Житомирський апеляційний суд
Справа №274/4771/16-ц Головуючий у 1-й інст. Замега О. В.
Категорія 84 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Коломієць О.С.,

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі справу №274/4771/16-ц за позовом Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01 жовтня 2018 року, хвалене під головуванням судді Замеги О.В. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова (далі Університет) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення вартості навчання. Позовні вимоги мотивував тим, що після зарахування відповідача на навчання за державним замовленням 01 вересня 2009 року між ним та ОСОБА_1 було укладено угоду про підготовку спеціаліста № 3кф-09, за умовами якої, відповідач зобов`язана була прибути після закінчення вищого навчального закладу за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років. Після закінчення навчання ОСОБА_1 була направлена на роботу, однак не виконала взятих на себе зобов`язань і не відпрацювала за місцем направлення три роки, а була звільнена з посади ст. лаборанта кафедри клін. фармації та клін. фармакології за неодноразові вчинені прогули без поважних причин. Враховуючи викладене, Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь витрати на навчання в розмірі 149168,33 грн та судові витрати.

Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01 жовтня 2018 року позовні вимоги Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова 129607,94 грн витрат пов`язаних із навчанням, 16330,60 грн збитків, з урахуванням індексу інфляції та 3229,79 грн три проценти річних від простроченої суми. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова 2237,52 грн понесених судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, вирішити питання про розподіл судових витрат.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_1 не відмовилася їхати за визначеним навчальним закладом місцем роботи, приступила до виконання обов`язків за місцем роботи та відпрацювала майже 1,5 роки, а тому підстави для відшкодування вартості навчання відсутні. Також, суд не надав належної оцінки тій обставині, що строк дії Угоди про підготовку спеціаліста №3кф-09, яка стала підставою для стягнення вартості навчання за період з 2009 по 2015 роки, закінчився 01.07.2014, а тому таке стягнення за 2015 навчальний рік є безпідставним.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Судом встановлено, що 01 вересня 2009 року між Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова та ОСОБА_1 було укладено угоду про підготовку спеціаліста № 3кф-09, за умовами якої, відповідач зобов`язалася прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а в разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

В червні 2014 року відповідач закінчила Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова за спеціальністю «Клінічна фармація».

За карткою працевлаштування випускника Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова від 26 червня 2014 року відповідач за її згодою була направлена на роботу до закладу ВНМУ ім. М.І. Пирогова, кафедра клінічної фармації і фармакології, на посаду старший лаборант. Згідно наказу №250-к від 01.08.2014 ОСОБА_1 була прийнята на вищевказану посаду.

Наказом №49-к від 29.01.2016 ОСОБА_1 звільнено з посади старшого лаборанта клін. фармації та клін. фармакології Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова за неодноразово вчинені прогули без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України.

Отже, відповідач не дотрималася вимог законодавства України та угоди про підготовку спеціаліста від 01 вересня 2009 року № 3кф-09 в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання.

Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 за 2009-2015 роки навчання складає 149168,33 грн, з яких: 129607,94 грн - основна сума боргу, 16330,60 грн - індекс інфляції, 3229,79 грн - 3 % річних.

Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ «Про освіту» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, в тому числі на час укладення угоди про підготовку спеціаліста від 01 вересня 2009 року № 3кф-09), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 Порядку № 992 (був чинним на час укладення угоди про підготовку спеціаліста від 01 вересня 2009 року № 3кф-09) та пунктом 21 Порядку № 367.

Згідно з пунктом 21 Порядку № 367 випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у пунктах 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Частиною шостою статті 10 ЦПК України передбачено, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

Відповідно до абзаців першого-четвертого пункту 1 частини першої статті 150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність): законів та інших правових актів Верховної Ради України; актів Президента України; актів Кабінету Міністрів України.

Враховуючи викладене, суд не може, застосувавши статтю 43 Конституції України як норму прямої дії, водночас визнати неконституційними норми частини другої статті 52 Закону України «Про освіту», пункту 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, пункту 14 Порядку № 992, оскільки вирішення питання про їх конституційність віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц (провадження № 61-694св17).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач не дотрималася вимог законодавства України та угоди про підготовку спеціаліста від 01 вересня 2009 року № 3кф-09 в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу та порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з ОСОБА_1 129 607,94 грн витрат, пов`язаних з її навчанням.

Оскільки позивач просив стягнути інфляційні втрати та 3 % річних за період з 2009 року по 15 липня 2016 року, а прострочення грошового зобов`язання фактично виникло після звільнення відповідачки з роботи, то ці вимоги підлягають задоволенню за період з 01 лютого 2016 року по 15 липня 2016 року.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні, із зменшенням інфляційних витрат з 16 330, 60 грн до 1626,38 грн, 3 % з 3 229, 79 грн до 135,57 грн.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про те, що законодавством та умовами угоди про підготовку спеціаліста від 01 вересня 2009 року № 3кф-09 не передбачено її обов`язку з відшкодування вартості навчання за не відпрацювання трьох років за місцем направлення, спростовуються вищевказаними обставинами, встановленими судом першої інстанції, наведеними нормами матеріального права, а також укладеною між сторонами угодою, яка не визнавалася недійсною в судовому порядку.

Посилання заявника на те, що законом не передбачено стягнення стипендії із випускників, не заслуговують на увагу, оскільки угода про підготовку спеціаліста від 01 вересня 2009 року № 3кф-09, укладена між Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова, підпорядкованим Міністерству охорони здоров`я України, в особі його ректора та студенткою ОСОБА_1 , є цивільно-правовим договором. Незважаючи на те, що Міністерство охорони здоров`я України не було стороною угоди, розпорядником коштів, які виділяються з бюджету для підготовки спеціалістів управління охорони здоров`я, є університет. Крім того, умовами угоди про підготовку спеціаліста від 01 вересня 2009 року № 3кф-09 передбачено, що всі суперечки, які можуть виникнути між сторонами, вирішуються в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув кошти за навчання за 2015 рік спростовуються розрахунком, за яким розмір витрат коштів на навчання ОСОБА_1 здійснений позивачем до 2014 календарного року, який припадає на 2014/2015 навчальний рік. Правильність проведення позивачем розрахунку заборгованості за навчання в розмірі 129 607,94 грн відповідач не спростувала і відповідних розрахунків в апеляційній скарзі не навела.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської в частині стягнення інфляційних витрат, 3 % річних та судових витрат змінити, зменшити розмір інфляційних витрат з 16 330, 60 грн до 1626,38 грн, 3 % з 3 229, 79 грн до 135,57 грн, судового збору з 2 237,52 грн до 1970,36 грн.

Стягнути з Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова на користь ОСОБА_1 400, 40 грн судових витрат.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді