ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/1232/21 Номер провадження 22-ц/814/1643/21Головуючий у 1-й інстанції Кіндяк І. С. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Абрамов П.С., Бондаревська С.М.,

секретар Зеленська О.І.,

з участю ОСОБА_1 та її представника адвоката Бобонич Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 11 травня 2021 року, постановлену суддею Кіндяк І.С.,

за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договорів дарування,

в с т а н о в и в:

28.04.2021 ОСОБА_2 разом із указаним позовом звернулася в суд із заявою про його забезпечення. У заяві просить накласти арешт з забороною відчуження на нерухоме майно, а саме, земельну ділянку площею 0,1340 га, кадастровий номер :01:001:0511, цільове призначення для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та розташований на ній житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належать ОСОБА_1 згідно договорів дарування від 23.07.2019, посвідчених приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Воронковою О.А., зареєстровані в реєстрі за №№1927,1928.

В обґрунтування підстав забезпечення позову посилається на те, що спірне майно за договорами дарування перейшло у власність від неї, ОСОБА_2 , до її дочки ОСОБА_1 за умови, що воно не буде відчужено на користь третіх осіб та в подальшому перейде у власність її онуці та дочці відповідачки ОСОБА_3 .

Після укладення договорів дарування відповідачка припинила з нею спілкування, у будинку не проживає, належного догляду за ним не здійснює, житлово-комунальні послуги не оплачує та має намір його продати. З цією метою вона звернулася до агентства з нерухомості, працівники якого приводять потенційних покупців для огляду будинку та земельної ділянки.

Вважає, що таке розпорядження спірними об`єктами нерухомості та їх можливе відчуження на користь третіх осіб до вирішення заявлених позовних вимог по суті може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, а тому їх арешт та заборона вчиняти дії щодо розпорядження ними, будуть ефективними та співмірними засобами забезпечення позову.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 11.05.2021 заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту з забороною відчуження на нерухоме майно у виді: житлового будинку загальною площею 67,6 кв.м та земельної ділянки площею 0,1340 га кадастровий номер :01:001:0511, для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належать на праві власності ОСОБА_1 .

Ухвала районного суду вмотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу районного суду й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Зазначає, що ухвала районного суду постановлена поза межами дводенного строку розгляду заяви про забезпечення позову, визначеного ч.1 ст.153 ЦПК України, а також з порушенням вимог частин 3, 4 наведеної норми вказавши у її вступній частині, що заява розглядалася у відкритому судовому засіданні в залі суду, проте не зазначивши чи розглядалася заява з викликом сторін та не вказавши відомості щодо їх явки.

Посилаючись на відомості з веб-сайту Судова влада України/ Полтавського районного суду Полтавської області вказує, що заява про забезпечення позову подана 28.04.2021 одночасно з пред`явленням позову і їм присвоєно єдиний унікальний номер справи №545/1232/21. Відтак суд першої інстанції неправильно визначився з нормою процесуального права щодо подачі заяви про забезпечення позову, помилково застосувавши положення п.1 ч.1, ч.4 ст.152 ЦПК України, а при розгляді заяви повинен був врахувати обставини позовної заяви та дослідити наведені у ній обставини та докази.

Вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що вона, ОСОБА_1 , як обдарована за договором дарування, створює загрози безповоротної втрати дарунка житлового будинку і земельної ділянки, а також в чому саме полягає цінність дарунків. Доводить, що оскаржувані договори дарування не містять особливих умов щодо розпорядження та користування зазначеною нерухомістю, а сама позивачка на момент їх укладення діяла добровільно та розуміла значення своїх дій, що підтверджується змістом правочинів.

Спростовує доводи позивачки, що відповідно до п.8 ч.3 ст.175 ЦПК України у неї, позивачки, перебувають оригінали договорів дарування та повідомляє, що їх оригінали після нотаріального посвідчення та державної реєстрації знаходяться у неї, ОСОБА_1 .

Просить врахувати позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 25.04.2018 у справі №361/8035/144-ц та вважає відсутнім порушене право позивачки, а заявлений нею позов та заяву про його забезпечення, такими, що порушують її конвенційні майнові права.

Вказує, що оскаржувана ухвала не містить мотивів необхідності застосування одночасно двох видів забезпечення позову, а також норм закону, якими при цьому керувався районний суд.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У суді апеляційної інстанції відповідач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, наполягаючи на її задоволенні.

Позивач в судове засідання повторно не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, про поважність причин неявки суд не повідомила, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 28.04.2021 до Полтавського районного суду від позивача ОСОБА_2 надійшла заява про забезпечення її позову до ОСОБА_1 про розірвання договорів дарування./а.с.3-4/

При постановленні ухвали про задоволення заяви та забезпеченні позову, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст.149, 150 ЦПК України та виходив із того, що спірні правовідносини виникли з приводу нерухомого майна, що за договором дарування від позивача перейшло відповідачу і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в подальшому.

Апеляційний суд із висновками суду першої інстанції погоджується частково.

Згідно частини першої статті 149ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, а також заборона вчиняти певні дії, є одними із видів забезпечення позову, передбачених пунктами 1 та 2 частинами першої статті 150 ЦПК України, застосування яких, відповідно до частини третьої наведеної норми, має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.02.2020 по справі №381/4019/18, співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 02.12.2006 №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Достатньо обґрунтованою для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій відносно предмета спору, які можуть у подальшому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, зокрема, реалізація предмета спору чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладання договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання, тощо (аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 17.04.2019 по справі №308/3824/16-ц).

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Суд першої інстанції наведені норми процесуального закону в повному обсязі не виконав та належним чином не перевірив і не з`ясував обсяг заявлених позивачем позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність застосованих заходів забезпечення позову його позовним вимогам.

Апеляційним судом установлено та підтверджується матеріалами справи №545/1232/21 (провадження №2/545/815/21), що між сторонами дійсно виник спір щодо законності договорів дарування спірних об`єктів нерухомості, а тому невжиття заходів забезпечення позову дійсно може зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Застосований судом першої інстанції вид забезпечення позову у вигляді заборони відчуження спірних об`єктів нерухомості не порушує прав відповідачки на користування ними, є адекватним та цілком співмірним із заявленими позовними вимогами, а також достатнім для усунення загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги відповідачки щодо правомірності набуття нею права власності на спірне нерухоме майно, а також посилання на відсутність у позивачки порушеного права, не впливають на висновки суду в цій частині, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Аналогічна правова позиція висловлена 02.09.2019 Верховним Судом по справі №917/137/19.

Посилання відповідачки на невідповідність ухвали районного суду вимогам ч.ч.1, 3, 4 ст.153 ЦПК України, апеляційним судом також до уваги не приймаються. По-перше, згідно ч.3 ст.376 ЦПК України питання дотримання судом строків розгляду заяви не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. По-друге, за правилами ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається без повідомлення учасників справи. Виняток становить частина п`ята наведеної норми, яка не має відношення до спірних правовідносин та не допускає її довільного тлумачення незалежно від змісту оскаржуваної ухвали.

Проте апеляційний суд погоджується, що застосування одночасно двох видів забезпечення позову, а саме, накладення арешту на майно і заборона його відчуження, без достатніх мотивів та правових підстав матиме наслідком надмірне втручання у майнові права відповідачки ОСОБА_1 щодо правомочностей власника розпоряджатись своєю власністю на свій розсуд незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини по справах «Пантелеєнко проти України» та «Дорани проти Ірландії», засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що застосування районним судом двох заходів забезпечення позову у вигляді арешту та заборони відчуження нерухомого майна не відповідає конвенційному принципу мирного користування власністю (ст.1 Протоколу до Конвенції), а тому в частині вимог апеляційної скарги відповідачки щодо скасування арешту, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала районного суду скасуванню із постановленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом арешту нерухомого майна. Достатнім заходом забезпечення позову є заборона відчуження нерухомого майна.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.п.3.4 ч.1 ст.376, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 11 травня 2021 року в частині задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

У іншій частині ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 11 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21.07.2021.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді П.С. Абрамов

С.М.Бондаревська