Справа № 127/1316/20
Провадження № 2/127/186/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2021 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Антонюка В.В.,

за участі: секретаря судових засідань Горденко Г.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, за загальними правилами позовного провадження, в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільної сумісної власності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільної сумісної власності. Позов обґрунтувала тим, що 14.11.1993 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстрований Шпиківською селищною радою Тульчинського району Вінницької області, актовий запис № 33. За час спільного проживання у сторін народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але дитина має інвалідність у зв`язку з поставленим діагнозом: «Дитячий церебральний параліч з відсутністю самостійної ходи та нейротрофічними розладами, IV рівня рухових порушень. Системні мовленнєві порушення обумовлені психічним недорозвитком, псевдобульборна дизартрія. Легка розумова відсталість».

За таких обставин дитина з народження потребувала постійного догляду та сторонньої допомоги.

Позивач зазначає, що за позовом ОСОБА_3 , шлюб між сторонами було розірвано рішенням суду від 11.12.2007 року, однак за сплином близько шести місяців, приблизно з травня-червня 2008 року сторони знову почали спільне проживання, проте шлюб не реєстрували. Повторно зареєстрували шлюб 26 липня 2018 року. В 2019 році ОСОБА_3 знову подав заяву до суду про розірвання шлюбу. На час звернення до Вінницького міського суду Вінницької області із даним позовом, справа про розірвання шлюбу перебувала на розгляді у Тульчинському районному суді Вінницької області, справа №148/1359/19. З часу припинення сімейних відносин, позивач з хворим сином переїхала проживати в будинок своєї матері.

Зазначила, що у період шлюбу з відповідачем, а також в період фактичного проживання сторін без реєстрації шлюбу, ними набуто у власність наступне майно:

-22.07.1997 року придбано та в подальшому добудовано будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 97,6 кв.м., житловою - 66,3 кв.м.;

-придбано житлову квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 35,8 кв.м. Придбано на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В., зареєстровано в реєстрі за №2035. В подальшому, 9/10 часток було відчужено і з 09.06.2015 року розмір належної відповідачу частки становить 1/10 вищезазначеної квартири;

- набуто житлову квартиру загальною площею 67,3 кв.м., житловою - 34,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 ;

- 22.06.2013 року набуто транспортний засіб - автомобіль легковий, марки ВАЗ, модель 21150, 2005 року випуску;

- 06.09.2015 року набуто транспортний засіб - мотоцикл марки КМЗ, модель Днепр-11, 1994 року випуску;

- 03.12.2013 року набуто транспортний засіб - автомобіль марки Volkswagen, модель Transporter, 2010 року випуску;

- 16.09.2015 року набуто причіп до легкового автомобіля, марки КНОТТ, модель 31, 2011 року випуску.

Позивач вважає, що дане майно належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу, що й стало підставою для звернення до суду із даним позовом, в якому вона просить встановити факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з червня 2008 року по 26 липня 2018 року. Виділити позивачу зі спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на Ѕ частку житлової квартири, розташованої по АДРЕСА_3 ; 1/10 частину житлової квартири по АДРЕСА_2 , загальною площею 35,8 кв.м., житловою - 18,7 кв.м.; Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 97,6 кв.м., житловою площею 66,3 кв.м.; транспортний засіб - автомобіль легковий, марки ВАЗ, модель 21150,2005 р.в. та причіп до легкового автомобіля, марки КНОТТ, модель 31, 2011 р.в.

Ухвалою суду від 21.01.2020 року позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення виявлених недоліків.

04.02.2020 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано позовну заяву в новій редакції. Позивач просила судвстановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з червня 2008 року по 26 липня 2018 року. Виділити ОСОБА_1 зі спільної сумісної власності, визнавши за нею право власності на наступне майно: Ѕ частку житлової квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 619 160 грн.; 1/10 частку житлової квартири по АДРЕСА_2 , загальною площею 35,8 кв.м., житловою - 18,7 кв.м. вартістю 55456, 97 грн.; Ѕ частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 97,6 кв.м., житловою - 66,3 кв.м., вартістю 103 441,18 грн.

Ухвалою суду від 06.02.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання.

26.05.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позов визнав частково, а саме в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з липня 2015 року по 26 липня 2018 року та в частині виділу позивачу зі спільної сумісної власності Ѕ частки житлового будинку,розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 97,6 кв.м.

В обґрунтування заперечень зазначає, що шлюб між ним та позивачем було розірвано 16.12.2005 року рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області. Відповідач працював за межами Вінницької області на різних роботах з 26.12.2003 року по 04.03.2014 року, роботи були пов`язані з охоронною діяльністю на об`єктах. Стверджує, що з 2005 року почав проживати без реєстрації шлюбу з іншою жінкою, яка працювала контролером на тому ж підприємстві і проживав з нею до 2008 року. З 2008 року по 2013 рік проживав без реєстрації шлюбу з другою жінкою, а з 2013 по 2014 проживав без реєстрації шлюбу з третьою жінкою.

У період з 2003 по 2014 рік працював на різних, в тому числі керівних посадах, але офіційно отримував невелику заробітну плату. В той же час намагався підшукати різну і добре оплачувану роботу у вільний від основної роботи час. По основній роботі міг отримувати значні винагороди до певних дат. Після розірвання шлюбу відповідач ще рідше навідувався до дитини в смт. Шпиків, більше намагався працювати, щоб заробити певні кошти, в тому числі для дітей.

Зазначив, що після розірвання шлюбу на позичені в більшості кошти в 2007 році купив автомобіль ВАЗ. Протягом 2010 року вкладав в тому числі позичені кошти в будівництво Концерном «Поділля» будинку по АДРЕСА_4 з метою отримання двокімнатної квартири, що сталось в 2020 році. В 2013 році придбав собі стару садибу в АДРЕСА_5 , але оскільки у нього вже була приватизована ділянка під будівництво, він вирішив її оформити на позивача. В тому ж 2013 році ним була замовлена документація на земельну ділянку на ім`я позивача.

За таких підстав, як зазначив відповідач у відзиві, позивач ніякого відношення до придбаних ним у власність квартир, машин, причепа і іншого (окрім будинку, землі під ним) та земельної ділянки, яка за межами смт. Шпиків - немає, оскільки воно придбано в період окремого проживання та після розірвання шлюбу в судовому порядку.

Ухвалою суду від 05.08.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач позов підтримала повністю, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві. Також додатково зазначила, що із відповідачем одружились в 1993 році та в 1997 році придбали будинок по АДРЕСА_1 . Почали здійснювати добудову, робили в більшості все своїми руками. Мати позивача працювала на посаді бухгалтера у Шпиківському деревообробному заводі та в рахунок своєї зарплати виписувала матеріал - деревину. Позивач працювала на цьому ж підприємстві і отримала позику на роботі, в рахунок майбутніх зарплат. В шлюбі у них народився син - ОСОБА_6 . Також в ІНФОРМАЦІЯ_1 народився другий син - ОСОБА_7 , але йому з народження поставили діагноз - дитячий церебральний параліч. У зв`язку з цією хворобою, позивач в 2006 році звільнилась з роботи, так як не мала змоги вийти із відпуски, яка була їй надана до досягнення дитиною трирічного віку. В 2005 році відповідач подав на розлучення, оскільки пояснив, що бажав інакшого життя. Проте з травня-червня 2008 року повернувся до сім`ї і з того часу сторони проживали разом. Разом вони їздили на море в Одесу (2008 рік), в підтвердження чого надала світлини. З осені 2008 по весну 2010 року проживали разом із відповідачем в м. Чернігів, оскільки син ОСОБА_7 відвідував реабілітаційний центр. В цей час періодично приїздили в смт. Шпиків, тому що в будинку проводились найманими працівниками певні роботи, в тому числі встановлювалось опалення. Весною 2010 повернулись до смт. Шпиків та позивач проживала тут постійно. Відповідач продовжував працювати в охоронній фірмі, тому в більшості їздив по об`єктах, але весь вільний від роботи час проводив з сім`єю. Позивач, оскільки має освіту кондитера, розпочала випікати торти на замовлення та отримувала прибуток, який був досить різним, але міг досягати 4000- 5000 грн. на місяць. Чоловік заробляв більше, але вона не могла працювати на будь-якій роботі, оскільки мала цілодобово перебувати з сином ОСОБА_7 . Коли в 2010 році була придбана квартира по АДРЕСА_4 , вона обирала та купувала з відповідачем меблі в ТЦ «Шок», замовляла меблі на кухню, після того як найманий працівник завершив ремонт, самотужки здійснила прибирання квартири. У зазначеній квартирі вона проживала кілька разів на рік короткі періоди часу, коли проходив лікування у центрі «Промінь» син - ОСОБА_7 , оскільки цей заклад знаходиться поруч з квартирою. Квартира знаходиться на першому поверсі і будинок обладнано пандусом. Зазначала, що ця квартира придбавалася саме для ОСОБА_7 . В 2012 році святкували в квартирі його день народження. Також позивач вказала, що їздила з відповідачем до його матері в с. Деребчин Шаргогодського району, їздила до неї в лікарню в кінці 2014 року та допомагала готувати їжу на її поховання, що мало місце в січні 2015 року. Відповідач та його родичі також були присутні на похоронах її батька в 2011 році в смт. Шпиків. Разом ходили на день народження до сестри в 2010 році, а в листопаді 2011 року святкували 18-ти річчя їх весілля. У період з червня 2008 року до реєстрації шлюбу відповідач дарував їй подарунки, в тому числі ювелірні вироби. Сторони влітку їздили разом з дітьми на берег річки, ставились один до одного як подружжя, приймали спільні рішення щодо майна, щодо дітей.

В 2012 році купили однокімнатну квартиру по АДРЕСА_2 . в даній квартирі ремонт робили наймані працівники і в подальшому 9/10 її частки відповідач подарував сину - ОСОБА_8 в 2015 році, де він і проживає.

В 2018 році виповнювалось 25 років з дня одруження сторін, тому вони вирішили повторно зареєструвати шлюб.

Позивач зазначила, що увесь спірний період повністю вважала себе дружиною відповідача, прала та прасувала його речі, готувала їжу, багато роботи по будинку виконувала з старшим сином, щоб зекономити кошти, випікала кондитерські вироби щоб вкласти кошти у спільні задуми. Все майно, набуте у цей період, здобуто спільною працею та в інтересах сім`ї.

Відповідач ОСОБА_3 , суду пояснив, що одразу після укладення з позивачем шлюбу, в 1993 році, він працював у с. Деребчин, на роботі йому виписували по 100 листків шиферу. Тримали з позивачем по 10-12 свиней. Після цього переїхали в с. Шпиків, там жили у її батьків. Через пару місяців позивач попросила, купити щось своє, щоб не жити з батьками. Вони придбали шлаковий будинок, площею 56,0 кв. м. і почали будуватись. Щось допомогла мама, а все інше робив він сам. Пізніше влаштувався на роботу у розпилювальний цех, потім через невисоку заробітну плату поїхав на роботу у Росію. Коли дружина завагітніла другою дитиною, в 2002 році повернувся на роботу у м. Київ. Відповідач також зазначив, що вдома між сторонами постійно були неприязні стосунки, скандали. Після розлучення, ініційованого його дружиною - позивачем по даній справі, він жив з іншою жінкою по 2008 рік, проте аліменти платив. У Мелітополі він познайомився з іншою жінкою - ОСОБА_11 , з якою знімав квартиру у Кіровограді по 2013 рік.

З 2009 року він працював заступником гендиректора у м. Києві. В цей час до нього переїхала ОСОБА_11 . У 2011 році він посилив сина ОСОБА_6 у своїй квартирі на АДРЕСА_6 , а у 2012 році придбав другу квартиру по АДРЕСА_1 . Цього ж року він переїхав у смт. Шпиків, але проживали вони там не як чоловік і дружина. Про свої відносини з іншими жінками він ніколи не розповідав, аби уникнути скандалу. Золотих прикрас він позивачу не дарував, як і не відвідували вони спільно ювілеї та свята. Квартири купив за власні кошти, позивач до них нічого не доклала, тортів пекла мало, а тому не могла заробити на квартири.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що вона перебуває у хороших відносинах із сторонами по справі, відповідач приходиться їй кумом. Вона проживає в смт. Шпиків постійно. Після одруження сторони придбали будинок в смт. Шпиків, зробили добудову. Разом їздили відпочивати, ОСОБА_3 особисто показував їй, яку вони з ОСОБА_1 купили квартиру на АДРЕСА_6 . Близько двох років позивач та відповідач жили в м. Чернігові. ОСОБА_1 їй телефонувала із телефона ОСОБА_3 , коли перебувала в Чернігові, оскільки в нього був безлімітний тариф. Що шлюб між ними було розірвано вона не знала, поводили вони себе як чоловік і дружина і ОСОБА_3 постійно вихваляв ОСОБА_1 . На її думку бюджет у них був спільний.

Свідок ОСОБА_17 суду пояснив, що ОСОБА_3 і ОСОБА_1 він сприймав як сім`ю, оскільки вони постійно були разом на святкуваннях. Будинок вони придбали старий, перебудували та поставили огорожу. Потім рік чи два жили у Чернігові. Після Чернігова ОСОБА_3 не працював, а потім влаштувався у комунгосп в м. Шпиків.

Свідок ОСОБА_19 суду пояснила, що вона працює вчителем історії та заступником директора школи. Після народження ОСОБА_7 вона не мала близьких стосунків із сім`єю ОСОБА_1 . Хоча бачила, що вони, як сім`я робили домашню роботу разом. Про те що вони розлучились не знала. Знала, лише що ОСОБА_3 працював в охороні. Він же їй і повідомив що вони з ОСОБА_1 купили дві квартири для кожної дитини.

Свідок ОСОБА_21 , яка є рідною сестрою позивача, суду пояснила, що сторони по справі проживали разом та вели спільне господарство. У 2005 році розлучились. У 2006 році ОСОБА_3 повернувся додому і сказав, що покохав іншу. ОСОБА_1 потім пробачила його і прийняла весною 2008 року назад до сім`ї. У 2008 році сторони поїхали проживати у м. Чернігів, проте приїздили у смт. Шпиків також. Квартиру із пандусом на першому поверсі, яка знаходиться на Поділлі в м. Вінниці, ОСОБА_3 придбав десь у 2010 році, а у 2012 - придбав квартиру по АДРЕСА_1 . Каблучку, ланцюжок і куртку ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 десь у 2008 році. Їй він також подарував хрестик, казав, що сам вибирав. Мамі ОСОБА_1 у 2011-2012 роках подарував пральну машину. На квартиру мама гроші не давала, лише фінансово їм допомагала, зокрема будувати будинок.

Свідок ОСОБА_22 , яка є матір`ю позивача, суду пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 постійно були разом, при ній не сварились. Купили після весілля в Деребчині стареньку хатинку . Потім її продали, доклали кошти і купили хату в смт. Шпиків, яку кілька років добудовували. Після народження в ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 їздили два рази на рік в Одесу, пізніше жили у Чернігові. У 2010 році коли хворів її чоловік вони були на квартирі на Зодчих, там потім жив ОСОБА_6 . ОСОБА_3 казав, що дану квартиру купив жінці, а так як тепер вона йому не жінка то і квартира не її. За те, що свідок доглядала хату за час перебування сторін у м. Чернігів, сторони подарували їй пральну машину. Після смерті чоловіка, який помер у 2011 році, вона хотіла переоформити хату, проте ОСОБА_3 їй сказав, що його ОСОБА_1 моя хата не потрібна, бо у них є хата і квартира.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він є старшим сином сторін у справі, народився в 1995 році і на даний час офіцер ЗСУ. У 1997 році вони переїхали у будинок в смт. Шпиків. Він пам`ятає стареньку хатинку , біля якої зробили добудову з двома верандами та перепланували деякі кімнати, облаштували парове опалення десь під кінець 2008 року. Йому відомо, що в рахунок заробітної плати мами і бабусі виписували матеріали на будівництво будинку. З вересня 2008 року його батьки разом переїхали до м. Чернігова, де проживали до 2010 року. У 2010 році, після повернення у смт. Шпиків, мати почала пекти торти на замовлення. Крім того, дохід мали з продажу сільськогосподарської продукції, яку вирощували на ділянках, батькової зарплати, та продажу молочної продукції, яку отримувала бабуся - ОСОБА_22 . Проживали вони з травня 2008 року постійно разом, але батько був більше на роботі. А коли батько був вдома на вихідних, то вони разом снідали, обідали, вечеряли, їздили на відпочинок як сім`я. Батьки проживали разом в одній кімнаті, мали одне місце в будинку, куди кожен складав зароблені кошти. Батько хвалився маминій сестрі, що купив квартиру на « Поділлі ».

Свідок ОСОБА_27 суду пояснила, що вона є подругою ОСОБА_1 і ОСОБА_3 . Зазначені особи з 2008 року постійно проживали разом, разом вели спільне господарство. У 2011 році святкували 18-ти річчя весілля. Кошти отримували здаючи горіхи, зернята, моркву та ін. Відповідач у свою чергу привозив цукор за паї, картоплю. ОСОБА_3 працював в охороні, а коли приїжджав то кликав її у гості. Будучи в них в гостях, ОСОБА_3 і ОСОБА_1 сказали, що купили ОСОБА_6 квартиру, але йому про це казати не будуть. Поводили себе як чоловік і дружина.

Свідок ОСОБА_28 , яка є племінницею позивача суду пояснила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є її дядьком та тіткою. З 2008 року вони проживали разом, свідок, її батьки, та сторони завжди святкували разом Різдво . На похорони до ОСОБА_1 батька в 2011 році приїздив ОСОБА_3 , його мама та його рідна сестра з чоловіком. У 2015 році померла мама відповідача, її мама - ОСОБА_21 і позивач їздили на похорон. Вважає, що квартиру синові ОСОБА_6 подарували сторони разом. Також свідок приходила в гості до квартири по АДРЕСА_6 , коли там була позивач з сином ОСОБА_7 , свідок разом з позивачем вибирали диван у дану квартиру в ТЦ «Шок». Свідок не знала, що вони були розлучені, оскільки постійно були разом.

Свідок ОСОБА_32 суду надала такі показання, вона є сусідкою ОСОБА_3 і ОСОБА_1 . Купивши будинок в смт. Шпиків, вони почали його добудовувати і переплановувати. На присадибній ділянці вона їх бачила разом. З 2008 року сторони переїхали у м. Чернігів. Пізніше ОСОБА_1 , повернувшись займалась випічкою тортів та продажем городини. Знає що у них є дві квартири. У 2012-2015 роках вона приходила до їх будинку, бучила там ОСОБА_3 за обідом і ОСОБА_1 біля плити. В них кілька разів позичала гроші, при цьому ОСОБА_1 постійно питала у ОСОБА_3 чи можна позичити. Свідок сприймала сторін як сім`ю.

Свідок ОСОБА_33 суду пояснила, що є племінницею ОСОБА_3 . ОСОБА_3 з 2011 року по 2018 рік привозив на масажі свого сина. Знає що у відповідача було дві жінки, одну він привозив до бабусі, а іншу до тітки ОСОБА_35 в Кіровоград. В 2011 році до них у гості приїздила ОСОБА_1 . У листопаді 2014 року свідок проживала у дядька - відповідача по справі в будинку три дні. Вона спала в залі, відповідач в спальні, а позивач в прихожій. Відносини між сторонами були неприязні, між собою вони не спілкувались. Оскільки ОСОБА_1 ніде не працювала, - почала пекти торти. Дядько купив квартиру на Поділлі в м. Вінниці, показував їй відео на якому ОСОБА_1 не було. В грудні 2014 року позивач та відповідач приїздили разом в лікарню до матері ОСОБА_3 . У 2015 році вона із сестрою приїздила до ОСОБА_6 на квартиру по АДРЕСА_6 . В цей час там проживав ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_37 , яка є рідною сестрою відповідача, суду пояснила, що ОСОБА_1 з чоловіком купили стареньку хатину. ОСОБА_3 все там переробив. Гроші, які він заробляв на заробітках він витрачав на будинок і сім`ю. А на початку 2006 року відповідач повідомив їй, що розлучився із ОСОБА_1 . Після цього він через рік привозив жінку ОСОБА_9 у с. Деребчин до матері, а іншу, яку звали ОСОБА_11 , пізніше привозив до їхньої сестри ОСОБА_35 у м. Кіровоград. ОСОБА_1 самостійно гроші не заробляла, казала, що їй вистачає того, що відповідач дає на дітей. Коли ОСОБА_1 з ОСОБА_6 приїхали до них у гості, то були здивовані, що ОСОБА_3 купив квартиру. Їй відомо, що коли ОСОБА_1 жила в Чернігові, то ОСОБА_3 жив у Києві.

Свідок ОСОБА_38 , суду пояснив, що є кумом відповідача. Йому відомо, що у 1997 році сторони придбали будинку смт. Шпиків та переобладнували його. Він та інші сусіди допомагали фізичною працею. В той час відповідач працював у ковбасному цеху, але фірма закрилася і він вимушений був їздити на заробітки. Після народження другої дитини почались сімейні проблеми, вони розлучились. Після того, як влаштувався в охоронну фірму, ОСОБА_3 приїздив додому раз на місяць, або рідше. Сварились вони між собою рідко, але він бачив що відносини в сім`ї напружені. Після розлучення із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 казав йому що живе з іншою жінкою. Основний дохід в сім`ю приносив ОСОБА_3 . ОСОБА_1 не працювала, пекла торти. Йому відомо, що ОСОБА_3 придбав квартиру. На дні народження, які вони святкували приїздили родичі з обох сторін. У квартирах, що знаходяться в м. Вінниці свідок не був, хто там проживав йому не відомо.

Свідок ОСОБА_39 суду пояснила, що є кумою сторін у справі, знає відповідача з дитинства, товаришують з малечку. Коли вони вперше створили сім`ю, то жили бідно, працювали біля господарства, а потім придбали автомобіль. Вона позичила ОСОБА_3 кошти на придбання квартири у АДРЕСА_6 . Кошти позичала для сім`ї. На всі квартири ОСОБА_3 заробляв сам. Купував золоті прикраси, каблучки, браслети. Купив ОСОБА_1 піч, щоб вона пекла торти. Свідку відомо, що після розірвання шлюбу у відповідача були певний час відносини з іншою жінкою, але він все ж вирішив відновити сім`ю. Свідок йому говорила, що якщо хоче відновити сім, то треба жити разом. І вони на певний час переїхали разом проживати до м. Чернігів, а потім повернулись у смт. Шпиків.

Свідок ОСОБА_41 суду пояснила, що її чоловік робив у будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_3 воду, електрику, опалення та клав плитку. Вона йому допомагала. ОСОБА_3 постійно радився із ОСОБА_1 , де ставити які батереї, які роботи і як робити. Жили сторони на час виконання цих робіт більше в Чернігові. За проведену роботу мала розраховуватись ОСОБА_1 . На її думку відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на той час були притаманні саме як подружжю. Вони завжди разом сідали їсти, гарно спілкувалися.

Свідок ОСОБА_42 надав аналогічні покази що і свідок ОСОБА_41 . Додатково пояснив, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 завжди радилися де і що робити. Разом вони їздили у Чернігів і разом з відти приїжджали до смт. Шпиків. Вели себе як подружжя, свідок вважав їх чоловіком і дружиною.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_43 суду пояснила, що є рідною сестрою відповідача, проживає у м. Кіровограді. Їй відомо, що у 2005 році ОСОБА_3 розлучився з ОСОБА_1 . З 2008 по 2013 роки проживав з ОСОБА_11 . За 20 років роботи він не був у відпустці, весь час працював. Приїздив до ОСОБА_1 коли та просила гроші чи вирішити питання з старшим сином. Як сім`я вони не проживали. За зароблені кошти, ОСОБА_3 придбав дві квартири. Коли свідок їздила від матері до дому - до ОСОБА_44 , бачилась з братом у смт. Шпиків.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків - допитаних за клопотаннями сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Так, в ході розгляду даної справи судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини.

14.11.1993 року між сторонами було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвам про укладення шлюбу, виданим Шпиківською селищною радою Тульчинського району Вінницької області від 14.11.1993 року серія НОМЕР_1 .

16.12.2015 року рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області, даний шлюб розірвано. Рішення набрало законної сили 27.12.2005 року. На підставі зазначеного рішення Відділом реєстрації цивільного стану Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області 11.12.2007 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

22.07.1997 року ОСОБА_3 придбав житловий будинок з господарськими будівлями , який знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Вінницькою Т.О., зареєстрованим в реєстрі за №2-2466. Право власності зареєстровано в Тульчинському МБТІ 31.07.1997 року.

Рішенням Тульчинського районного суду від 24 лютого 2010 року визнано за ОСОБА_3 право власності на самочинно побудовану прибудову біля житлового будинку АДРЕСА_1 , до складу якої входить тамбур 1-1, площею 5,5 кв.м., коридор 1-2, площею 7,4 кв.м., кімната 1-8, площею 11,5 кв.м., кухня 1-7 площею 11,8 кв.м. Рішення набрало законної сили 09.03.2010 року. Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.09.2010 року, за відповідачем зареєстровано право власності на цілий житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу від 22.07.1997 року та рішення суду справа № 20210/10 від 24.02.2010 року. Відповідно до експлікації внутрішніх обмірів та площ приміщень, загальна площа житлового будинку становить 97,6 кв.м., житлова - 66,3 кв.м.

Як вбачається із Свідоцтва, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради від 14.10.2010 року, ОСОБА_3 належить двокімнатна квартира АДРЕСА_7 , загальною площею 67,3 кв.м., житловою - 34,2 кв.м.. Згідно Витягу про державну реєстрацію прав, виданого КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», рішення про державну реєстрацію права власності прийнято 28.12.2010, номер запису 1973 в книзі.

03.04.2012 року ОСОБА_3 придбав житлову квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В., зареєстрованим в реєстрі за № 2035. Право власності зареєстровано у КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», рішення про державну реєстрацію права власності прийнято 22.04.2012, номер запису 1534/7131 в книзі 156.

09.06.2015 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_8 9/10 часток житлової квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В., зареєстрованим в реєстрі за №2368. Право власності зареєстровано у КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», рішення про державну реєстрацію права власності прийнято 22.04.2012, номер запису 1534/7131 в книзі 156.

Як вбачається із копії паспорта, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 25 вересня 1998 року, що підтверджується відповідною відміткою в паспорті.

Відповідно до Виписок з реабілітаційної карти Обласного центру медико-соціальної реабілітації дітей інвалідів, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 23.09 по 14.10.2008 року, з 20.11 по 12.12.2009 року, з 18.02 - 13.03.2009 року, проходив курси реабілітації зі скаргами на порушення ходи, затримку психомовленевого розвитку, порушення моторики кінцівок, скутість рухів .

Відповідно до Довідки виданої ЖЕК №7 м. Чернігів на ім`я ОСОБА_3 , останній проживав без реєстрації у м. Чернігові разом з дружиною ОСОБА_1 та сином ОСОБА_5 .

Відповідно до рішення Вінницької обласної ЛКК №8 від 26.02.2016 року, ОСОБА_5 являється дитиною-інвалідом групи А.

Із відповіді КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад.. О.І. Ющенка» на адвокатський запит від 12.07.2019 №20/3422, вбачається, що надання категорії дитина-інвалід групи А означає високу міру втрати здоров`я, надзвичайну залежність від постійного стороннього догляду і нездатність до самообслуговування.

Медичним висновком №9 від 03.09.2016 року, підтверджується, що ОСОБА_5 має захворювання: Дитячий церебральний параліч з відсутністю самостійної ходи та нейротрофічним розладом IV рівня рухових порушень. Системні мовленнєві порушення обумовлені психічним недорозвитком. Псевдобульборна дизартрія. Легка розумова відсталість.

Відповідно до Довідок, виданих виконкомом Шпиківської селищної ради від 13.04.2011 року №727, від 27.08.2013 року, від 03.03.2016 року до складу сім`ї ОСОБА_1 входять: ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 .

Як вбачається із змісту річних декларацій ОСОБА_3 за 2016-2018 роки, розміщених в Єдиному державному реєстрі декларацій, ОСОБА_1 зазначена його дружиною. Також зазначена наявність об`єктів нерухомого майна, яке є предметом спору.

26 липня 2018 року сторони повторно уклали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданим Тульчинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 26.07.2018 року.

Також у матеріалах справи наявні світлини із зображенням сторін та їх дітей у різні роки.

Представник відповідача до судових дебатів подав письмову заяву про застосування до заявлених позовних вимог строків позовної давності, яку обґрунтував тим, що позивачу в 2015 році стало відомо про порушення її прав, оскільки в 2015 році відповідач відчужив 9/10 часток житлової квартири, уклавши з ОСОБА_8 договір дарування. А тому, на його думку до даних відносин слід застосувати положення ст.257, 267 ЦК України.

Представник позивача заперечила щодо пропуску строків позовної давності, посилаючись на положення ст.72 Сімейного кодексу України. Зазначила, що договір дарування було укладено за згоди позивача та за спільним рішенням сторін, позивач питання про визнання договору дарування недійсним не ставить, оскільки він не порушує її прав, а навпаки, повністю відповідає її волі. Крім того, оскільки вони увесь час проживали разом до укладення шлюбу в 2018 році і припинили спільне проживання в 2019 році, в 2019 році відповідач звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу, то перебіг позовної давності розпочався лише після прийняття судом рішення, але позивач подала позов про встановлення факту спільного проживання та поділ майна в січні 2020 року.

Визначаючи характер спірних правовідносин та норми права, якими вони врегульовані, суд враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частиною другою статті 21СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. Така ж позиція застосована Верховним Судом у постанові від 23.09.2019 року справа №61-18588св18, у постанові від 14.07.2020 року справа №552/5693/28

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідачем не надано доказів того, що спірне майно було придбано за його особисті кошти. Більш того, він пояснював що офіційно отримував мінімальну заробітну плату.

В той же час, суд оцінює відсутність у позивача можливості працювати за наймом з об`єктивної причини - здійснення догляду за дитиною-інвалідом групи А, 2003 року народження.

Під час застосування положень статті 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Звертаючись у суд з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, позивач вказувала, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 вони з травня-червня 2008 року стали проживати з останнім однією сім`єю, вели спільне господарство, придбавали майно, турбувалися один про одного, відпочивали, виховували двох спільних дітей, вона доглядала чоловіка, коли той хворів та перебував у лікувальних закладах, зокрема в 2014 році, коли йому зробили операцію, з 2010 року почала пекти торти на замовлення, щоб поповнити сімейний бюджет. Їх спільне проживання в подальшому призвело до реєстрації шлюбу 26.07.2018 року і тривало до 2019 року.

Викладені письмові докази суд визнає належними та в сукупності показаннями вказаних свідків вони підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період із червня 2008 по 26.07.2018, оскільки вони вели спільне господарство, в тому числі, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, разом робили ремонт у квартирі, купували меблі, позивач проживала періодично у квартирі за адресою АДРЕСА_4 , там її відвідували свідки. А тому набуте у цей період майно є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу.

Також судом взято до уваги що в 2011 році було звернення з приводу насильства в сім`ї, що вказує на наявність саме сімейних відносин між сторонами. В будь-якому іншому шлюбі сторони в цей час не перебували, будь-які рішення суду про встановлення факту спільного проживання відповідача з іншими особами, про яких зазначав відповідач - суду надано не було.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, F 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), F 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), F 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Крім того, у спірних правовідносинах, слід застосувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("Stretch - United Kingdom" № 44277/98).

Суд дійшов висновку, що, відновлюючи припинені сімені відносини з відповідачем в 2008 році, позивач мала відповідні законні очікування щодо майна, яке придбавалось в період спільного проживання, дане майно нею використовувалось, вона дбала про його покращення, здійснювала догляд. І відповідач таку поведінку не заперечував.

Щодо строку позовної давності, суд бере до уваги, що у письмовому відзиві відповідач визнав позов в частині встановлення факту спільного проживання з липня 2015 року по 26 липня 2018 року (день реєстрації шлюбу). Позивач не вказувала на договір дарування як такий, що вчинений по за її волею, не оскаржувала його, навпаки, в позові вказала про його існування, тобто його зміст був їй відомий. Питання щодо позовної давності до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, врегульовано ст.72 Сімейного кодексу України. Відповідно до її положення, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірванню шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права власності. Майно, яке є предметом спору зареєстроване за відповідачем, дій щодо його відчуження, які були б порушенням права власності позивача відповідач не вчиняв, позовна заява про розірвання шлюбу подана в 2019 році, а тому у суду відсутні підстави вважати, що строк позовної давності розпочав перебіг раніше ухвалення рішення про розірвання шлюбу.

Враховуючи викладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до задоволення.

Судові витрати підлягають до стягнення із відповідача на користь позивача, на підставі ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, згідно ст.ст. 3, 61, 63, 70, 71, 72, 74 СК України, ст. ст. 368, 370 ЦК України, ст.ст. 7, 10, 76-82, 89, 133, 141, 263-265, 273, 354 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільної сумісної власності - задоволити.

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстирації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з червня 2008 року по 26 липня 2018 року.

Виділити ОСОБА_1 зі спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на наступне майно:

-1/2 частку житлової квартири АДРЕСА_7 , вартістю 619 160 гривень;

-1/10 частку житлової квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 35,8 кв.м., житловою площею - 18,7 кв.м., вартістю 55 456,97 гривень;

-1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 97,6 кв.м., житловою площею - 66,3 кв.м., вартістю 103 441,18 гривень.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь держави 8 621,38 грн., судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 21.07.2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована в АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_9 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстрований в АДРЕСА_1 .

Суддя: