Ухвала

Іменем України

08 липня 2021 року

м. Київ

справа № 308/3114/20

провадження № 61-10691ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 10 червня 2021 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Куштана Б. П., Кожух О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання у розмірі 1/6 частини з усіх його доходів, починаючи з дня звернення до суду 27 березня 2020 року до закінчення її навчання, але не більше як до досягнення нею 23 років. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вирішено питання по судовим витратам.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 20 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 грудня 2020 року залишено без змін.

24 травня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернулася до Закарпатського апеляційного суду із заявою про відшкодування судових витрат у розмірі 5 000,00 грн на правничу допомогу в порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 10 червня 2021 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 відмовлено.

У червні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подала касаційну скаргу на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 10 червня 2021 року, в якій посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до апеляційного суду.

Касаційну скаргу обґрунтовує тим, що апеляційним судом не взято до уваги, що у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначав про орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу, а оскільки стаття 134 ЦПК України не визначає чітку форму орієнтовного розрахунку витрат, висновок суду щодо його неподання є помилковим.

Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом із тим, як зазначено у частині п`ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно вимог частини першої, пункту 1 частини другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої та другої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Згідно частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів касаційного провадження та оскаржуваного судового рішення вбачається, що позивач порушує питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції встановив, що разом з першою заявою по суті - відзивом на апеляційну скаргу представником позивача не було подано до суду апеляційної інстанції попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи, а також до закінчення судових дебатів (під час судового засідання Закарпатського апеляційного суду від 20 травня 2021 року) не було зроблено відповідну заяву про подачу відповідних доказів для стягнення судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, як того вимагають частини перша, друга статті 134 та частина восьма статті 141 ЦПК України, апеляційний суд не вбачає підстав до стягнення судових витрат на правничу допомогу.

При цьому суд врахував правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, та постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 551/1136/17.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначав про орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу, оскільки законом не визначено чіткої форми такого розрахунку, є необґрунтованими, оскільки, прохальна частина відзиву не містить клопотання про відшкодування орієнтовних судових витрат.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (§ 58, рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», № 4909/04).

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Оскільки правильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права під час розгляду заяви про відшкодування витрат на правову допомогу є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 10 червня 2021 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик