Житомирський апеляційний суд
Справа №279/3879/16-ц Головуючий у 1-й інст. Шульга О.М.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №279/3879/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року, яке ухвалене під головуванням судді Шульги О.М. у м. Коростені,

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ «ПриватБанк» або банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості в сумі 36 371,57 грн, яка складається із: 4 213,99 грн заборгованості за тілом кредиту, 26 899,41 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, 3 050 грн заборгованості за пенею та комісією, 500 грн штрафу (фіксованої частини) та 1 708,17 грн штрафу (процентної складової). Свої вимоги обґрунтовувало тим, що на підставі заяви від 14 грудня 2006 року банк надав відповідачу кредит у розмірі 15 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Боржник кредитні кошти не повернула, у зв`язку із чим станом на 30 червня 2016 року утворилася вищевказана заборгованість.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено за спливом строку позовної давності.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги грунтуються на тому, що банк звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності, а суд першої інстанції належним чином не дослідив розрахунок заборгованості та докази, що містяться в матеріалах справи. Суд не врахував часткової сплати боржником кредитної заборгованості, наслідком якої є переривання строку позовної давності, що свідчить про визнання відповідачем заборгованості. На думку скаржника, суд першої інстанції, не надавши належної оцінки всім обставинам справи та доказам, що містяться в матеріалах справи, порушив вимоги статті 214 ЦПК України.

Матеріали справи містять заперечення представника відповідача проти доводів апеляційної скарги. Просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Зазначає, що крім анкети-заяви інших доказів укладення кредитного договору, отримання відповідачем грошових коштів та здійснення виплат заборгованості матеріали справи не містять. Окрім того, пластикова картка, за якою нараховувалася заборгованість, після сплати ОСОБА_1 16 квітня 2013 року залишків боргу, знищена в присутності працівника банку. На думку представника відповідача, наданий позивачем розрахунок заборгованості є недопустимим доказом, оскільки оформлений неналежним чином. Долучений до апеляційної скарги розрахунок розпочинається з 23 березня 2010 року та не містить підпису. Крім того, згідно з розрахунками суми заборгованості станом на 30 червня 2016 року відрізняються. Представник відповідача наголошує на тому, що висновки суду першої інстанції щодо порушення позивачем строків позовної давності при зверненні до суду з даним позовом є обґрунтованими. Також включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності, не ґрунтується на вимогах закону.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 09 лютого 2017 року рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов був задоволений в повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 19 червня 2019 року рішення Апеляційного суду Житомирської області від 09 лютого 2017 року скасовано, а справа була передана до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 29 липня 2020 року постанову Житомирського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року скасовано, а справу знову направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд. При цьому суд касаційної інстанції у своїй постанові дійшов висновку, що висновок судів про пропуск банком позовної давності є передчасним та під час нового розгляду справи необхідно встановити строк дії картки, дійсний розмір заборгованості відповідача з урахуванням умов кредитного договору, оформленого заявою, у розмірі щомісячних платежів, з`ясувати, які з пред`явлених банком вимог заходяться в межах позовної давності за кожним періодичним платежем, наявність/відсутність підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності, про яку зазначає відповідач, урахувавши всі встановлені обставини справи.

Відповідно до частини першої ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції є обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Сторони про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Так, банк отримав судову повістку та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не спрямував.

Відповідачу ОСОБА_1 за відомими суду адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 неодноразово направлялися судові повістки, які поштою постійно поверталися із зазначенням про закінчення терміну зберігання, а у більшості випадків поверталися із зазначенням про те, що адресат відсутній за вказаною адресою (а.с.26,199-203,211-212,217-219, 223). Інших адрес місця проживання (перебування, знаходження) відповідача суду не повідомлено. Відповідно до положень частини першої ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про заміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Додатково відповідач викликалася до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України , яке розміщене не пізніше ніж за десть днів до дати проведення судового засідання, що відповідає положенням частини одинадцятої ст.128 ЦПК України. Із опублікуванням оголошення про виклик, ОСОБА_1 також вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Повноваження представника відповідача підтверджувалися довіреністю від 23 листопада 2016 року, яка була дійсною до 23 листопада 2019 року (а.с.43,88). Інших доказів на підтвердження збереження повноважень адвоката, як представника ОСОБА_1 , суду апеляційної інстанції під час перегляду справи не надано.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, а також із урахуванням вказівок, що містяться в постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга банку підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.1054, 526 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

За правилами ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ч.1 ст. 638 ЦК України закріплена норма, згідно з якою договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що на підставі заяви відповідача про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 14 грудня 2006 року ОСОБА_1 стала клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк» та отримала кредит у розмірі 2 000 грн. зі сплатою 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.10). Сторони також обумовили здійснення погашення кредиту за кредитним договором щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості, але не менше 50 гривень.

Кредитний ліміт за згодою сторін змінювався, що підтверджується довідкою банка (а.с.221). Так, 14 грудня 2006 року відбувся старт карткового рахунку НОМЕР_1 та зміна кредитного ліміту встановлено та надано банком відповідачу 15 000 грн. У подальшому кредитний ліміт змінювався наступним чином: 12 серпня 2009 року зниження кредитного ліміту 5 000 грн; 01 червня 2011 року збільшення кредитного ліміту 6 000 грн; 19 лютого 2013 року зниження кредитного ліміту 5 660 грн; 06 вересня 2013 року зниження кредитного ліміту 4 240 грн.

Отже, банк свої договірні зобов`язання виконав та надав позичальнику кредитні кошти.

Відповідач умови укладеного договору щодо своєчасного погашення кредиту не виконувала, у зв`язку з чим станом на 30 червня 2016 року утворилася заборгованість, загальний розмір якої становить 36 371,57 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в сумі 4 213,99 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 26 899,41 грн; пені та комісії в сумі 3 050 грн; штрафу (фіксованої частини) в розмірі 500 грн та (процентної складової) в сумі 1 708,17 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову в зв`язку зі спливом строку позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що позовна заява подана до суду 03 серпня 2016 року. Доказів про вчинення боржником в межах позовної давності будь-яких дій, які свідчать про визнання ним свого боргу (сплата будь-якого платежу, надання банку письмової заяви про визнання боргу тощо), як і доказів на підтвердження поважності пропущення строку позовної давності, позивачем не подано, а тому відсутні підстави для переривання перебігу позовної давності та визнання поважними причин її пропущення відповідно до ст.264 та ч.5 ст.267 ЦК України.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини третьої ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Представником відповідача, на час, коли його повноваження ще підтверджувалися належним чином, а саме: у грудні 2016 року, коли справа перебувала на розгляді в суді першої інстанції, було заявлено про застосування до спірних правовідносин інституту позовної давності (а.с.36-42).

Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). До вимог про стягнення заборгованості щодо тіла кредиту та процентів за користування кредитом слід застосовувати загальну позовну давність, тобто - три роки. Інших умов договору, істотні умовами якого визначені та прописані сторонами у заяві від 14 грудня 2006 року, яка підписана відповідачем, суду не надано. У матеріалах справи відсутні докази оспорювання сторонами дійсності заяви від 14 грудня 2006 року. Також у заяві від 14 грудня 2006 року відсутні будь-які застереження щодо зміни тривалості (збільшення) загальної позовної давності.

Окрім того, згідно з положеннями статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року в справі №6-14цс14, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Згідно з кредитним договором, оформленим заявою, порядок погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами в розмір 7% від суми заборгованості. Строк кредитного ліміту відповідає строку дії карти.

Тобто, кредитним договором визначено порядок погашення кредитної заборгованості та строк дії кредитного договору, оформленого заявою.

Виконання сторонами зобов`язання це здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов`язання це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

Оскільки зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором, оформленим заявою, визначено окремими зобов`язаннями із внесення щомісячних платежів, то строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Із довідки банка вбачається, що відповідачу за умовами договору було видано дві кредитні картки: НОМЕР_1 , дата відкриття 14 грудня 2006 року з терміном дії грудень 2013 року та НОМЕР_2 , дата відкриття 12 березня 2010 року з терміном дії грудень 2013 року (а.с.222).

Оскільки зобов`язання ОСОБА_1 визначені окремими щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості, то перебіг позовної давності по кожному платежу починався після його несплати (останнє число поточного місяця) та мав закінчуватися у останнє число відповідного місяця через три роки.

Проте, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу (частина перша ст.264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя ст.264 ЦК України).

Із розрахунку заборгованості станом на 30 червня 2016 року, який наданий банком та не спростований протилежною стороною належними чи допустимими доказами, вбачається, що перериви між платежами до 31 грудня 2013 року, тобто дати дії карток, не перевищували трьох років: 05 лютого 2007 року на погашення заборгованості сплачено 103 грн., 26 лютого 2007 року 150 грн, 13 березня 2007 року 257,50 грн, 03 квітня 2007 року 721 грн, 08 травня 2007 року 250 грн, 20 червня 2007 року - 996,23 грн, 17 вересня 2007 року 100 грн, 25 вересня 2007 року 50 грн, 05 жовтня 2007 року 600 грн, 24 жовтня 2007 року 200 грн, 14 листопада 2007 року 100 грн, 23 листопада 2007 року 300 грн, 11 грудня 2007 року 40 грн, 26 грудня 2007 року 200 грн, 25 січня 2008 року 200 грн, 25 лютого 2008 року 500 грн, 28 березня 2008 року 170 грн, 23 квітня 2008 року 200 грн, 22 травня 2008 року 300 грн, 24 червня 2008 року 300 грн, 22 липня 2008 року 400 грн, 24 липня 2008 року 1070 грн, 30 липня 2008 року 380 грн, 19 серпня 2008 року 200 грн, 18 вересня 2008 року 170 грн, 30 вересня 2008 року 150 грн, 15 жовтня 2008 року 300 грн, 22 жовтня 2008 року 450 грн, 24 листопада 2008 року 220 грн, 26 листопада 2008 року 100 грн, 02 грудня 2008 року 500 грн, 24 грудня 2008 року 200 грн, 05 січня 2009 року 500 грн, 20 січня 2009 року 200 грн, 11 лютого 2009 року 555 грн, 06 березня 2009 року 300 грн, 10 березня 2009 року 800 грн, 04 квітня 2009 року 300 грн, 05 травня 2009 року 400 грн, 13 травня 2009 року 510 грн, 11 червня 2009 року 50 грн, 18 червня 2009 року 200 грн, 09 липня 2009 року 140 грн, 24 липня 2009 року 300 грн, 04 серпня 2009 року 46,08 грн, 05 серпня 2009 року 350 грн, 12 серпня 2009 року 1 000 грн, 10 вересня 2009 року 670 грн, 25 вересня 2009 року 105 грн, 02 жовтня 2009 року 300 грн, 04 листопада 2009 рок 200 грн, 12 листопада 2009 року 50 грн, 04 грудня 2009 року 400 грн, 05 січня 2010 року 252 грн, 06 лютого 2010 року 325 грн, 05 березня 2010 року 300 грн, 06 квітня 2010 року 400 грн, 24 квітня 2010 року 300 грн, 07 травня 2010 року 300 грн, 05 червня 2010 року 350 грн, 06 липня 2010 року 370 грн, 22 липня 2010 року 200 грн, 07 серпня 2010 року 600 грн, 13 серпня 2010 року 200 грн, 25 серпня 2010 року 200 грн, 10 вересня 2010 року 150 грн, 25 вересня 2010 року 190 грн, 25 жовтня 2010 року 340 грн, 05 листопада 2010 року 500 грн, 06 грудня 2010 року 400 грн, 06 січня 2011 року 564 грн, 24 січня 2011 року 300 грн, 02 лютого 2011 року 1 500 грн, 10 лютого 2011 року 1 010 грн, 25 лютого 2011 року 150 грн, 09 березня 2011 року 2 300 грн, 25 березня 2011 року 220 грн, 23 квітня 2011 року 410 грн, 23 травня 2011 року 400 грн, 24 червня 2011 року 270 грн, 08 липня 2011 року 650 грн, 23 липня 2011 року 87 грн, 06 серпня 2011 року 300 грн, 25 серпня 2011 року 255 грн, 16 вересня 2011 року 200 грн, 06 жовтня 2011 року 1 000 грн, 14 листопада 2011 року 150 грн, 08 грудня 2011 року 400 грн, 24 грудня 2011 року 500 грн, 11 лютого 2012 року 200 грн, 24 лютого 201 року 150 грн, 05 березня 2012 року 450 грн, 14 березня 2012 року 40 грн, 22 березня 2012 року 610 грн, 21 травня 2012 року 800 грн, 23 травня 2012 року 500 грн, 08 липня 2012 року 600 грн, 23 липня 2012 року 400 грн, 22 серпня 2012 року 500 грн, 25 вересня 2012 року 450 грн, 22 жовтня 2012 року 500 грн, 10 листопада 2012 року 179 грн, 21 грудня 2012 року 170 грн, 08 січня 2013 року 515 грн, 25 лютого 2013 року 500 грн, 16 березня 2013 року 980 грн, 25 квітня 2013 року 450 грн, 25 травня 2013 року 150 грн, 22 червня 2013 року 200 грн, 25 липня 2013 року 100 грн, 07 жовтня 2013 року 550 грн. Окрім того, останній платіж здійснений відповідачем навіть після закінчення строку дії карток 02 січня 2014 року. Розрахунок заборгованості підтверджується випискою за карткою НОМЕР_1 у відповідний період, а тому сумніву не викликає.

Отже, на час закінчення строку дії карток (грудень 2013 року) загальний строк позовної давності за кожним щомісячним платежем не сплинув, оскільки переривався наступним платежем та починав свій перебіг заново. За таких обставин, про порушення свого права банк міг дізнатися не раніше 31 грудня 2013 року. Із позовом про стягнення заборгованості, тобто за захистом порушеного права, банк звернувся до суду 03 серпня 2016 року, тобто до спливу загального строку позовної давності (01 січня 2014 року + 3 роки = 01 січня 2017 року), а тому з відповідача на користь банка належить стягнути заборгованість за тілом кредиту в повному обсязі, що становить суму 4 213,99 грн. Якщо приймати до уваги останній платіж, то загальний строк позовної давності на час звернення банка до суду за захистом порушення права тим більше не сплинув (03 січня 2014 року + 3 роки = 03 січня 2017 року).

Банком нараховані проценти за користування кредитом на 30 червня 2016 року в сумі 26 899,41 грн. Із такою сумою заборгованості за процентами за користування кредитом погодитися не можна.

Відповідно до правової позиції, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

Строк кредитування за даними кредитними правовідносинами припинився строком дії картки 31 грудня 2013 року, а тому банк мав право нараховувати проценти за користування кредитом лише до 31 грудня 2013 року та за процентною ставкою, яка дорівнювала 36% річних, що згідно з розрахунком заборгованості становить суму 699,27 грн. Нарахування банком процентів за користування кредитом за період із 01 січня 2014 року до 30 червня 2016 року та із використанням процентної ставки відмінної від 36% річних суперечить умовам договору та положенням чинного законодавства, а тому є незаконним. Отже, із відповідача на користь позивача підлягає до стягнення проценти за користування кредитом у сумі 699,27 грн, а у стягнення решти процентів за користування кредитом у сумі 26 200,14 грн слід відмовити за безпідставністю (26 899,41 699,27).

Спірний договір укладений між сторонами шляхом підписання заяви, у якій зазначено, що ОСОБА_1 ознайомилася та згідна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжної карткою та тарифами банку. Вона виразила свою згоду, що заява разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжної карткою та тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Разом із тим, кредитний договір укладається у письмові формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків при застосуванні конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Визначальним є додержання письмової форми договору.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяги з Умов і правил розуміла відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву від 14 грудня 200 року, а також те, що вказаний документ на момент підписання відповідачем заяви містив умови щодо розміру та порядку нарахування пені та штрафу саме у зазначеному в цьому документі, що доданий банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з Умов у редакції, що найбільш сприятлива для задоволення його позову.

Без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про розмір та порядок нарахування пені та штрафу (неустойки) витяг з Умов і правил не можна вважати складовою частиною кредитного договору, оскільки він не підписаний відповідачем. Отже, недодержання письмової форми кредитного договору щодо відповідальності за невиконання договірних зобов`язань у вигляді пені та штрафу (неустойки) не дає підстав розцінювати умови, прописані у витягу з Умов і правил, як невід`ємну складову частину змісту договору.

Отже, у заяві від 14 грудня 2006 року, яка підписана відповідачем пеня та штраф не прописані. Натомість пеня та штраф прописані в Умовах та правилах надання банківських послуг, ксерокопія яких приєднана банком до позовної заяви. Проте, Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а тому не можна вважати, що відповідач умовами договору зобов`язана нести неустойку за несвоєчасне виконання нею договірних зобов`язань у розмірах, нарахованих банком. Отже, позивачем не доведений розмір пені та штрафу, а тому вони не підлягають до стягнення та у задоволенні позову в частині пені в сумі 3 050 грн. та штрафу фіксованої частини 500 грн. і процентної складової 1 708,17 слід також відмовити за безпідставністю.

Неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, потягло неправильне застосування норм матеріального права, що у свою чергу є підставами згідно з положеннями ст.376 ЦПК України для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, яким позов задовольняється частково. Стягується з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 4 913,26 грн., яка складається із: тіла кредиту в сумі 4 213,99 грн та процентів за користування в сумі 699,27 грн. У стягненні решти процентів за користування кредитом у сумі 26 200,14 грн, пені у сумі 3 050 грн та штрафу: фіксованої частини в розмірі 500 грн. та процентної складової в сумі 1 708,17 грн. банку відмовляється за безпідставністю (загальна сума відмови 31 458,31 грн).

Відповідно до приписів ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Так, з відповідача стягується на користь банка 763,29 грн. судового збору (4 913,26 грн х 100 : 36 371,57 грн = 13,51%; 5 649,80 грн х 13,51 :100 = 763,29 грн), а з позивача на користь ОСОБА_1 1 430,20 грн. судового збору (1 653,60 грн х 86,49 : 100 = 1 430,20 грн).

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) заборгованість станом на 30 червня 2016 року за кредитним договором від 14 грудня 2006 року №б/н у сумі 4 913 грн. 26 коп., яка складається із: тіла кредиту в сумі 4 213 грн. 99 коп. та процентів за користування в сумі 699 грн. 27 коп.

У задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 763 грн. 29 коп. судового збору.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1 430 грн. 20 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню у касаційному порядку.

Головуюча Судді: