Справа № 127/9454/20
Провадження № 2/127/1457/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2021 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

за участю секретаря Яковенко Д.Д.,

представника позивача ОСОБА_3.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального територіального управління капітального будівництва, Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України, за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Міністерства оборони України, ОСОБА_2 , про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу та незаконної затримки видачі трудової книжки і належних до сплати сум у день звільнення, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Центрального територіального управління капітального будівництва, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерство оборони України, про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу та незаконної затримки видачі трудової книжки і належних до сплати сум у день звільнення, стягнення моральної шкоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що 01.01.2013 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду начальника виробничо-технічного відділу у Подільське управління капітального будівництва Міністерства оборони України. 01.03.2013 року позивача переведено на посаду заступника начальника Подільське управління капітального будівництва Міністерства оборони України, а 25.07.2014 року - покладено тимчасове виконання обов`язків начальника Подільського управління.

28.12.2019 рокуМіністерством оборони України видано наказ «Про реорганізацію Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України», яким позивача включено до складу реорганізаційної комісії.

21.01.2020 року головою реорганізаційної комісії ОСОБА_2 було вручено ОСОБА_1 наказ від 17.01.2020 року про скорочення штатної посади позивача. Про відсутність юридичних підстав для винесення вказаного наказу, позивачу стало відомо лише згодом, тому він просив поновити йому процесуальний строк на оскарження цього наказу. В зазначеному наказі було не правильно зазначено посаду позивача. Крім того, цей наказ було винесено передчасно та незаконно - до зміни в організації виробництва і праці, до погодження та затвердження належним чином штатного розкладу правонаступника - ЦТ УКБ на 2020 рік. Під час вручення цього наказу позивачу не було запропоновано жодної посади.

26.03.2020 року на поштову адресу позивача надійшов лист про звільнення останнього з посади та необхідність прибути в ЦТУКБ для отримання вихідної допомоги та оформленої трудової книжки. Проте, в зв`язку з відсутністю транспортного сполучення через СОVID-19, позивачем було надіслано ОСОБА_2 заяву з проханням надіслати трудову книжку поштою та проведення розрахунку шляхом перерахування коштів на картрахунок. Однак, відповідь не надходила, трудова книжка не була надіслана та не проведено з ОСОБА_1 жодних розрахунків, що унеможливлює його подальше працевлаштування або звернення до державної служби зайнятості.В наказі про звільнення від 23.03.2020 року посада ОСОБА_1 зазначена не правильно.

Внаслідок незаконного звільнення та порушення права ОСОБА_1 на вчасне отримання належних йому виплат, останній отримав матеріальну та моральну шкоду, морально-психологічну травму, сильний нервовий стрес, зазнав душевних страждань, приниження честі і гідності, а також ділової репутації перед трудовим колективом. Так, негативні емоції і переживання, призвели до погіршення його стану здоров`я, порушення нормального природнього ритму життя, втрати життєвих зв`язків і стосунків з оточуючими людьми, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя. Моральну шкоду позивач оцінив в розмірі 70000,00 грн., обґрунтовуючи тим, тим, що вона має бути не меншою, ніж сума належних йому до виплат при звільненні нарахувань із врахуванням середньомісячної зарплати за вимушений прогул. Враховуючи викладене вище, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 22 березня 2021 року клопотання представника позивача було задоволено, прийнято до провадження заяву представника позивача про уточнення позовних вимог у вигляді нової редакції позовної заяви від 22.03.2021 року у справі №127/9454/20 та залучено до участі у вказаній цивільній справі в якості співвідповідача Подільське управління капітального будівництва Міністерства оборони України.

За змістом уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просив:

-поновити йому процесуальний строк на оскарження Наказу голови комісії-начальника відділу капітального будівництва Центрального територіального управління капітального будівництва ОСОБА_2 №02 від 17 січня 2020 року;

-визнати незаконним та скасувати Наказ голови комісії-начальника відділу капітального будівництва Центрального територіального управління капітального будівництва ОСОБА_2 №02 від 17 січня 2020 року;

-визнати незаконним та скасувати п. 1.7. Наказу голови комісії-начальника відділу капітального будівництва Центрального територіального управління капітального будівництва ОСОБА_2 № 05 від 23 березня 2020 року щодо його звільнення із посади начальника виробничо-технічного відділу Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України;

-поновити його на роботі на посаді начальника виробничо-технічного відділу-заступника начальника Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України;

-стягнути з відповідачів по справі солідарно на його користь середній заробіток за весь період вимушеного прогулу з 23 березня 2020 року по день ухвалення судом рішення по даній справі;

-стягнути з відповідачів по справі солідарно на його користь моральну шкоду у розмірі 70000,00 грн.;

-стягнути з відповідачів по справі в рівних частинах на його користь судові витрати.

Згодом, ухвалою суду від 19 квітня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача та залучено до участі у вказаній цивільній справі ОСОБА_2 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

В судовому засіданні представник позивача уточненні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених у позові. Додатково зазначила, що трудова книжка була надіслана позивачу в липні 2020 року звичайним листом. В зв`язку з цим, строк звернення до суду з цим позовом слід починати обраховувати з дня отримання трудової книжки. Таким чином, строк звернення до суду ОСОБА_1 не пропущено.

Представник відповідача Центрального територіального управління капітального будівництва в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Разом з тим, ним було надіслано суду заяву про застосування строку звернення до суду, яка мотивована тим, що ОСОБА_1 дізнався про своє звільнення 26.03.2020 року, а подав до суду позов лише 29.04.2020 року, тобто з порушенням місячного строку визначеного ст. 233 КЗпП України. Крім того, при прийнятті рішення просив врахувати, що наказом Міністерства оборони України від 02.07.2020 року №243, наказ Міністерства оборони України від 28.12.2019 року №677 «Про реорганізацію Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України» визнаний таким, що втратив чинність. Просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В судовому засіданні, яке проводилось 30.06.2021 року, представник відповідача Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України заперечив щодо задоволення позовних вимог в частині солідарної відповідальності, оскільки всі дії, які стали причиною звернення позивача в суд були вчинені Центральим територіальним управління капітального будівництва. Також додав, що всі працівники були звільнені, проте після скасування наказу №677, вони були добровільно поновлені. Зокрема, з 07.07.2020 року було поновлено на посаді начальника ОСОБА_1 . На думку представника, хоча ОСОБА_2 і був головою ліквідаційної комісії, проте не мав права звільняти працівників.

В судове засідання, яке проводилось 27.07.2021 року, представник відповідача Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

В судове засідання треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Міністерства оборони України та ОСОБА_2 не з`явилися, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Заяв та заперечень від третіх осіб до суду не надходило.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України,дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що згідно наказу № 10/ПрДП-12 від 01.02.2013 року ТВО начальника Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України Діденка В.М., ОСОБА_1 було прийнято на роботу у вище вказану установу на посаду начальника виробничо-технічного відділу з 01.02.2013 року (Т. 1 а.с. 18).

Згодом, наказом № 15/ПрДП-12 від 01.03.2013 року ТВО начальника Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України Діденка В.М., було переведено начальника виробничо-технічного відділу ПУКБ МО України ОСОБА_1 на посаду начальника виробничо-технічного відділу - заступника начальника Подільського УКБ МО України з 01.03.2013 року (Т. 1 а.с. 19).

Вподальшому, наказом Міністра оборони України Гелетей В.В. №21-ДП від 25.07.2014 року, у зв`язку з виробничою необхідністю та з метою забезпечення належного функціонування Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України, тимчасове виконання обов`язків начальника Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України покладено на начальника виробничо-технічного відділу Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України ОСОБА_1 (за його згодою) (Т. 1 а.с. 20).

З матеріалів справи вбачається, що 28.12.2019 року видано наказ за № 677 Міністерства оборони України «Про реорганізацію Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України». Для реалізації вказаного наказу визначено план організаційних заходів, а саме припинити юридичну особу Подільське управління капітального будівництва Міністерства оборони України, реорганізувавши його шляхом приєднання до Центрального територіального управління капітального будівництва; правонаступником визначено Центральне територіальне управління капітального будівництва; для проведення реорганізації призначити комісію, головою якої було призначено начальника відділу капітального будівництва (заступника головного інженера) Центрального територіального управління капітального будівництва ОСОБА_2 До членів комісії також увійшов позивач. Також, голові комісії було доручено протягом трьох робочих днів подати у відповідні державні органи повідомлення про реорганізацію та вжити інших заходів (Т. 1 а.с. 21-24).

Судом також встановлено, що наказом голови комісії - начальника відділу капітального будівництва Центральне територіальне управління капітального будівництва ОСОБА_2 №02 від 17.01.2020 року, у зв`язку з наявними обсягами робіт та фінансування Центральне територіальне управління капітального будівництва на 2020 рік, на підставі наказу ТВО Центральне територіальне управління капітального будівництва №01 від 16.01.2020 року, було скорочено посаду начальника виробничо-технічного відділу ПУКБ МО України та зобов`язано попередити ОСОБА_1 про можливе скорочення під підпис (Т. 1 а.с. 27). Зі змістом вказаного наказу позивач був ознайомлений 21.01.2020 року (Т. 1 а.с. 27 зворіт).

23.03.2020 року голова реорганізаційної комісії ОСОБА_2 надіслав на адресу позивача лист, в якому повідомив, що на підставі наказу Голови комісії - начальника відділу капітального будівництва-заступника головного інженера Центрального територіального управління капітального будівництва №05 від 23.03.2020 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 1 ст. 40 КЗпП України. Також вказано, що для отримання вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України та належним чином оформленої трудової книжки позивачу необхідно прибути до Центрального територіального управління капітального будівництва за адресою:м. Київ, вул. Герцена, буд. 35, офіс 604 (Т. 1 а.с. 29-30, 53, 54).

Слід відзначити, що в наказі №05 посада позивача зазначена як начальник виробничо-технічного відділу Подільського управління капітального будівництва.

26.03.2020 року ОСОБА_1 , спільно з іншими звільненими, «Новою поштою» відправленням № 4076 направив: 1) заяву про направлення належним чином оформленої трудової книжки поштою за адресою місця проживання; 2) заяву про проведення необхідних розрахунків у зв`язку із звільненням шляхом перерахування коштів на картковий рахунок або надати довідку про розмір заборгованості, нарахованих сум належних йому при звільненні, яку вислати йому разом з трудовою книжкою за вказаною адресою (Т. 1 а.с. 31-33).

В зв`язку з не виконанням вимог вказаних вище заяв, представником позивача було надіслано 15.04.2020 року адвокатський запит з приводу надання довідки про заборгованість перед позивачем та трудової книжки, які необхідно надіслати за поштовою адресою (Т. 1 а.с. 35-36, 50-51). Відправлення вручене адресату 17.04.2020 року (Т. 1 а.с. 52).

Зі змісту довідки, виданої головою комісії - начальником відділу капітального будівництва - заступником головного інженера Центрального територіального управління капітального будівництва ОСОБА_2., на момент звільнення ОСОБА_1 нараховані до отримання суми, а саме: вихідна допомога при звільненні - 9119,77 грн.; заробітна плата за лютий-березень з урахуванням грошової компенсації за невикористану відпустку - 30924,55 грн.; витрати по авансових звітах - 18411,22 грн., а всього 58455,54 грн. (Т. 1 а.с. 34).

Зі змісту довідки-розрахунку №457/ДУ-21 від 24.02.2021 року, виданої ТВО начальника Подільського УКБ МО України Червінським В.В., середньоденний заробіток ОСОБА_1 на момент звільнення становить 552,63 грн. (Т. 1 а.с. 187).

Наказом Міністерства оборони України від 02.07.2020 року за № 243 «Про визнання таким, що втратив чинність наказу Міністерства оборони України від 28.12.2019 року № 677». Згідно вказаного наказу, наказ Міністерства оборони України від 28.12.2019 року № 677 «Про реорганізацію Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України» визнано нечинним (Т. 1 а.с. 188).

16.04.2021 року на адресу суду надійшла заява від начальника Центрального територіального Управління капітального будівництва Собан С.А. про застосування строку давності звернення до суду, мотивована тим, що позивач дізнався про своє звільнення 26.03.2020 року, однак позовну заяву подано 29.04.2020 року, тобто з порушенням місячного строку визначеного законодавством.

З приводу вказаного вище, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до поштового конверта № 650, ОСОБА_1 направив до Вінницького міського суду Вінницької області позовну заяву 27.04.2021 року (Т. 1 а.с. 55).

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

За змістом ч.1 ст. 233 КЗпП України (чинної на час звільнення позивача), працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Стаття 233 КЗпП України визначає день, з якого слід обчислювати строк для звернення до суду з позовом про захист права. Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, зазначена норма статті конкретизує це правило стосовно до випадку звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, факт видачі трудової книжки є юридично значимим для визначення початку перебігу строку у справах про звільнення працівників.

Тому, враховуючи той факт, що належну позивачу трудову книжку ОСОБА_1 отримав лише в липні 2020 року, позивач звернувся до суду з дотриманням строків, передбачених ст. 233 КЗпП, а тому заява відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню.

З приводу поновлення процесуального строку на оскарження Наказу №02, то слід відзначити, що дійсно ОСОБА_1 цей строк пропущено, проте з поважних причин, тому він підлягає поновленню. Так, про відсутність юридичних підстав для скорочення штатної посади позивачу стало відомо лише з Наказу Міністерства оборони України від 28.02.2020 року за №69 лише 02.03.2020 року шляхом його отримання на електронну пошту суб`єктів господарювання, в тому числі ЦТУКБ та ПУКБ. А відносно Наказу Міністерства оборони України №04 від 30.03.2020 року - лише 30.03.2020 року шляхом перегляду офіційного інтернет ресурсу Міністерства оборони України. Крім того, на час винесення головою реорганізаційної комісії ОСОБА_2 зазначеного наказу про скорочення штатної посади від 17.01.2020 року за №02 не було погоджено та затвердженого належним чином штатного розкладу правонаступника - ЦТ УКБ на 2020 рік, що свідчить про передчасність винесення оскаржуваного наказу та його незаконність.

З огляду на викладене, суд вбачає підстави для поновлення ОСОБА_1 процесуального строку на оскарження Наказу голови комісії - начальника відділу капітального будівництва Центрального територіального управління капітального будівництва ОСОБА_2 №02 від 17 січня 2020 року, а також віносно пред'явлених вимог щодо визнання незаконним та скасування цього Наказу.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч. 3 ст. 64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Ліквідація це така форма припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов`язки. У разі ліквідації вся чисельність працівників скорочується та весь штат працівників ліквідується.

При реорганізації юридична особа також припиняється. Водночас, можливість для звільнення працівників у разі реорганізації підприємства допускається тільки за умови скорочення штату або чисельності працівників. Право визначити чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому їм органу.

За змістом ч.3 ст. 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 49-2 КЗпП, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому, відповідно до ч.1 ст. 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з пунктами 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Пунктами 4.1, 4.2 Інструкції передбачено, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Відповідно до ст. 44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Також слід врахувати, що відповідно до вимого ст. 240-1 КЗпП у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».

Відповідно до п. 19 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві,в установі,організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

З аналізу наведеного вбачається, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу запропонувати вивільнюваному працівнику роботу яку він може виконувати за відповідною професією чи спеціальністю, і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. Обов`язок роботодавця запропонувати працівнику іншу роботу не є безумовним, такому обов`язку кореспондує фактична можливість пропонування роботи за відповідною професією чи спеціальністю, яку вивільнюваний працівник може виконувати в силу освіти, спеціальності, професії, практичних навичок, тощо, а у разі відсутності такої роботи, роботодавець має запропонувати будь яку іншу роботу, у разі її наявності.

Отже, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, а у разі відсутності такої будь яку іншу, наявну на підприємстві, в установі, організації роботу.

Суд звертає увагу, що в оскаржуваному наказі №05 не правильно вказано посаду позивача, а саме «начальника виробничо-технічного відділу», замість «начальника виробничо-технічного відділу - заступника начальника Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не було письмово запропоновано жодної посади за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, а у разі відсутності такої будь-яку іншу, наявну на підприємстві, в установі, організації роботу, що є порушенням норм чинного законодавства України.

Також, в день звільнення позивачу не була видана належним чином оформлена трудова книжка, яку позивач отримав лише в липні 2020 року (в період розгляду цієї справи в суді). Ця обставина також є порушенням норм трудового законодавства.

Крім того, в день звільнення ОСОБА_1 не було здійснено належних виплат всіх нарахованих сум при звільненні та не виплачено заборгованість по заробітній платі за лютий-березень 2020 року, не було письмово повідомлено про нараховані суми, належні працівникові при звільненні.

При цьому, Наказом Міністерства оборони України від 02.07.2020 року за № 243 «Про визнання таким, що втратив чинність наказ Міністерства оборони України від 28.12.2019 року № 677». Згідно вказаного наказу наказ Міністерства оборони України від 28.12.2019 року № 677 «Про реорганізацію Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України» визнано нечинним.

Відтак, реорганізація Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України припинилась, а господарська діяльність відновилась. Проте, ОСОБА_1 на посаді відновлено не було.

З огляду на викладене, суд вважає, що накази №02 та №05 (в частині п. 1.7.) є незаконними, тому підлягають скасуванню, в зв`язку з цим з метою відновлення порушених прав позивача слід поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника виробничо-технічного відділу-заступника начальника Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України.

Як вбачається з наказу № 5 від 23.03.2020 року Голови комісії-начальника відділу капітального будівництва-заступника головного інженера Центрального територіального управління капітального будівництва ОСОБА_2, п. 1.7 на підставі п.1.ч.1 ст. 40 КзПП звільнити ОСОБА_1 начальника виробничо-технічного відділу Подільського управління капітального будівництва МОУ, та в п. 3 вказано, надіслати працівникам поштові повідомлення із вказівкою необхідності отримання трудової книжки, крім того, у наказі вказано провести остаточний розрахунок та здійснити всі належні виплати при звільненні, враховуючи вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України (Т. 1 а.с.30).

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, якщо працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини; сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до абзацу 3 п. 2 Порядку, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, а згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком; середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Зі змісту довідки-розрахунку №457/ДУ-21 від 24.02.2021 року, виданої ТВО начальника Подільського УКБ МО України Червінським В.В., середньоденний заробіток ОСОБА_1 на момент звільнення становить 552,63 грн. (Т. 1 а.с. 187).

Проте, остаточний розрахунок при звільненні з позивачем не було проведено.

Отже, середній заробіток за весь період вимушеного прогулу підлягає виплаті ОСОБА_1 за період з 23.03.2020 року (день звільнення з роботи позивача) по 22.07.2021 року (день постановлення рішення), тобто за 332 робочих дні.

Таким чином, середній заробіток за весь період вимушеного прогулу, який підлягає виплаті, становить 183473,16 грн. (552,63 грн. на день * 332 робочих дні). З огляду на викладене, вказана сума підлягає стягненню з Центрального територіального управління капітального будівництва на користь позивача (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів).

З приводу позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то вона підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд враховує, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, а має самостійне юридичне значення.

Такий висновок відповідає і практиці Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Надбала проти Польщі» (2000 рік), згідно яких при визнанні звільнення незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом встановлено порушення прав позивача незаконним звільненням та затримкою розрахунку при звільненні. Така затримка призвела до душевних страждань, позивач певний час був позбавлений доходу, що змусило його прикладати додаткові зусилля для відновлення своїх порушених прав, тому суд дійшов висновку, що вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню. Разом з тим, визначаючись щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд, виходячи із встановлених обставин з урахуванням характеру порушення прав позивача, глибини та тривалості моральних страждань та зусиль, вжитих для відновлення прав, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача Центрального територіального управління капітального будівництва на користь позивача 70000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Центрального територіального управління капітального будівництва, Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України, за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Міністерства оборони України, ОСОБА_2 , про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу та незаконної затримки видачі трудової книжки і належних до сплати сум у день звільнення, стягнення моральної шкоди частковознайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо вимоги про солідарне стягнення, то вона задоволенню не підлягає, оскільки оспорювані накази № 02 та №05 було винесено головою комісії - начальником відділу капітального будівництва Центрального територіального управління капітального будівництва ОСОБА_2.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого та присудження працівникові виплати заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 4204,00 грн., тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача Центрального територіального управління капітального будівництвана користь позивача.

Оскільки позивачем було сплачено судовий збір не в повному обсязі (в зв`язку з визначенням судом суми середнього заробітку на час ухвалення рішення), згідно зі ст. 141 ЦПК України, решту суми судового збору слід стягнути з відповідача Центрального територіального управління капітального будівництвав дохід держави в розмірі 993,93 грн. (загальна сума судового збору за всі вимоги 5197,93 грн. - сплаченого позивачем судового збору 4204,00 грн. = 993,93 грн. - несплачена сума судового збору).

З приводу вимоги позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне.

За ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Положенням п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Слід відзначити, що витрати на професійну правничу допомогу є видом судових витрат і всі норми процесуального кодексу, які стосуються судових витрат відносяться також до витрат на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати повинні бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені таких вимог.

До суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: договір про надання правничої допомоги від 10.04.2020 року (Т. 1 а.с. 45), ордер (Т. 1 а.с. 46), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (Т. 1 а.с. 48), акт виконаних робіт від 24.04.2020 року (Т. 1 а.с. 47), акт виконаних робіт від 23.06.2020 року (Т. 2 а.с. 5), квитанція до прибуткового касового ордера №1 від 24.04.2020 року на суму 9000,00 грн. (Т. 1 а.с. 49), квитанція до прибуткового касового ордеру №б/н від 23.06.2021 року на суму 6000,00 грн. (Т.2 а.с. 6).

Таким чином, загальна сума витрат на правничу допомогу становить 15000,00 грн.

Судом встановлено, що дані витрати понесені з розглядом цієї справи, витрати є фактичними, відповідають обсягу наданих послуг та виконаних робіт, неминучими (у зв`язку із виконанням умов договору про правову допомогу), справа має для позивача важливе значення. Тому, суд дійшов висновку, що заявлений розмір витрат є обґрунтованим та доведеним, відтак підлягає стягненню у повному обсязі з відповідача Центрального територіального управління капітального будівництва на користь позивача у зв`язку з задоволенням позовних вимог.

Отже, загальна сума судових витрат позивача становлять 19204,00 грн., з яких 4204,00 грн. оплачений судовий збір та 15000,00 грн. витрат на правничу допомогу, які і підлягають відшодуванню ОСОБА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 36, 40, 42, 44, 47, 49-2, 116, 117, 233, 237-1, 240-1 КЗпП України, п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», п. 19 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст. 10 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 352, 354, 430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Центрального територіального управління капітального будівництва, Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України, за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Міністерства оборони України, ОСОБА_2 , про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу та незаконної затримки видачі трудової книжки і належних до сплати сум у день звільнення, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 процесуальний строк на оскарження Наказу голови комісії-начальника відділу капітального будівництва Центрального територіального управління капітального будівництва ОСОБА_2 №02 від 17 січня 2020 року.

Визнати незаконним та скасувати Наказ голови комісії - начальника відділу капітального будівництва Центрального територіального управління капітального будівництва ОСОБА_2 №02 від 17 січня 2020 року.

Визнати незаконним та скасувати п. 1.7. Наказу голови комісії - начальника відділу капітального будівництва Центрального територіального управління капітального будівництва ОСОБА_2 № 05 від 23 березня 2020 року щодо звільнення ОСОБА_1 із посади начальника виробничо-технічного відділу Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника виробничо-технічного відділу - заступника начальника Подільського управління капітального будівництва Міністерства оборони України.

Стягнути з Центрального територіального управління капітального будівництва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період вимушеного прогулу з 23 березня 2020 року по 22 липня 2021 року в розмірі 183 473,16 грн. (сто вісімдесят три тисячі чотириста сімдесят три гривні 16 коп).

Стягнути з Центрального територіального управління капітального будівництва на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 70000,00 грн. (сімдесят тисяч гривень 00 коп.).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць та поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

Стягнути з Центрального територіального управління капітального будівництва на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 19204,00 грн. (дев`ятнадцять тисяч двісті чотири гривні 00 коп).

Стягнути з Центрального територіального управління капітального будівництва в дохід держави судовий збір в розмірі 993,93 грн. (дев`ятсот дев`яносто три гривні 93 коп.).

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 .

Відповідач: Центральне територіальне управління капітального будівництва, місцезнаходження: 03049, м. Київ-049, Повітрофлотський проспект, 28-А, .

Повний текст рішення суду складений 30.07.2021 року.

Суддя: