд порушень законодавства, які діяли на той час, просила рішення №26 від 24.02.2010 року в частині оформлення права власності на ОСОБА_2 - визнати незаконним, а свідоцтво про право власності від 24.03.2010 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 186,7 кв.м, в тому числі житловою 108,80 кв.м., визнати недійсним.

23.01.2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , Заставнівської міської ради про поділ спільного майна подружжя, який ухвалою суду від 10.02.2020 прийнятий до розгляду та об`єднаний в одне провадження з первісним позовом.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що 03.05.1998 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 . Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 22.03.2016 року шлюб між ними розірвано. За період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства ними був побудований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . 24.03.2010 року на підставі рішення виконкому Заставнівської міської ради від 24.02.2010 року видано свідоцтво про право власності на вищезазначений житловий будинок на ім`я її чоловіка ОСОБА_2 . У зв`язку з цим, ОСОБА_3 просила суд визнати спірне будинковолодіння спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку вказаного житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, а також застосувати строк позовної давності відносно первісного позову та викладених в ньому вимог. Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 30 березня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на житловий будинок, задоволено. Рішення виконавчого комітету Заставнівської міської ради №26 від 24 лютого 2010 року в частині оформлення права власності на ОСОБА_2 визнано незаконним. Свідоцтво про право власності від 24.03.2010 видане на ім`я ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 186,70 кв.м., житловою площею 180,80 кв.м. визнано недійсним.

Провадження по справі за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , Заставнівської міської ради про поділ спільного майна подружжя закрито.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині задоволення первісних позовних вимог, представник ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Мандзюк Віктор Борисович, подав апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду першої інстанції неправомірним, таким що порушує норми матеріального та процесуального права, має місце неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, а висновки суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 не відповідають їх фактичним обставинам, що є підставою для їх скасування.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що спірний будинок побудований у 1991-1996 роках батьками ОСОБА_2 до реєстрації його шлюбу з ОСОБА_3 , тому суд першої інстанції зробив передчасний висновок, що ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_2 є забудовниками спірного будинковолодіння.

Посилається на те, що рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 30.10.2018 року, яке набрало законної сили, визнано спірне будинковолодіння спільною сумісною власністю подружжя та визнано право особистої приватної власності за ОСОБА_3 на Ѕ ідеальну частку будинковолодіння. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 12.05.2021 року встановлено, що право власності на вказаний будинок набуте відповідачем під час шлюбу, і враховуючи, що він був побудований сторонами під час шлюбу правомірно визнаний сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу і рівних частках. Доводи апелянта, що спірний будинок був побудований ще за довго до укладення шлюбу з ОСОБА_3 і почалося його будівництво ще бабусею ОСОБА_5 та дідусем, надалі добудували його батьки є безпідставними та не доведені належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням, у господарській, цивільній чи адміністративній справі, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказує, що судовим рішенням встановлено, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та вказана обставина в силу ст.82 ЦПК України не потребує доказування, а тому спростовує оскаржуване рішення, що забудовниками спірного будинку є батьки ОСОБА_2 .

Щодо строків позовної давності, то зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права. ОСОБА_4 незважаючи на добрі відносини з сином та смертю чоловіка у 2016 році вважала, що спірний будинок належить її чоловіку, тому вона не цікавилася правовстановлюючими документами на цей будинок. Позов до суду ОСОБА_4 було подано вже після пред`явлення позову ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, коли пройшло вісім років після реєстрації права власності на спірний будинок на її сина ОСОБА_2 , а отже позивач на власний розсуд не цікавилася своїми правами на будинок.

Зазначене дає підстави вважати, що позивач об`єктивно ще у 2010 році могла довідатися про порушення її прав, що спірний будинок на підставі свідоцтва про право власності належить її сину.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_4 про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на житловий будинок та в даній частині постановити нове судове рішення про відмову у задоволення цих позовних вимог в повному обсязі. В іншій частині рішення суду не оскаржується тому апеляційним судом не переглядається.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, ухвали суду, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині зазначеним нормам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання незаконним рішення Заставнівської міської ради від 24.02.2010 року за №26, та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.03.2010 року видане на його підставі, суд першої інстанції виходив з того, що рішення органу місцевого самоврядування, що є предметом спору, прийнято з порушенням прав та законних інтересів позивача ОСОБА_4 , яка фактично спільно із своїм покійним чоловіком ОСОБА_2 були забудовниками спірного житлового будинку, на підставі рішення Заставнівської міської ради від 05.11.1991 року, яким ОСОБА_2 виділено земельну ділянку розміром 0,10 га для будівництва житлового будинку.

Однак, колегія суддів не погоджується з даним висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням 9 сесії Заставнівської міської Ради народних депутатів від 05 листопада 1991 року ОСОБА_2 - чоловіку позивача, виділено під будівництво земельну ділянку площею 0,10 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ( а.с. 20, 32).

Згідно рішення виконавчого комітету Заставнівської міської Ради №26 від 24.02.2010 вирішено: оформити право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та видати свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_2 ( а.с. 24-31).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.03.2010 року власником будинку з по господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (син позивачки) (а.с. 33).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просила визнати частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтво про право власності на житловий будинок, оскільки вважала, що набуттям права власності її сином на будинок, порушуються її права та інтереси, так як спірний будинок побудований у 1991-1996 роках нею та її покійним чоловіком, до реєстрації шлюбу їхнього сина з ОСОБА_3 , тому має право на судовий захист.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 травня 2021 року встановлено, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень Левицька Г.І. оскаржувала рішення виконкому Заставнівської міської ради від 24 лютого 2010 року, проте рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 вересня 2019 року, в справі № 716/1028/18 ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 та Заставнівської міської ради, третя особа ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення № 26 від 24 лютого 2010 року в частині оформлення права власності на ОСОБА_2 на житловий будинок та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нього. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, що спірний будинок побудований у 1991-1996 роках батьками ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 .

Мати відповідача ОСОБА_4 не надала апеляційному суду належних та допустимих доказів про вирішення питання про її права та інтереси рішенням суду першої інстанції.

На підставі встановлених обставин суд апеляційної інстанції закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 30 жовтня 2018 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Тобто, рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 30.10.2018 року по справі №716/234/18, яке набрало законної сили 12 травня 2021 року, встановлено, що спірний житловий будинок є спільною власністю подружжя, оскільки збудований за спільні кошти сторін під час їх перебування у шлюбі. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу позивачем не спростована.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином встановлено, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та дана обставина в силу ст.82 ЦПК України не потребує доказування, а тому спростовує висновки оскаржуваного рішення суду першої інстанції, що забудовниками спірного житлового будинку є батьки ОСОБА_2 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ..

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 , суд першої інстанції також керувався на ч. 1 ст.21 ЦК України, яким суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про неправомірність або незаконність рішення Заставнівської міської ради №26 від 24.02.2010 року в частині оформлення права власності за відповідачем ОСОБА_2 на нерухоме майно, а саме житловий будинок з по господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На виконання вищезазначених вимог, матеріали справи не містять належних доказів, які б дали суду можливість встановити незаконність та неправомірність оскаржування рішення органу місцевого самоврядування.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що посилання суду першої інстанції в своєму рішенні на п.6.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом МУЮ за № 7/5 від 04.02.2002 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за № 157/6445, із змінами, внесеними згідно з наказами МУЮ № 45/5 від 03.06.2002 року, за № 6/5 від 28.01.2003 року, за № 20/5 від 03.03.2004 року, за № 36/5 від 17.05.2004 року, за № 49/5 від 19.05.2005 року, оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування за фізичними та юридичними особами за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для будівництва та за наявності акта комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію, а також Постанови КМУ від 8 жовтня 2008 року №923, про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, визначено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюється на підставі свідоцтва про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, що видається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю за формою згідно з додатком 1, не може свідчити що даний перелік документів, який був потрібний на той час для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про право власності на спірний будинок, був відсутній чи неповний, оскільки такі факти встановити неможливо, тому це не дає суду право вважати, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм права чи інтересів інших осіб.

Відносно доводів апеляційної скарги про застосування строку позовної давності до вказаних правовідносин, то суд вважає, що позивачем ОСОБА_4 доведено та судом встановлено, що остання такий строк не пропустила. Протилежне апелянтом не доведено та не спростовано.

Враховуючи вище викладене колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду першої інстанції, та приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ОСОБА_3 сплачений нею судовий за подання апеляційної скарги в сумі 1261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) гривня 30 копійок.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Мандзюк Віктор Борисович, задовольнити.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 30 березня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Заставнівської міської ради та ОСОБА_3 про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на житловий будинок, скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Заставнівської міської ради та ОСОБА_3 про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на житловий будинок, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений нею судовий за подання апеляційної скарги в сумі 1261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) гривня 30 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 липня 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.М. Литвинюк

Н.К. Височанська