КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 761/4991/20 Апеляційне провадження № 22-ц/824/1976/2021Головуючий у суді першої інстанції - Мальцев Д.О. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Березовенко Р.В., Коцюрба О.П.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від його імені та в його інтересах адвокатом Голованем Ігорем Володимировичем, який діє на підставі договору, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Державного бюро розслідувань, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави України в особі ДБР, ДКС України, в якому просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 1,00 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12.11.2019 по справі № 761/43265/19 встановлено факт протиправної бездіяльності слідчого ДБР, яким здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000979 за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 376 КК України. Зокрема, в ухвалі суду було встановлено, що слідчим фактично здійснюється досудове розслідування відносно позивача. Однак права позивача під час здійснення досудового розслідування були порушені та необґрунтовано обмежені. Вказаними діями слідчого ДБР позивачу було завдано моральної шкоди, зокрема, той факт, що ухвалою суду було встановлено порушення прав позивача як заявника відповідних клопотань, само по собі означає наявність моральної шкоди, яку позивач просить стягнути на підставі ст. 1166, 1167, 1174, 1176 ЦК України (а.с. 1-6).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.09.2020 позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Державного бюро розслідувань, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди залишено без задоволення (а.с. 124-130).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Вказує, що суд першої інстанції помилково встановив, що в ухвалі слідчого судді, якою була задоволена скарга ОСОБА_1 , йшлося про зобов`язання внести відповідні відомості до ЄДР. Також, дійшов помилкового висновку про те, що задоволення скарги слідчим суддею не свідчить про протиправність дій ДБР в контексті норм ст. 1173 ЦК України та безпідставно встановив, що поновлення прав слідчим суддею виключає можливість відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення таких поновлених прав. Крім того, судом не враховано правової позиції Верховного Суду в аналогічній справі, а також не застосовано релевантну практику ЄСПЛ як джерело права (а.с. 132-134 зв.).

25.01.2021 ДБР подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначається, що судом першої інстанції при прийнятті рішення правомірно зазначено, що позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність дій відповідача по відношенню до позивача, а також доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач.

При цьому, сама лише незгода позивача з діями (бездіяльністю) ДБР, щодо неприйняття процесуальних рішень, які були оскаржені позивачем у передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди.

Судом апеляційної інстанції справу розглянуто в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.11.2019 за № 761/43265/19 скаргу адвоката Голованя І.В. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого щодо нерозгляду клопотання, поданого у порядку ст. 220 КПК України, у кримінальному провадженні № 620 190 000 000 009 79 за ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 376 КК України, задоволено, зобов`язано слідчого ДБР, яким здійснюється розслідування у кримінальному провадженні № 620 190 000 000 009 79 за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 376 КК України, упродовж трьох днів з дня отримання ухвали суду розглянути клопотання адвоката Голованя І.В. в інтересах ОСОБА_1 від 21.10.2019, яке отримане 23.10.2019 та зареєстроване за вих. № 21910-19, про результати розгляду проінформувати ініціатора клопотання у відповідності до ч. 2 ст. 220 КПК України та Шевченківський районний суд м. Києва.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 2 КПК України визначає, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 4 ст. 216 КПК України, слідчі органів державного бюро розслідувань здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, зокрема, вчинених Президентом України, повноваження якого припинено, Прем`єр-міністром України, членом Кабінету Міністрів України, першим заступником та заступником міністра, членом Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, Антимонопольного комітету України, Головою Державного комітету телебачення і радіомовлення України, Головою Фонду державного майна України, його першим заступником та заступником, членом Центральної виборчої комісії, народним депутатом України, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, Директором Національного антикорупційного бюро України, Генеральним прокурором, його першим заступником та заступником, Головою Національного банку України, його першим заступником та заступником, Головою Національного агентства з питань запобігання корупції, його заступником, Секретарем Ради національної безпеки і оборони України, його першим заступником та заступником, Постійним Представником Президента України в Автономній Республіці Крим, його першим заступником та заступником, радником або помічником Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем`єр-міністра України, суддею, працівником правоохоронного органу, особою, посада якої належить до категорії «А», крім випадків, коли досудове розслідування цих кримінальних правопорушень віднесено до підслідності Національного антикорупційного бюро України згідно з частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до ст. 220 КПК України, клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій та у випадках, установлених цим Кодексом, іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, або її представника слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав.

Про результати розгляду клопотання повідомляється особа, яка заявила клопотання. Про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, а у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надсилається їй.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, та право на оскарження. На досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, зокрема, бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Водночас, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4(зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовуються особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

У частині 2 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4(зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванні при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням її заподіювача; та вини останнього в її заподіянні

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для ви рішення спору.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, вказує, що внаслідок протиправної бездіяльності слідчого Державного бюро розслідування, яка полягала у нездійсненні розгляду клопотання адвоката Голованя І.В. в інтересах ОСОБА_1 від 21.10.2019, ухвалою суду від 12.11.2019 (справа № 761/43265/19) було встановлено порушення прав позивача, і що вказаною ухвалою фактично встановлено наявність моральної шкоди і протиправність її завдання.

Так, дійсно, слідчим суддею встановлено порушення прав ОСОБА_1 , як заявника відповідних клопотань, з боку слідчого ДБР, який допустив протиправну бездіяльність, не розглянувши клопотання захисника ОСОБА_1 у встановлений законом строк.

Звернення позивача до суду з відповідною скаргою на бездіяльність слідчого в порядку ст. 303 КПК України свідчить про реалізацію права останнього на оскарження процесуальної діяльності ДБР, передбаченого ст. 303 КПК України, а винесення ухвали за результатами розгляду такої скарги - є наслідком судового контролю за діяльністю слідчого під час досудового розслідування і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1174, 1176 ЦПК України.

Тому є правильним висновок суду першої інстанції про те, що сама лише незгода позивача з бездіяльністю ДБР щодо неприйняття процесуальних рішень, які були ним оскаржені, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Судом першої інстанції також правильно зазначено, що всупереч вимогам ст. 12, 81 ЦПК не надано доказів, які свідчили б про протиправність дій ДБР по відношенню до позивача під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження, яка проявилась у завданні моральної шкоди позивачу, не надано доказів на підтвердження наявності самої шкоди, її розміру, як не надано доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями ДБР та шкодою, на яку посилається позивач.

Доводи апелянта про те, що встановлення порушених прав ОСОБА_1 , як заявника відповідних клопотань слідчим суддею, само по собі означає наявність завдання моральної шкоди, адже будь-яке звернення до суду для поновлення своїх прав відбирає час і вимагає докладання додаткових зусиль, апеляційний суд відхиляє, оскільки в даному випадку встановлені обставини не є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Стосовно посилання позивача на практику Європейського суду з прав людини, слід зауважити, що посилання на певне рішення Європейського суду з прав людини не може бути аргументом без з`ясування змісту цього рішення. Крім того, рішення ЄСПЛ є не релевантними по відношенню до спірних правовідносин в рамках даної справи.

Посилання апелянта, як на підставу апеляційного оскарження на незастосування судом першої інстанції висновків, зазначених у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 554/4970/18 не заслуговують на увагу, оскільки у справі яка переглядається, та у справі на яку посилається заявник, встановлені різні фактичні обставини.

Зокрема мова йде про тривалість досудового розслідування у справі № 554/4970/18 (майже три роки), у якому заявник (позивач) є потерпілим, а також характером цих порушень, пов`язаних в тому числі із невиконанням рішення суду про встановлення строку, протягом якого необхідно було закінчити досудове розслідування.

На думку апеляційного суду тлумачення правової позиції, викладеної у вказаній постанові Верховного Суду, не дає підстави для висновку, що будь-яке визнання судом (слідчим суддею) протиправними рішення, дії чи бездіяльність слідчого або іншої посадової особи органу, який проводить досудове розслідування, за скаргою учасника кримінального провадження, незалежно від характеру встановлених обставин, є беззаперечним доказом завдання скаржнику моральної шкоди, внаслідок порушення його прав.

Разом із тим, апеляційний суд вважає необхідним виключити із мотивувальної частини рішення посилання на відсутність в матеріалах справи належного обґрунтування розміру моральної шкоди, з урахування символічного розміру її відшкодування та пред`явлених вимог про встановлення самого факту завдання такої шкоди позивачу, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні.

Таким чином, судом першої інстанції всебічно і повно з`ясовано обставини справи, надано об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від його імені та в його інтересах адвокатом Голованем Ігорем Володимировичем, який діє на підставі договору задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Державного бюро розслідувань, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди змінити, виключивши із мотивувальної частини судового рішення посилання про відсутність у матеріалах справи належного обґрунтування розміру моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Р.В. Березовенко

О.П. Коцюрба