КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 року

м. Київ

справа № 359/3887/20

провадження № 22-ц/824/4749/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Державне підприємство обслуговування повітряного руху України

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та виконуючого обов`язки директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Ярмака Андрія Михайловича

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2020 року у складі судді Борця Є.О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 02 квітня 2020 року до дня ухвалення рішення, матеріальну допомогу при звільненні працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 623 000 грн, а також 50 000 грн витрат на правову допомогу та 840,80 грн судового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 14 лютого 2020 року №202/о ОСОБА_3 звільнено з роботи 01 квітня 2020 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України.

Вказував, що відповідач у порушення п.6.25.2 Колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками, ст.ст. 47, 116 КЗпП України, а також положень Закону України «Про оплату праці» не здійснив повного розрахунку з позивачем при звільненні останнього.

Зазначав, що відповідно до умов Колективного договору, Украерорух повинен виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу у розмірі 20 посадових окладів за 16 років безперервної роботи, що становить 623 000 грн.

Окрім указаного, вважав за необхідне стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що станом на дату подання позовної заяви становить 79 260,46 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу у розмірі 623 000 грн, 25 000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 420,40 грн судового збору.

У решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 27 січня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині відмовлених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також в частині стягнення судових витрат у розмірі 420,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 25 000 грн; прийняти в указаній частині нове рішення про задоволення позовних вимог та стягнення з Державного підприємстваобслуговування повітряного руху України на корить ОСОБА_1 50 000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 840,80 грн судового збору; в іншій частині оскаржуване рішення просить залишити без змін.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що наданий відповідачем висновок Торгово-промислової палати України №2051/1.2 від 29 липня 2020 року не є належним доказом на підтвердження форс-мажорних обставин, які унеможливили виконання обов`язків Украероруху щодо проведення розрахунку з позивачем, оскільки у такому висновку лише досліджуються та аналізуються фактичні обставини, що склалися у господарській діяльності у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби. Окрім указаного, зазначений висновок не містить висновків щодо наявності форс-мажорних обставин у період з 16 березня 2020 року, а також у ньому не зазначено відомостей про особу, яка є його автором.

Вважає, що грошових коштів, які знаходяться на рахунках підприємства, буде достатньо для виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги.

27 січня 2021 року виконуючий обов`язки директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Ярмак А.М. звернувся до суду з апеляційною скаргою на вказане рішення, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки доказам, поданим Украерорухом на підтвердження відсутності фінансової можливості підприємства здійснювати додаткові виплати за колективним договором.

Звертає увагу суду на значне зниження динаміки обсягів повітряного руху, зниження показників кількості польотів та, як наслідок, зниження прибутку підприємства і наявність мільйонних збитків, що свідчить про неможливість виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію.

Зазначає, що кошти, які залишилися на рахунках відповідача не покривають щомісячних поточних витрат на виплату заробітної плати, податків та інших обов`язкових платежів.

Зауважує, що адміністрація підприємства відповідача не відмовляється здійснювати виплати матеріальної допомоги, однак, зважаючи на брак коштів, пропонує розстрочку такої виплати.

Стверджує, що зазначення позивачем терміну «заробітна плата» є некоректним, оскільки одноразова грошова допомога встановлена Колективним договором Украероруху не відноситься до заробітної плати , а є додатковим видом грошової допомоги.

Вважає, що розмір гонорару, визначений адвокатом позивача, є завищеним зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспівмірний розмір у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

17 лютого 2021 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в якому останній просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Позивач та його представник у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали та просили скаргу задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд виходив з того, що відповідач не виконав вимоги п. 6.25.2 Колективного договору, а тому має сплатити позивачеві матеріальну допомогу. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції вважав, що висновок торгово-промислової палати України №2051/1.2 від 29 липня 2020 року переконливо свідчить про відсутність вини ДП «Украерорух» в затримці проведення розрахунку з позивачем, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ОСОБА_1 працював в ДП «Украерорух» на посаді інженера відділу захисту від кіберзагроз та технічного захисту інформації служби інформаційних технологій та інформаційної безпеки. Розмір його посадового окладу становив 31 150 гривень.

Наказом в.о. директора ДП «Украерорух» №202/о від 14 лютого 2020 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи з 1 квітня 2020 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, згідно із ст.38 КЗпП України (а.с.26).

Відповідно до ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації (ст. 18 КЗпП України).

Контроль за виконанням колективного договору проводиться безпосередньо сторонами, які його уклали, у порядку, визначеному цим колективним договором. Якщо власник або уповноважений ним орган (особа) порушив умови колективного договору, профспілки, що його уклали, мають право надсилати власнику або уповноваженому ним органу (особі) подання про усунення цих порушень, яке розглядається у тижневий строк. У разі відмови усунути порушення або недосягнення згоди у зазначений строк профспілки мають право оскаржити неправомірні дії або бездіяльність посадових осіб до суду (ст. 19 КЗпП України).

Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, а також сторін, які їх уклали.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що згідно п.6.25.2 колективного договору, укладеного між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками, в редакції, чинній на час звільнення позивача з роботи, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація підприємства гарантувала надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшувала посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшувала посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не міг перевищувати 20 посадових окладів (а.с.29-32).

Відповідно до п.14.1 колективного договору, всі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів підприємства (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених додатком №26 до цього договору.

Однак у вказаному додатку взагалі не визначена черговість виплати матеріальної допомоги у зв`язку з виходом працівника на пенсію (п.6.25.2 колективного договору) (а.с.59).

Зі змісту листа заступника директора з управління активами ДП «Украерорух» №1-17.4/7167/20 від 26 червня 2020 року (а.с.79-80, 101-102) вбачається, що станом на 01 квітня 2020 року на рахунках відповідача зберігались грошові кошти у розмірі 3 076 582,67 грн, 11 227,24 доларів США, 10 543 916,45 євро, 1 630,83 фунтів стерлінгів.

Разом з тим, стороною відповідача не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що вказаних грошових коштів було недостатньо для виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги.

Отже, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення матеріальної допомоги при звільненні суд першої інстанції правильно виходив з того, що така виплата передбачена умовами Колективного договору, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Доводи відповідача про те, що підприємство не має фінансової можливості для виплати зазначених коштів були предметом дослідження при розгляді справи у суді першої інстанції та суд надав належну оцінку цим доводам у сукупності з іншими доказами.

Зі змісту протоколу №2 від 18 березня 2020 року (а.с.60-62) вбачається, що робочою групою з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру було прийнято рішення про здійснення виплати лише заробітної плати працівникам, а також обов`язкових податків та зборів. Крім того, до п.6.25.2 колективного договору були внесені зміни (а.с.55-58), відповідно до яких в подальшому виплата матеріальної допомоги буде здійснюватись на основі договору між працівником та адміністрацією, типова форма якого буде погоджена з профспілковою організацією. Відповідно до такого договору виплата матеріальної допомоги буде надаватись за схемою: 1 посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору, залишок суми матеріальної допомоги по узгодженому графіку (орієнтовно 1 оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, раз на 2 місяці, починаючи з 12 місяця з дати підписання договору). При цьому договір на виплату матеріальної допомоги міг бути підписаний лише до 01 липня 2020 року за умови відсутності судового спору між працівником та підприємством з цього питання.

Рішення про зміну положень колективного договору може прийматися виключно сторонами колективного договору та у відповідності до процедури, встановленої законодавством.

Однак робоча група з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру не уповноважена приймати рішення, що фактично змінюють зміст колективного договору та прямо суперечать передбаченим в ньому гарантіям. Крім того, зміни до колективного договору вступили в дію лише 20 травня 2020 року, тоді як ОСОБА_1 був звільнений з роботи ще 01 квітня 2020 року.

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що на час звільнення позивача з роботи будь-яких змін у Колективний договір щодо призупинення виплати матеріальної допомоги, передбаченої п. 6.25.2 цього договору, її скасування чи зменшення розміру у встановленому законом порядку внесено не було, а отже зазначені стороною відповідача обставини не поширюються на спірні правовідносини та не є підставою для відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення матеріальної допомоги, гарантованої п. 6.25.2 Колективного договору.

У разі відсутності коштів на такі виплати саме відповідач мав своєчасно відреагувати на зміни, що сталися у господарській діяльності підприємства та за погодженням з профспілкою внести відповідні зміни до колективного договору, проте такі дії на час виникнення спірних правовідносин вчинені не були.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відсутність прибутку ДП «Украерорух» не може впливати на гарантовану та належну працівникові суму коштів матеріальної допомоги у разі звільнення у зв`язку із виходом на пенсію.

До того ж, суд першої інстанції вірно зауважив, що фінансовий стан ДП «Украерорух» може бути підставою не для відмови у задоволенні позову, а лише для відстрочення або розстрочення виконання рішення суду в порядку, передбаченому ст. 435 ЦПК України.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталось внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту (імпорту) тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 05 жовтня 2020 року у справі №359/3889/18).

Зі змісту висновку торгово-промислової палати України №2051/1.2 від 29 липня 2020 року вбачається, що світова ситуація з розповсюдженням коронавірусу COVID-19 мала критичний вплив як на світову, так і на українську авіаційну галузь. Соціальні та фінансові наслідки для авіації (в тому числі авіакомпаній, аеропортів та провайдерів аеронавігаційних послуг) виявились руйнівними. Тому торгово-промислова палата України підтвердила, що починаючи з 16 березня 2020 року наведені вище обставини унеможливили виконання ДП «Украерорух» зобов`язань, передбачених колективним договором(а.с.154-170).

Аналіз висновку торгово-промислової палати України №2051/1.2 від 29 липня 2020 року переконливо свідчить про відсутність вини ДП «Украерорух» в затримці проведення розрахунку з позивачем.

Окрім того, наказом в.о. директора ДП «Украерорух» №197 від 16 березня 2020 року на підприємстві був встановлений простій з 18 березня 2020 року до 31 травня 2020 року (а.с.63-64). Іншим наказом в.о. директора ДП «Украерорух» №410 від 27 травня 2020 року простій на підприємстві був продовжений з 01 червня 2020 року до 15 липня 2020 року(а.с.66-67). Крім того, наказом в.о. директора ДП «Украерорух» №245 від 10 квітня 2020 року на підприємстві навіть був введений режим неповного робочого часу починаючи з 10 липня 2020 року(а.с.150).

До того ж, обставинами справи встановлено, що позивач отримав своєчасно всі суми, які належали йому при звільненні, крім одноразової матеріальної допомоги, передбаченої п. 6.25.2 Колективного договору.

За змістом даного пункту Колективного договору адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, проте у цьому договорі не вказано, що така виплата має бути проведена у день звільнення працівника.

Нормами КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» не передбачено такої виплати у складі заробітної плати як одноразова матеріальна допомога при звільненні працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, а тому позивач помилково ототожнює матеріальну допомогу, що передбачена лише умовами Колективного договору, який не містить положень щодо строків її виплати, із заробітною платою.

Отже, аналізуючи зібрані по справі докази, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач має право на виплату одноразової матеріальної допомоги при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі та в порядку, встановлених п. 6.25.2 Колективного договору, який був чинним станом на час звільнення ОСОБА_1 .

При цьому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку, оскільки всі суми, які підлягали виплаті при звільненні, позивач отримав вчасно, а дії відповідача викликані непереборними обставинами, що унеможливили виконання ДП «Украерорух» зобов`язань, передбачених колективним договором.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Аргументи відповідача щодо неправильного стягнення судом першої інстанції 25 000 грн правової допомоги на користь позивача у зв`язку із тим, що стороною позивача були значно завищені дані витрати та не містили детального розрахунку, є неспроможними та спростовуються обставинами справи.

Так, на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000 грн стороною позивача до матеріалів справи було долучено договір про надання правової допомоги, додаток №1, заявка на надання послуг №1, а також копія квитанції.

З наданих документів убачається, що сторони погодили фіксовану суму гонорару адвоката за надання послуг з правової допомоги, що не суперечить умовам договору та нормам чинного законодавства.

Судом першої інстанції при вирішенні справи розподілено судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог у порядку, передбаченому статтею 141 ЦПК України.

Натомість сторона відповідача не навела жодних обґрунтованих аргументів щодо неспівмірності таких витрат, обмежившись лише посиланням на те, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу значно завищені.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційних скарг на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що отримала належну правову оцінку та кваліфікацію судом першої інстанції.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, відсутні, а отже, слід відмовити у задоволенні апеляційних скарг, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та виконуючого обов`язки директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Ярмака Андрія Михайловича - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2020 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «16» березня 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай