Провадження № 22-ц/812/1111/21

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року м. Миколаїв

справа № 489/4782/1820

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Тищук Н. О.,

суддів Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 19 березня 2021 року суддею Рум`янцевою Н.О., у приміщенні цього ж суду, (повне рішення складено 12 квітня 2021 року), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_4 до

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , треті особи

Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

про виселення,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Позивачка зазначала, що вона є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 . На час подання позову у будинку зареєстровані та проживали її батько ОСОБА_6 , брат ОСОБА_7 та відповідачі. Відповідачі створюють нестерпні умови для спільного проживання та перешкоджають їй у розпорядженні своїм майном. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зайняли будинок, виселивши батька з братом у непридатну для нормального проживання тимчасову будівлю. Вона має бажання продати будинок, але відповідачі перешкоджають їй у цьому, оскільки відмовляються у добровільному порядку звільнити будинок.

Посилаючись на порушення своїх прав власника будинку, ОСОБА_4 просила усунути їй перешкоди у користуванні майном шляхом виселення відповідачів.

До участі в справі як третіх осіб, залучено службу у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Відповідачі позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2021 року позов задоволено, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 виселено з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. З відповідачів на користь ОСОБА_4 стягнуто судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на ті ж обставини, якими проти позову заперечували.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_9 , діючи через свого представника ОСОБА_10 , просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_6 та ОСОБА_11 на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 12 лютого 1958 року, згідно рішення народного суду Ленінського району м. Миколаєва від 03 серпня 1983 року та рішення цього ж суду від 19 листопада 1984 року.

23 грудня 1986 року ОСОБА_6 та ОСОБА_11 подарували, а ОСОБА_7 прийняв в дар спірний житловий будинок (а.с. 10 том І).

09 вересня 2008 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_11 спірний житловий будинок за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Войтовською Ж.Ф. та зареєстрованим в реєстрі за № 2417 (а.с. 11 том І).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 померла.

Після смерті ОСОБА_12 , ОСОБА_4 звернулась до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області з заявою про прийняття спадщини. ОСОБА_7 подав заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_4

23 червня 2015 року державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Фоменко С.П. ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 12 том І).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 червня 2015 року (а.с. 13 том І).

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстровані у спірному домоволодінні як члени сім`ї попереднього власника.

Після зміни власника та набуття права власності позивачем ОСОБА_4 у 2015 році, відповідачі залишились проживати в будинку. Тобто, позивач, приймаючи спадщину, усвідомлювала права відповідачів на проживання у спірному будинку та розпоряджалась своєю власністю з урахуванням прав відповідачів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог позивача та доведеності того, що відповідачі зайняли жиле приміщення, систематично порушують правила співжиття в належному останній будинку. Характер цих порушень свідчить про неможливість їх спільного проживання з позивачем.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки вони не відповідають нормам матеріального права та вищевикладеним обставинам справи.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема, подружжя, батьки, діти, та особи, які спільно з ними проживають та ведуть спільне господарство.

Згідно до ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України.

В той же час, суб`єктом відповідальності, передбаченої ст. 116 ЖК України, є наймач, члени сім`ї й інші особи, які проживають з ним, та порушують правила співжиття.

З аналізу вказаної норми можна зробити висновок про те, що для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Для вирішення справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР важливим є те, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

За умовами цієї правової норми підставою виселення вказаних осіб може стати не будь-яке порушення правил співжиття, а лише таке, котре відбувається в жилому приміщенні і стосується відносин щодо користування жилими приміщеннями осіб, які проживають у них.

Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. При цьому, неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість спільного проживання. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами різного змісту, крім порушення правил співжиття, без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання та в такій спосіб, якій передбачений законом.

Разом з тим, позивач ОСОБА_4 , звертаючись до суду зазначила, що відповідачі не є членами її сім`ї та спільно з нею в одному жилому приміщенні не проживають і не ведуть спільне господарство.

Отже, позивачка, обираючи такий спосіб захисту свого права, не надала доказів на підтвердження його порушення з боку відповідачів та застосування до них підстав виселення у спосіб, передбачений ч. 1 ст. 116 ЖК України, так як вона з ними спільно не проживає, а вони відносно неї не створюють неможливих умов для спільного проживання.

Щодо відсутності договору найму між сторонами, або необхідності особистого проживання власниці у належному їй будинку, то для захисту такого інтересу позивачки ОСОБА_4 статтею 16 ЦК України передбачені інші способи захисту.

Окрім цього, відносно відповідачів відсутні будь-які факти, які підтверджуються належними доказами, щодо їх протиправної поведінки, яка б порушувала правила співжиття і робила неможливим спільне проживання в одному жилому приміщенні.

Виселення цих осіб без надання іншого жилого приміщення є порушенням принципу справедливості та розумності ( стаття 3 ЦК).

За такого, рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, у відповідності до підпунктів 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , треті особи Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про виселення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: С.Ю.Колосовський

О.О.Ямкова

---------------------------------

Повну постанову складено 19 липня 2021 року