Провадження № 22-ц/801/1296/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 рокуСправа № 127/23008/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 квітня 2021 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Воробйов В.В.,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПрАТ «СК «МІСТО», з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору КП «Вінницька транспортна компанія» про стягнення страхового відшкодування.

Позовна заява мотивована тим, що 22.02.2019 близько 09 год. 18 хв. в м. Вінниці водій ОСОБА_2 , керуючи трамваєм марки «Міrage» ВЕ 4/6, маршрут №6 «Залізничний вокзал-Вишенька», рухаючись по проспекту Коцюбинського допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 . Внаслідок ДТП остання була госпіталізована до реанімаційного відділення МКЛ ШМД м. Вінниці, де під час надання медичної допомоги померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказує, що 27.02.2018 між відповідачем ПРАТ «СК «МІСТО» та КП «Вінницька транспортна компанія» було укладено Договір №318-000010 комплексного добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту та добровільного страхування відповідальності перед третіми особами.

26.09.2019 року ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» в інтересах позивача подало до відповідача заяву про виплату страхового відшкодування. Однак, ОСОБА_1 було відмовлено у виплаті страхового відшкодування. Вказану відмову позивач вважає необґрунтованою, безпідставною та такою, що грубо порушує його права.

ОСОБА_1 зазначає, що відсутність вини у кримінальному провадженні водія трамвая, не виключає цивільно-правової відповідальності і відмови в виплаті страхового відшкдування.

За наведених обставин, позивач посилаючись на п.п. 10.2, 10.2.1., 10.4 Договору №318-000010 та ч.2 ст. 1168 ЦК України просив стягнути на свою користь з відповідача страхове відшкодування, а саме понесені витрати на лікування дружини в розмірі 35017,78 грн. та витрати на її поховання в сумі 1600,00 грн.

Позивач вказує, що смерть дружини призвела до моральних страждань, які полягають у порушені звичного порядку життя, психологічних стражданнях, емоційних переживаннях. Тому просив стягнути на свою користь з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Вказані обставини та відмова у виплаті страхового відшкодування відповідачем стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідач ПрАТ «СК «МІСТО» подало до суду відзив на позов, в якому вказує на безпідставність та не обґрунтованість позовних вимог, просило відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що дія договору страхування розповсюджується на осіб, які перебувають в трудових відносинах зі страхувальником, знаходяться на посаді водія згідно з штатним розписом страхувальника та керують забезпеченим транспортним засобом. Позивачу було двічі відмовлено відповідачем у виплаті страхового відшкодування, оскільки ним не було надано повний перелік документів, що визначений договором. Також договором страхування визначено, що не підлягає відшкодуванню шкода, заподіяна при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону. Порушення вимог ПДР були здійснені пішоходом ОСОБА_3 , які знаходяться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди. При заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок умислу потерпілого.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору КП «Вінницька транспортна компанія» надала письмові пояснення, в яких просить відмовити у задоволенні позову та вказує на те, що 22.02.2019 надійшла заява від сина загиблої про надання матеріальної допомоги на лікування матері. До заяви ним було додано низку чеків про витрати на лікування. ОСОБА_4 сину було виплачено 20000,00 грн. Тому, заявлені у позові витрати підлягають зменшенню у разі їх підтвердження. Щодо моральної шкоди, то представник вважає, що підстав для їх задоволення немає, оскільки із матеріалів позовної заяви не можна встановити в чому вона полягала та відсутні докази щодо обґрунтування суми такого відшкодування. Те саме стосується і витрат на поховання загиблої.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В якості основних доводів скаржник зазначає те, що відсутність вини водія трамвая та закриття провадження у справі відносно нього, не звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди відповідно до умов Договору, завдану джерелом підвищеної безпеки.

Відповідач ПрАТ «СК «МІСТО» подало письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Позивач подав відповідь на відзив, де вказав, що сума страхового відшкодування не підлягає зменшенню. Адже 20000, отриманих сином позивача від третьої особи в якості матеріальної допомоги, не входить до суми страхового відшкодування, заявленого позивачем в даному позові.

Відзиву на апеляційну скаргу від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору КП «Вінницька транспортна компанія» не надходило.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що 22.02.2019 близько 09 год. 18 хв. водій ОСОБА_2 , керуючи технічно справним трамваєм марки ВЕ 4/6 «Мираж» № 267 (маршрут №6 «Залізничний вокзал-Вишенька»), рухаючись у м. Вінниці по проспекту Коцюбинського, зі сторони вул. Замостянської, в районі буд. №37, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 .

Внаслідок ДТП від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. (а. с. 41).

Позивач є чоловіком загиблої. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, дружина позивача ОСОБА_5 02.09.1978 зареєструвала шлюб з позивачем ОСОБА_1 .. Після укладення шлюбу дружина змінила своє дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » (а.с. 42).

З інформації про склад сім`ї потерпілої вбачається, що родичами першого ступеня спорідненості ОСОБА_3 на момент ДТП були: чоловік - позивач ОСОБА_1 , син ОСОБА_4 та син ОСОБА_8 (а.с. 43).

Сини померлої відмовилися від своєї частки страхового відшкодування, яке їм належало внаслідок ДТП, яка мала місце 22.02.2019 на користь батька ОСОБА_1 (а.с. 44, 45).

26.12.2016 постановою старшого слідчого СВ Вінницького відділу поліції ГУ НП у Вінницькій області закрито кримінальне провадження №0000342, у зв`язку із відсутністю у діянні водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 46-47).

З постанови слідує, що пішохід ОСОБА_3 не впевнившись у власній безпеці, при наявності в полі зору регульованого пішохідного переходу перетинала трамвайні колії в невстановленому місці, справа-наліво по ходу руху трамвая. Внаслідок вказаної події пішохід ОСОБА_3 була госпіталізована до реанімаційного відділення МКЛ ШМД м. Вінниці, де під час надання медичної допомоги померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи №204 від 19.04.2019 «В ситуації, яка склалася, водій трамвая ВЕ 4/6 «Мираж» №267 ОСОБА_2 не мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування, із зниженням швидкості руху трамвая до руху пішохода. В ситуація, яка склалася, при технічних параметрах вказаних в умовах призначення експертизи, в діях водія трамвая ВЕ 4/6 «Мираж» №267 ОСОБА_2 не вбачається не відповідності вимогам Правил дорожнього руху України які з технічної точки зору знаходилися б в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, пішохід ОСОБА_3 порушила вимоги п.п. 4.7, а б г п. 14.4 Правил дорожнього руху України. Дані порушення вимог ПДР України пішоходом ОСОБА_3 знаходяться в причинному зв`язку із наслідками дорожньо-транспортної пригоди».

27.02.2018 між ПрАТ «СК «МІСТО» та КП «Вінницька транспортна компанія» було укладено Договір №318-000010 комплексного добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту та добровільного страхування відповідальності перед третіми особами. Предметом договору є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної страхувальником життю, здоров`ю, працездатності, майну третіх осіб, під час експлуатації наземного транспортного засобу (а.с. 8-14).

З Додатку №1 до вказаного договору вбачається, що до переліку забезпечених транспортних засобів належить, зокрема, трамвай «Міrage», інв. №267 (а.с. 15-24).

26.09.2019 ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» в інтересах позивача подало до відповідача заяву про виплату страхового відшкодування на суму 46617,78 грн., яка складається з: 35017,78 грн. - відшкодування витрат на лікування, 1600,00 грн. - відшкодування витрат на поховання, 10000,00 грн. - моральної шкоди (а.с. 5-7). До заяви додано ряд чеків (а.с. 127-137, 156-163).

21.10.2019 відповідачем надіслано ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» відповідь, зі змісту якої вбачається, що підстав для виплати страхового відшкодування по заяві немає, оскільки шкода заподіяна при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону. 26.06.2019 закрито кримінальне провадження, у зв`язку із відсутністю у діянні водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Крім того вина водія не встановлена іншими документами, що визначають вину і перебувають будь-який вид юридичної відповідальності та вступили в законну силу. Станом на 21.10.2019 рішень судових органів, які підтверджують вину страхувальника або осіб визначених договором немає (а.с. 27).

Також, 23.06.2020 відповідач надіслав ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» відповідь з приводу повторного розгляду заяви №9006 від 26.09.2019 про виплату страхового відшкодування, в якій зазначено про відсутність підстав для виплати (а.с. 82-83).

22.02.2019 син загиблої ОСОБА_4 звернувся до третьої особи КП «Вінницька транспортна компанія» із заявою про надання матеріальної допомоги на лікування матері.

Згідно касових ордерів № 205, №210 від 22.02.2019 та від 25.02.2019 КП «Вінницька транспортна компанія» ОСОБА_4 було виплачено матеріальну допомогу у загальній сумі 20000,00 грн. (а.с. 159-140).

Посилання відповідача та третьої особи щодо зменшення суми страхового відшкодування на 20000 гривень, яка вказана вище, на переконання Вінницького апеляційного суду є безпідставним. Адже до витрат, понесених позивачем на лікування його дружини, отримані сином позивача кошти не входять. На підтвердження заперечень відповідача та третьої особи відповідних доказів матеріали справи не містять. Факт отримання сином потерпілої 20000 гривень не підтверджує того, що саме ці кошти були витрачені безпосередньо позивачем на лікування своєї дружини, а відтак не можуть включатися до суми страхового відшкодування.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що шкода не підлягає відшкодуванню, оскільки в діях пішохода ОСОБА_3 наявні ознаки умислу, оскільки вона, порушуючи ПДР, свідомо знехтувала правилами безпеки руху, передбачала наслідки, поставила під загрозу рух транспорту та своє життя. В зв`язку з цим, умисел потерпілого спричинив виникненню шкоди та вина потерпілої доведена. Також, судом зазначено, що ПрАТ «СК «МІСТО» не може виплачувати страхове відшкодування, так як п. 7.1.2 договору страхування передбачено, що страховиком не підлягає відшкодуванню шкода, яка виникла з умислу самої потерпілої третьої особи, а тому подія що сталася не належить до страхового випадку.

Крім того, судом вказано, що обов`язок по відшкодуванню шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки настає у власника транспортного засобу, тобто КП «Вінницька транспортна компанія», яка є третьою особою у справі. Третя особа добровільно виплатила позивачу кошти на лікування потерпілої, після звернення за матеріальною допомогою сина потерпілої, що в свою чергу підтвердила свій обов`язок по відшкодуванню шкоди. Відтак, ПрАТ «СК «МІСТО» не є належним відповідачем, оскільки умовами страхового договору чітко визначені межі, на які поширюється дія договору.

При цьому суд зазначив, що позов подано до неналежного відповідача.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком, з огляду на наступне.

Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України, згідно з яким, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Згідно з положеннями ч.ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВС від 23.09.2020 у справі № 199/1100/19.

З огляду на презумпцію вини завданої шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

В постанові старшого слідчого про закриття кримінального провадження від 26.06.2019 відсутня інформація про умисел потерпілої чи усвідомлене бажання заподіяти шкоду - спричинити ДТП та поставити під загрозу своє життя.

Доказів непереборної сили або умислу померлої під час вчинення ДТП матеріали справи не містять.

При цьому, відповідачем не доведено тих обставин, що потерпіла передбачала, бажала чи свідомо допускала настання ДТП зі смертельним наслідком.

Отже висновки суду про умисел потерпілої є помилковим та таким, що суперечить матеріалам справи.

Таким чином, встановлені у справі обставини вказують на причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями володільця джерела підвищеної небезпеки, від яких загинула дружина позивача, та заподіяною внаслідок ДТП шкодою.

Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, що відповідальність водія трамвая застрахована у ПрАТ «СК «МІСТО» за Договором №318-000010 комплексного добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту та добровільного страхування відповідальності перед третіми особами від 27.02.2018, який діяв на момент ДТП станом на 22.02.2019.

Відповідно до п.2.2 Договору страховим випадком є виникнення обов`язку Страхувальника відшкодувати заподіяну ним шкоду життю, здоров`ю, працездатності фізичної особи та/або її майну, та/або заподіяну внаслідок ДТП за участю забезпеченого ТЗ; виникнення обов`язку Страхувальника відшкодувати заподіяну ним шкоду життю, здоров`ю, працездатності фізичної особи та/або її майну, та/або шкоду заподіяну під час експлуатації забезпеченого ТЗ; відшкодуванню Страховиком підлягають реальні збитки, заподіяні третій особі у період дії Договору, а також моральна шкода, внаслідок ДТА за участю забезпеченого ТЗ та наслідок експлуатації ТЗ.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що відсутність у діянні водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та факт закриття кримінального провадження відносно нього, не може свідчити про відсутність страхового випадку та відсутності підстав для відшкодування ПрАТ «СК «МІСТО» завданої позивачу шкоди, оскільки цивільно-правова відповідальність була застрахована цією страховою компанією. Тому не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду згідно умов Договору, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Крім того, відповідачем не подано жодного доказу на підтвердження відсутності своєї вини, яка презюмується, згідно із ст. 1166 ЦК України.

З урахуванням наведеного, матеріали справи містять належні та допустимі докази наявності підстав для відшкодування відповідачем шкоди, у зв`язку із вчиненням ОСОБА_2 дорожньо-транспортної пригоди 22.02.2019.

Спірні правовідносини в справі регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Відповідно ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката) (ч. 1 ст. 990 ЦК України).

Факт настання страхового випадку ніким у справі не оспорюється та зафіксований правоохоронними органами.

Станом на час розгляду справи у суді страхове відшкодування позивачу страховиком не виплачено.

Розмір страхової виплати чоловіку померлої (позивачу) складається із відшкодування шкоди при понесені витрат на лікування померлої, витрат на поховання та моральної шкоди.

Відповідно до п.10.2. Договору , при нанесені шкоди життю і здоров`ю третьої особи внаслідок ДТП, експлуатації забезпеченого ТЗ страхова виплата здійснюється в розмірі витрат, пов`язаних з відновлюванням здоров`я третьої особи (лікуванням). Сюди включаються обґрунтовані та документально підтверджені витрати, пов`язані з діагностикою, лікуванням та придбанням ліків третьою особою, але не більше ліміту відповідальності Страховика визначеного в п.3.1. цього Договору.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач був чоловіком померлої ОСОБА_3 , також у померлої були спадкоємці - два сини, які відмовилися від своєї частки страхового відшкодування, яке їм належало внаслідок ДТП, яка мала місце 22.02.2019 на користь батька ОСОБА_1 .

Як вбачається із матеріалів справи, позивач поніс витрати на лікування дружини у загальному розмірі 35017,78 грн, що підтверджується чеками (а.с. 127-137).

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд вважає, що оскільки дані витрати понесені позивачем підтверджується наявними матеріалами справи, а тому він має право на отримання відшкодування шкоди в розмірі 35017,78 грн.

Щодо страхового відшкодування витрат понесених позивачем на поховання дружини, то колегія суддів враховує наступне.

У статті 1201 ЦК України визначено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Відповідно до положення статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

У випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати.

Відповідно до пункту 27.4 Закону страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. При цьому, загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Отже, у випадку, якщо було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, то у разі понесення таких витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, боржником у зобов`язанні щодо їх відшкодування є страховик.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 607/3451/16-ц (провадження № 61-24229сво18).

П.10.2 Договору передбачено, що у випадку смерті третьої особи страхова виплата здійснюється у розмірі витрат на поховання, але не більше ліміту відповідальності Страховика, визначеного в п.3.1. цього Договору.

Як видно із матеріалів справи, позивач поніс витрати на поховання дружини у загальному розмірі 1600,00 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №788 від 01.03.2019 (а.с. 160).

Отже, належними та допустимими доказами підтверджені понесені витрати на поховання на загальну суму 1600,00 грн, а тому дані витрати підлягають відшкодуванню на користь позивача.

Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вказує на таке.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади АРК, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Положеннями ч. 2 ст. 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Системний аналіз і тлумачення зазначених норм права вказує, на те, що особа, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, повинна нести відповідальність за моральну шкоду, спричинену смертю потерпілого, завдану таким джерелом, незалежно від наявності її вини.

Відповідно до п.10.4 Договору Страховик відшкодовує потерпілій третій особі моральну шкоду наступним чином: при судовому врегулюванні-відповідно до рішення суду, при цьому моральна шкода відшкодовується Страховиком у розмірі не більше 10000,00 грн на один страховий випадок.

Позивачем, який внаслідок ДТП втратив близьку людину - дружину, належними та допустимими доказами обґрунтовано розмір моральної шкоди - 10000 грн., який відповідає вимогам Договору, а відтак позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і підлягають до задоволення.

За таких обставин, вимоги позивача про відшкодування шкоди при понесені витрат на лікування померлої, витрат на поховання та моральної шкоди, є обґрунтованими. В свою чергу, відповідач не довів належними та допустимими доказами, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність ПрАТ «СК «МІСТО», тому з відповідача має бути стягнута моральна та матеріальна шкода, незалежно від результатів досудового розслідування чи кримінального провадження.

На вказані обставини справи суд першої інстанції уваги не звернув, не дав цьому належної правової оцінки, неправильно застосував норми матеріального права до виниклих правовідносин, а тому дійшов помилкового висновку, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим.

Наведені в апеляційній скарзі доводи впливають на правильність прийнятого судом рішення та спростовують висновки суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неповно з`ясував обставини справи, його висновки не відповідають її обставинам, що є підставою для скасування рішення з ухваленням нового про задоволення позову в повному обсязі.

Поряд з цим, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, відповідно підлягають вирішенню питання розподілу судових витрат.

Згідно з частиною 1, 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями ч. 6 ст. 141 кодексу визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач звернувся до суду із позовними вимогами майнового характеру на загальну суму 46 617,78 грн, які апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, задовольняє в повному обсязі.

Оскільки позивач за подачу позову до суду першої інстанції та за подачу апеляційної скарги був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 5 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути судові витрати, а саме судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції в розмірі 840,8 грн та судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції в сумі 1261 грн.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382-384, п. 2 ч. 3 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 квітня 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «МІСТО» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 46 617,78 гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «МІСТО» на користь держави судовий збір в розмірі 2101,00 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та відповідно до вимог п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 14 липня 2021 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета