КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 373/770/20

номер провадження: 22-ц/824/426/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Акцент-Банк» - Омельченка Євгена Володимировича на рішення Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 29 вересня 2020 року у складі судді Опанасюка І.О., у справі за позовом акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - АТ «Акцент-Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 01 червня 2018 року приєднався до Умов та Правил надання банківський послуг в ПАТ «Акцент-Банк», правонаступником якого є АТ «Акцент-Банк», з метою укладення кредитного договору №SAMABWFC7 та отримання кредитної картки. На підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку відповідачу надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 44,40%, щомісячно, на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позивач зазначав, що своїм підписом у анкеті - заяві відповідач підтвердив, що підписана ним анкета - заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті https:a-bank.com.ua/terms, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконує цих обов`язків, внаслідок чого станом на 19 травня 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 26 535 грн 74 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 14 753 грн 22 коп., заборгованість за відсотками у розмірі 11 782 грн 52 коп.

З наведених підстав АТ «Акцент-Банк» просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № SAMABWFC7 від 01 червня 2018 року у розмірі 26 535 грн 74 коп. та судовий збір у розмірі 2 102 грн 00 коп.

Рішенням Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 29 вересня 2020 рокуу задоволенні позову АТ «Акцент-Банк»відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник АТ «Акцент-Банк» - Омельченко Є. В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ «Акцент-Банк» задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в А-Банку підтвердив факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послугта зобов`язався в подальшому регулярно знайомитися зі змінами до них. Оскільки вказаний кредитний договір є договором оферти, то відповідач, користуючись кредитними коштами, підтвердив, що він ознайомлений та погоджується з Умовами і Правилами надання банківських послуг. На час укладення договору банк надав всю необхідну інформацію в письмовому вигляді. Своїм підписом позичальник підтвердив факт виконання банком усіх переддоговірних формальностей.

Зазначає, що згідно чинного законодавства позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідач отримав кредитну карту та скористався кредитними коштами, тобто погодився з умовами, що діяли на момент зняття коштів і вже повинен сплачувати процентну ставку.

Вказує, що до позовної заяви було додано паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна карта», в якому зазначені всі оговорені умови кредитування, строки, процентна ставка та який підписаний боржником, хоча суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив зворотнє.

Зазначає, що суд першої інстанції, посилаючись на правову позицію, що міститься у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, не взяв до уваги, що у вказаній постанові, на відміну від даної справи, з відповідача було стягнуто заборгованість за тілом кредиту. На підтвердження вірності розрахунку до апеляційної скарги представник банку додав банківську виписку.

Також зазначає, що суд першої інстанції не врахував висновки, які містяться у постановах Верховного Суду: від 09 липня 2018 року у справі № 202/19403/13-ц; від 18 квітня 2018 року у справі № 705/6051/15-ц; від 14 лютого 2018 року у справі № 265/7652/15-ц.

Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд враховує, що відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Крім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ). Зокрема, ЕСПЛ в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У рішеннях ЄСПЛ у справі «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі», де ЄСПЛ вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року № 3236/03, § 41 «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Дана справа не знаходить свого вирішення більше року, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам її розгляду.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 26 535 грн 74 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи таперевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не містить даних про вид договору, реквізитів розрахункових рахунків чи виду та номеру платіжної картки, на якому (якій) виникла заборгованість, не містять даних про наявність на день підписання анкети-заяви кредитного ліміту в розмірі, вказаному в позові, а тому не може бути належним та допустимим доказом у справі. Виписок із особового рахунку відповідача про рух коштів суду не надано. Розрахунок заборгованості не є доказом наявності або відсутності договірних зобов`язань між сторонами, а є доповненням до позовної заяви із зазначенням обрахунку позивачем позовних вимог майнового характеру та має інформаційний характер у контексті ціни позову.

Також суд зазначив, що не є належними та допустимими доказами існування між банком та відповідачем кредитних відносин із визначеними істотними умовами договору надані позивачем копії Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк», Тарифи банку, Правила користування кредитною карткою «Універсальна». З наданих позивачем доказів підтверджується лише факт підписання 01 червня 2018 року відповідачем ОСОБА_1 анкети - заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в А-Банку, в якій не зазначено ні про видачу платіжних чи кредитних карток, строк їх дії, ні розмір кредитного ліміту, ні розмір та порядок нарахування процентів, ні розмір, порядок та підстави нарахування пені чи штрафу.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факту укладення із відповідачем договору на умовах, зазначених позивачем, та факту видачі кредиту, що свідчить про недоведеність порушення відповідачем прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції , оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду ( ч.1 ст.638 ЦК України).

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2 ст.638 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання послуг в АТ «Акцент-Банк» підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у А-Банку, у якій зазначено, що він погоджується з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованому в рекламному буклеті, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку до укладення договору і згоден з його умовами.

Підписана відповідачем анкета-заява містить докладну інформацію щодо особи позичальника, зокрема повну дату його народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків, дівоче прізвище матері, серію, номер паспорта і дату його видачі, сімейний стан, адресу проживання, номер мобільного телефону, e-mail, освіту, розмір доходу (а.с.7).

Відомості в анкеті-заяві повністю відповідають наданій банком копії паспорта відповідача, наданого ним до банку та підписаного на кожній сторінці (а.с.14).

В результаті досягнення домовленості між сторонами щодо надання кредиту відповідач отримав кредитну картку.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, доданого банком до позовної заяви, відповідач активно використовував кредитні кошти і здійснював погашення кредиту у розмірі від 10 грн 75 коп. до 911 грн 80 коп. Останнє погашення кредиту відбулося 24 грудня 2019 року на суму 10 грн 75 коп., після чого оплати на погашення кредиту відповідачем не проводились, що стверджується наданим банком розрахунком (а.с.6).

Отже, наведені обставини підтверджують факт звернення відповідача до банку та отримання ним кредитних коштів, що у свою чергу свідчить про виникнення між сторонами прав і обов`язків, які ґрунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит» і спростовують висновки суду про недоведеність даних обставин.

При цьому колегія суддів враховує, що висновок суду першої інстанції про те, що розрахунок заборгованості не є доказом наявності або відсутності договірних зобов`язань між сторонами, а є доповненням до позовної заяви із зазначенням обрахунку позивачем позовних вимог майнового характеру та має інформаційний характер у контексті ціни позову, є помилковим з таких підстав.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, він підписаний представником банку, містить дані про складові кредитного договору, а саме: заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту), заборгованість за тілом кредиту (прострочений), заборгованість за процентами, заборгованості за процентами на поточну заборгованість.

Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами вказаний вище розрахунок заборгованості за кредитним договором, що є його процесуальним обов`язком відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням викладеного вимоги банку про стягнення фактично отриманих та використаних позичальником коштів, які не повернуті в добровільному порядку, є обґрунтованими і підлягають до задоволення.

Такі висновки узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від 18 лютого 2011 року, де Велика Палата, погодившись із судовими рішеннями про стягнення із боржника непогашеного тіла кредиту, зазначила, що хоча укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить розміру і строку повернення кредиту, однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, і необхідність їх захисту через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Визначаючи розмір боргу за тілом кредиту, який підлягає стягненню з відповідача на користь банку, колегія суддів керується наданим банком розрахунком (а.с.6), з якого вбачається, що за період із 01 червня 2018 року по 10 травня 2020 року відповідачем ОСОБА_1 використано кредитних коштів у розмірі 13 122 грн 92 коп.

За цей же період відповідачем внесено на погашення кредиту кошти у розмірі 6 911 грн 59 коп.

Таким чином борг за неповернутим кредитом складає різницю у розмірі 6 211 грн 33 коп., який і підлягає стягненню на користь банку.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що розмір боргу за тілом кредиту становить 14 753 грн 22 коп., колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав.

При цьому колегія суддів керується тим, що з наданого банком розрахунку вбачається, що частину повернутих позичальником коштів банк безпідставно зарахував на погашення процентів, що невірно, оскільки вказаний банком розмір процентів не обумовлений договором і не може бути застосований.

Відповідно до приписів ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні боргу за тілом кредиту не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення боргу за тілом кредиту.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 11 782 грн 52 коп.

Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції вірно виходив з того, що у анкеті-заяві ОСОБА_1 відсутні будь-які умови, які є істотними для кредитного зобов`язання, зокрема: не зазначена процентна ставка, а доданий до позову витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не містить підпису відповідача, що у свою чергу свідчить про відсутність згоди між сторонами щодо істотних умов договору, зокрема розміру процентів, та неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами і, як наслідок, необґрунтованість вимог позивача в цій частині.

За таких обставин з огляду на відсутність домовленості між сторонами щодо умов та розміру сплати процентів, вимоги банку в цій частині не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від 18 лютого 2011 року, де Велика Палата, скасовуючи рішення судів в частині стягнення процентів та пені і ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в цій частині, вказала, що відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойки не дає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в цій частині повно з`ясував обставини справи, дав їм належну оцінку і ухвалив рішення в цій частині з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач користувався коштами і періодично погашав кредит, не спростовують висновків суду про відсутність підстав для стягнення зазначених у розрахунку відсотків з огляду на відсутність визначених сторонами у заяві-анкеті їх розміру, умов та порядку застосування.

Також колегія суддів відхиляє посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції паспорту споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», як необґрунтовані, оскільки, подаючи позов, банк зазначив, що укладений між сторонами договір включає цілий ряд документів, зокрема: Умови та Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою, основні умови обслуговування і кредитування, а також Тарифи банку. Вказаний паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» не є складовою кредитного договору, а підписання відповідачем фрагментарно одного із документів, а не усіх в цілому не є доказом досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов договору.

Посилання представника позивача на необхідність врахування практики Верховного Суду у постановах: від 09 липня 2018 року у справі № 202/19403/13-ц; від 18 квітня 2018 року у справі № 705/6051/15-ц; від 14 лютого 2018 року у справі № 265/7652/15-ц, є безпідставними та суперечать положенням закону з таких міркувань.

У справі № 202/19403/13-ц встановлено що: «Відповідач 10 жовтня 2007 року написав заяву до ПАТ КБ «ПриватБанк» про відкриття дебетної картки Visa (основна) та MasterCard (додаткова) у валюті USD, строк дії до 10 листопада 2008 року, сума кредитного ліміту картки 2 000,00 доларів США, базова відсоткова ставка 1,4 % в місяць із розрахунку 360 днів».

Постанови у справах 705/6051/15-ц, № 265/7652/15-ц були прийняті Верховним Судом до прийняття постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36, 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати КЦС - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів КЦС.

Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не позиція, що міститься у наведених скаржником постановах Верховного Суду, а саме висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Окрім того, такий висновок відповідає принципу юридичної визначеності, бо якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

Посилання в апеляційній скарзі на виписку про рух коштів по рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , за період з 01 червня 2018 року по 27 жовтня 2020 року, яка подані представником позивача разом з апеляційною скаргою (а.с.39-40), не приймається судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки вказана виписка про рух коштів по рахунку подана з порушенням процесуальних строків подання доказів.

Згідно зі ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи вбачається, що надана представником банку апеляційному суду вказана вище виписка про рух коштів по рахунку не була подана до суду першої інстанції та вона не була предметом розгляду у суді першої інстанції.

Представник АТ «Акцент-Банк» не надав апеляційному суду доказів неможливості подання вказаної вище виписки про рух коштів по рахунку до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а відтак ця виписка не може бути прийнята апеляційним судом відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України.

Оскільки суд першої інстанції, у порушення вимог ст.263 ЦПК України, помилково відмовив у задоволенні позовних вимог АТ «Акцент-Банк»в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6 211 грн 33 коп., то колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині не може бути залишене в силі та відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог АТ «Акцент-Банк» в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6 211 грн 33 коп. з наведених вище підстав.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

АТ «Акцент-Банк» за подання позову до суду першої інстанції сплатило судовий збір у розмірі 2 102 грн 00 коп., а за подання апеляційної скарги - 3 153 грн 00 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє позов АТ «Акцент-Банк», то понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 230 грн 20 коп.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Акцент-Банк» - Омельченка Євгена Володимировича - задовольнити частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 29 вересня 2020 року в частині вирішення позовних вимог акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту, а також в частині розподілу судових витрат - скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

Позовні вимоги акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства «Акцент-Банк» (місцезнаходження: місто Дніпро, вул. Батумська, 11, МФО 307770, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 14360080) заборгованість за тілом кредиту у розмірі 6 211 грн 33 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства «Акцент-Банк» (місцезнаходження: місто Дніпро, вул. Батумська, 11, МФО 307770, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 14360080) судовий збір у розмірі 1 230 грн 20 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: