ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 липня 2021 року

м. Харків

справа № 619/1903/19

провадження № 22ц/818/1051/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Гришиної А.О.,

імена (найменування) сторін:

позивач Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представники ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 20 січня 2020 року в складі судді Кононихіної Н.Ю.,

у с т а н о в и в:

В травні 2019 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль») в особі свого представника ОСОБА_6 звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 13 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль Банк» (далі ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), зміненим на АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/1547/82/100508, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит в сумі 20 400 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою 14,00% річних, строком до 13 червня 2018 року.

В цей же день з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та відповідачами укладено договір іпотеки № 014/1547/82/100508/1, предметом якого є належний на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 .

25 серпня 2009 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору № 014/1547/82/100508/1, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди врегулювати заборгованість за кредитним договором, строк дії якої настав, у певному порядку.

ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором від 13 червня 2008 року № 014/1547/82/ НОМЕР_1 не виконала, у зв`язку з чим станом на 28 лютого 2019 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 206 881,30 доларів США, яка складається з: поточної заборгованості за кредитом в розмірі 12 727,90 доларів США, поточної заборгованості за відсотками в розмірі 10 287,04 доларів США, пені в розмірі 183 866,36 доларів США.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 червня 2008 року № 014/1547/82/100508 в розмірі 206 881,30 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; вирішити питання про стягнення судового збору.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 20 січня 2020 року позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факту наявності заборгованості відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором від 13 березня 2008 року № 014/1547/82/ НОМЕР_1 не встановлено, оскільки позивачем здійснено розрахунок, який не базується на вимогах закону. Останній платіж на погашення заборгованості внесено 01 вересня 2014 року, позов пред`явлено 17 травня 2019 року, тобто більше, ніж через три роки після останньої сплати. Також суд першої інстанції зазначив, що позивач не пред`явив вимогу до поручителя у досудовому порядку. Крім того, в житловому будинку, який є предметом іпотеки, зареєстровані та проживають малолітні діти онуки відповідачів, а саме ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

16 листопада 2020 року ОСОБА_5 представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову АТ «Райффайзен Банк Аваль» в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в кредитному договорі від 13 березня 2008 року № 014/1547/82/100508 сторони встановили строк до повного погашення заборгованості з датою остаточного погашення кредиту до 13 червня 2018 року, отже у кредитора виникло право звертатись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки на протязі трьох років після 13 червня 2018 року. Зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував обставин здійснення позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, який відповідачами не спростовано. Підписуючи договір іпотеки, відповідачі гарантували, що предмет іпотеки знаходиться у їх власності та права третіх осіб не порушуються.

30 грудня 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржив, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 13 червня 2008 року між ВАТ «Альфа-Банк», зміненим на АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/1547/82/100508, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит в сумі 20 400 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою 14,00% річних, строком до 13 червня 2018 року (а. с. 9-13).

В цей же день з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та відповідачами укладено договір іпотеки № 014/1547/82/100508/1, предметом якого є належний на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 , Ѕ частина якого належить іпотекодавцю на праві власності підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 квітня 2005 року (справа № 2-251), зареєстроване в Дергачівському комунальному підприємстві технічної інвентаризації «Інвенрос» Харківської області (далі Дергачівське КПТІ «Інвенрос» Харківської області) 10 червня 2008 року в книзі № 31 за № 4025; Ѕ частина якого належить майновому поручителю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Дергачівіської міської ради Харківської області 13 червня 1995 року, зареєстроване в Дергачівському КПТІ «Інвенрос» Харківської області 12 серпня 1995 року в книзі 31 за № 4015 (а. с. 22-31).

25 серпня 2009 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору № 014/1547/82/100508/1, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди врегулювати заборгованість за кредитним договором, строк дії якої настав, у певному порядку (а. с. 17-20).

ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором від 13 червня 2008 року № 014/1547/82/ НОМЕР_1 не виконала, у зв`язку з чим станом на 28 лютого 2019 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 206 881,30 доларів США, яка складається з: поточної заборгованості за кредитом в розмірі 12 727,90 доларів США, поточної заборгованості за відсотками в розмірі 10 287,04 доларів США, пені в розмірі 183 866,36 доларів США.

15 грудня 2016 року банк направив ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору, в якій повідомив, що позивач має можливість запропонувати ОСОБА_1 варіанти врегулювання боргу в добровільному порядку з урахуванням особливостей виникнення боргу останньої та попередив, що у випадку ігнорування даної вимоги та непогашення боргу у 60-денний строк, банк має право прийняти рішення про відступлення права вимоги за кредитом третій стороні або відповідно до статей 36-38, 41 Закону України «Про іпотеку» звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття банком права власності на предмет іпотеки, продажу банком від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі або реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах (а. с. 90).

07 березня 2019 року банк направив ОСОБА_1 вимогу про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, на яку остання не відреагувала (а. с. 32).

07 березня 2019 року банк направив ОСОБА_2 вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору, на яку останній не відреагував (а. с. 34).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом частини першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

За правилами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання що виконання зобов`язань може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

З змістом частини четвертої статті 559 ЦК України ( у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договору поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного заповзання не пред`явить вимоги до поручителя.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 4087/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до пунктів 7.1., 7.2., 16.2. та 16.4. укладеного між сторонами кредитного договору позичальник здійснює погашення кредиту та процентів щомісячно ануїтетними (однаковими) платежами в розмірі згідно з графіком погашення кредиту та інших платежів. Позичальник зобов`язується здійснювати погашення кредиту та процентів ануїтетними платежами у валюті кредиту кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту в дату, визначену п. 1.3.3. цього договору. Якщо дата сплати, зазначена в п. 1.3.3. договору, не є банківським днем, платіж здійснюється не пізніше останнього банківського дня, який передує даті, визначеній п. 1.3.3. договору. У разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань згідно цього договору, кредитор має право вимагати дострокового виконання грошових зобов`язань згідно умов, викладених у статті 9 цього договору. Якщо інше не встановлено законодавством України, позичальник несе відповідальність за виконання цього договору всім своїх майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення. За фактом невиконання або неналежного виконання позичальником грошових зобов`язань за цим договором кредитор надсилає позичальнику письмову вимогу про усунення відповідного порушення протягом одного місяця з моменту отримання позичальником цієї вимоги. Невиконання позичальником вимоги кредитора протягом встановленого строку є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки/предмет застави та пред`явлення вимоги до поручителя відповідно до умов договорів забезпечення.

Згідно з пунктами 9.1. 9.3. укладеного між сторонами кредитного договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту позичальником у повному обсязі разом зі сплатою всіх сум, належних до сплати на дату пред`явлення вимоги, включаючи проценти за кредитом (в тому числі, прострочені проценти), пеню та штрафи відповідно до цього договору. Позичальник зобов`язаний виконати вимогу кредитора про дострокове погашення грошових зобов`язань за цим договором протягом не більше ніж 30 календарних днів з моменту її пред`явлення. У разі невиконання позичальником цієї вимоги кредитор має право звернути стягнення за будь-яким з договорів забезпечення (або пред`явити вимогу поручителю) або вжити заходи для стягнення заборгованості позичальника за цим договором, які не суперечать чинному законодавству України.

Отже, у такий спосіб сторони договору врегулювали питання щодо дострокового повернення кредитних коштів, тобто зміну строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів, що також відповідає вимогам статті 1050 ЦК України.

Судом першої інстанції установлено, що останній платіж за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 здійснила 01 вересня 2014 року і протягом наступних 30 календарних днів позичальник не виконав обов`язки, передбачені пунктами 7.1., 7.2., 16.2., 16.4. кредитного договору, тому строк користування кредитними коштами вважається таким, що сплив через 30 календарних днів, тобто 15 січня 2016 року.

Таким чином, з 16 січня 2016 року у позивача виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав, проте банк звернувся із позовом до суду до позичальника лише 17 травня 2019 року, тобто з пропуском загальної позовної давності, яка передбачена статтею 257 ЦК України.

Ураховуючи те, що сторони погодили у кредитному договорі (пункт 9.2.) зміну строку основного зобов`язання у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору протягом більше ніж на тридцять календарних днів, врахувавши закінчення строку дії договору, а також те, що останній платіж відповідачем був здійснений 01 вересня 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся 17 травня 2019 року, неподання позивачем до суду першої інстанції доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про переривання строку позовної давності, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 у зв`язку із пропуском позовної давності, про застосування наслідків спливу якої було заявлено відповідачем (а. с. 86-89).

Таке застосування умов договору відповідає усталеній практиці Верховного Суду, викладеній, зокрема у постановах від 10 червня 2019 року у справі № 522/13186/15-ц (провадження № 61-28504св18), від 17 липня 2019 року у справі № 299/1135/16-ц (провадження № 61-11522св18), від 24 липня 2019 року у справі № 751/2958/16 (провадження № 61-3697св18).

Оскільки кредитним договором передбачено, що боржник повинен був здійснювати щомісячні чергові платежі, а відповідальність поручителя настає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 є законним.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 УЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що в кредитному договорі від 13 березня 2008 року № 014/1547/82/100508 сторони встановили строк до повного погашення заборгованості з датою остаточного погашення кредиту до 13 червня 2018 року є безпідставними з урахуванням вказаних правових позицій Верховного Суду.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 20 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 16 липня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді О.М.Хорошевський

В.Б.Яцина