ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

14 липня 2021 року м. Херсон

Єдиний унікальний номер справи: 766/1538/21

Номер провадження: 22-ц/819/1095/21

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Радченка С.В.,

суддів: Ігнатенко П.Я., Семиженка Г.В.

секретар: Плохотніченко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 09 квітня 2021 року, постановлену під головуванням судді Прохоренко В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і ухвали суду першої інстанції

В лютому 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Одночасно з позовною заявою позивачем було подано до суду заяву у якій він просив вжити заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на все рухоме і нерухоме майно, належне відповідачу в тому числі на усі кошти наявні на його банківських рахунках в межах ціни позову.

Заява мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки спір між сторонами виник щодо стягнення боргу за договором позики у значному розмірі, а відповідач всіляко ухиляється від виконання своїх зобов`язань.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 09 квітня 2021 року заяву про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 , в межах суми заборгованості в розмірі 101 907 доларів США, що еквівалентно 2 868 682,05 грн.

Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує спір щодо повернення коштів за договором позики та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу змінити шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що застосований судом захід забезпечення позову не є співмірним із заявленими позовними вимогами. Будинок, на який судом накладено арешт, не може належним чином забезпечити позов та в жодному разі не задовольнить вимоги позивача навіть на 1%, оскільки його вартість значно нижча ціни позову. Також зазначає про те, що відповідач усіляко ухиляться від виконання не лише зобов`язання перед позивачем, а й інших зобов`язань, внаслідок чого його включено до реєстру боржників. Крім того посилається на те, що необґрунтованим є висновок суду про те, що позивачем не було надано суду відомостей про наявність у боржника іншого рухомого чи нерухомого майна, оскільки позивач не зобов`язаний надавати суду такі дані, дана інформація встановлюється відповідними органами виконавчої служби, які здійснюють виконання рішення суду.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання до суду апеляційної інстанції не зявився повторно.

Відповідно до інформації з поштового відправлення ОСОБА_2 відсутній за місцем своєї реєстрації. Виклик відповідача у судове засідання призначене на 14.07.2021 року здійснювався за правилами ч.11 ст.128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заява позивача аргументована та обґрунтована і невжиття заходів забезпечення позову, про які просить позивач, може зробити неможливим виконання рішення суду. Разом з тим, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви та наклав арешт на належний відповідачу житловий будинок, оскільки позивачем не зазначено на які кошти слід накласти арешт, не вказано на яких рахунках розміщені грошові кошти, не зазначено, яке ще майно перебуває у власності відповідача.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Підставою для звернення до суду з позовом стало стягнення коштів за договором позики в сумі 101 907 доларів США, що еквівалентно 2 868 682,05 грн.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Положеннями статті 152 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги не тільки інтереси позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер і зберігають свою дію до фактичного виконання рішення суду, яким закінчується вирішення спору по суті.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 19 лютого 2021 року в справі № 643/12369/19 (провадження № 61-21685св19) та в постанові від 07 жовтня 2020 року в справі №761/3690/19.

Таким чином, встановивши, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь заявника, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність забезпечення позову.

Судом першої інстанції було зроблено вірний висновок про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, однак не перевірено чи буде накладення арешту на належний відповідачу житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 , співмірним заявленим позовним вимогам.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання можливого рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Колегія суддів вважає обґрунтованим посилання апелянта на те, що накладення арешту на вищезазначений житловий будинок, вартість якого, відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна становить 22773 грн, не може належно забезпечити позов та задовольнити вимоги позивача.

Крім того обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що саме позивач зобов`язаний надати відомості щодо наявності у боржника того чи іншого майна та грошових рахунків, оскільки зазначена інформація може бути встановлена органами виконавчої служби під час виконання судового рішення.

Так, під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

Відповідно до ч.8 ст.48 ЗУ «Про виконавче провадження виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз натри місяці-щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Колегія суддів, враховуючи, що предметом спору є стягнення грошових коштів за договором позики у значному розмірі, приходить до висновку про те, що обраний позивачем вид забезпечення позову, а саме накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, а також на усі кошти наявні на банківських рахунках боржника, до набрання чинності рішення суду, за даним позовом, є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що відповідно до вимог статей 149, 150 ЦПК України свідчить про обґрунтованість поданої заяви про забезпечення позову.

За таких обставин, ухвалу суду не можна визнати законною та обґрунтованою в повному обсязі, унаслідок чого вона підлягає зміні.

Керуючись ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 09 квітня 2021 року змінити в частині виду забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме і нерухоме майно, належне ОСОБА_2 в тому числі на усі кошти наявні на його банківських рахунках в межах ціни позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С.В. Радченко

Судді: П.Я. Ігнатенко

Г.В. Семиженко