Справа № 473/436/21
РІШЕННЯ

іменем України

"17" березня 2021 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді - Старжинської О.Є., при секретарі судового засідання - Ніколаєнко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Вознесенську за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом органу опіки і піклування в особі виконавчого комітету Вознесенської міської ради в інтересах малолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів.

ВСТАНОВИВ:

09.02.2021 року позивач орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Вознесенської міської ради звернувся в суд в інтересах малолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з позовною заявою до відповідача неповнолітньої ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини - сина ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з підстави виникнення безпосередньої загрози для життя та здоров`я малолітньої дитини.

В обґрунтування своїх вимог представник позивача зазначав, що син відповідача ОСОБА_2 проживав разом з відповідачем і матір`ю відповідача ОСОБА_3 , яка є особою з інвалідністю (ІІ група), відомості про батька дитини записані на підставі ч.1 ст. 135 СК України (за вказівкою бабусі), ця родина перебувала в складних життєвих обставинах, які згідно висновку оцінки потреб цієї сім`ї від 01.10.2020 року та від 18.12.2020 року виникли через відсутність у матері дитини паспортного документу, свідоцтва про народження дитини, не укладення матір`ю декларації про вибір лікаря - педіатра , малозабезпеченість сім`ї через не оформлення державної допомоги при народженні дитини та існування лише на пенсію ОСОБА_3 . Вказані складні життєві обставини викликали необхідність запровадження соціального супроводу родини з жовтня 2020 року, але згідно акту проведення оцінки рівня безпеки дитини від 02.02.2021 року було з`ясовано, що мати дитини ОСОБА_2 за місцем проживання відсутня, перебуває у розшуку, за дитиною здійснює догляд бабуся ОСОБА_3 , відсутнє дитяче харчування, одяг, памперси, співмешканець ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - перебуває з ознаками алкогольного сп`яніння і комісія дійшла висновку про наявність дуже небезпечного рівня безпеки дитини і необхідність вжиття негайного відібрання дитини та поміщення до закладу охорони здоров`я.

Посилаючись на те, що рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 03.02.2021 року №58 було вирішено негайно відібрати дитину ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку з виникненням безпосередньої загрози для життя та здоров`я малолітньої дитини, представник позивача просив позов задовольнити на підставі ч.2 ст.170 СК України.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, зазначивши, що згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 12.03.2021 року №136 малолітній ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 переданий на виховання та проживання в сім`ю патронатного вихователя на три місяці, дитина потребує безпечного місця перебування, щоб уникнути подальших контактів між нею та матір`ю з бабусею, чиї недоліки в догляді за дитиною та побутові умови становили серйозний ризик для подальшого розвитку дитини.

Відповідачка та законний представник неповнолітньої відповідачки заперечували проти задоволення позову, вказуючи на спроможність забезпечити дитині належний догляд і виховання: 17.03.2021 року отримано ОСОБА_2 паспортний документ, 04.02.2021 року отримано за ініціативою бабусі ОСОБА_3 свідоцтво про народження дитини, згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 01.03.2021 року за участі представника позивача за адресою АДРЕСА_1 матір`ю спільно з бабусею створено мінімальні умови для гармонійного розвитку та проживання малолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також вони вказують на необ`єктивне фіксування в акті проведення оцінки рівня безпеки дитини від 02.02.2021 року обставин, які свідчать про небезпеку для дитини, а саме: у дитини було наявне дитяче харчування (1/4 пачки), житло за адресою: АДРЕСА_2 , де на той час мешкала сім`я, було придатне для проживання, дитина мала одяг,тобто,немає доказів того, що умови проживання новонародженої дитини до одного року - хай і примітивні - є справді небезпечними станом на 02.02.2021 року загрози життю і здоров`ю дитини не було (дитина була здорова).

Представник третьої особи без самостійних вимог - служби у справах дітей Вознесенської міської ради - в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, пояснив, що малолітня дитина потребує постійної допомоги та нагляду, який відсутній з боку неповнолітньої матері та відсутні сформуванні навички відповідального батьківства і у її законного представника матері ОСОБА_3 стосовно якої раніше вирішувалося питання про позбавлення батьківських прав.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

ЩОДО ФАКТІВ

I. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянкою України, не перебувала у зареєстрованому шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина ОСОБА_1 . У 2018 році в провадженні Вознесенського міськрайонного суду перебувала цивільна справа за позовом органу опіки і піклування в особі виконавчого комітету Вознесенської міської ради в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів з підстав неналежного виконання нею батьківських обов`язків, що мало наслідком багаточисленні пропуски дочкою шкільних занять та випадки залишення місця проживання. Рішенням суду від 29.01.2019 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

ОСОБА_3 та її дитина ОСОБА_2 належать до ромської національної меншини, тому наразі важливим питанням при розгляді спору про відібрання у ОСОБА_2 дитини без позбавлення батьківських прав є питання інтеграції відповідача як представника вказаної національної меншини в українське суспільство, вона потребує допомоги в роз`ясненні законів, що діють в України та проведенню державними органами профілактичної роботи, направленої на збереження та зміцнення сім`ї. Відібрання немовляти та передання на державне піклування у чотирьохмісячному віці є надзвичайно жорстким заходом. Мають бути надзвичайні підстави, які б примушували фізично відібрати немовля.

Сімейні обставини і матеріально-побутові умови відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 після народження дитини і виписки з медичного закладу стала проживати разом з дитиною і матір`ю, яка є особою з інвалідністю (ІІ група) за адресою: АДРЕСА_1 , де 01.10.2020 року та 18.12.2020 року було проведено оцінювання потреб цієї сім`ї і за висновком сім`я перебувала у складних сімейних обставинах, основними ознаками та чинниками, що їх спричинили у висновках було зазначено відсутність у ОСОБА_2 документів: власного паспортного документу, свідоцтва про народження дитини, декларації про вибір лікаря. Разом з тим у зазначених висновках зауважень щодо стану здоров`я новонародженої дитини, який би викликав занепокоєння немає; незадовільний стан помешкання був визначений на підставі того, що було зафіксовано брудний стан приміщення, але було наявне дитяче харчування, одяг дитини не викликав зауважень.

В грудні 2020 року сім`я ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю дров для пічного опалення (їх не якістю) тимчасово переїхала проживати до співмешканця ОСОБА_3 - ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 - впорядкованої квартири, де житлово-побутові умови були кращими та більш сприятливими для дитини, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 18.12.2020 року (а.с. 26).

2 лютого 2021 року на підставі п. 8 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008року було складено акт про проведення оцінки рівня безпеки дитини (а.с. 39-42), яким зафіксовано дуже небезпечний рівень безпеки дитини, матір якої залишила місце свого проживання (перебувала у розшуку), а дитиною опікувалася бабуся ОСОБА_3 особа з інвалідністю (ІІ група) та прийнято рішення про негайне відібрання дитини з поміщенням до закладу охорони здоров`я.

Межі самостійної оцінки, що визначаються для компетентних національних органів, будуть різними, залежно від характеру оспорюваних питань та серйозності інтересів. Тим часом як органи влади користуються широкими межами самостійної оцінки, чи є необхідність передавати дитину на піклування, зокрема у разі виникнення надзвичайної ситуації, суд повинен переконатися у цій конкретній справі, чи існують обставини, що виправдовують відокремлення дитини і саме держава в особі позивача має гарантувати, щоб було ретельно оцінено вплив запропонованого заходу щодо піклування на батьків і на дитину.

В даному випадку дійсно було встановлено відсутність матері дитини відповідача ОСОБА_2 за місцем проживання з 28.12.2020 року по 13.01.2021 року.

Відповідно до ст. 156 СК України неповнолітні батьки мають такі ж права та обов`язки щодо дитини, як і повнолітні батьки, і можуть їх здійснювати самостійно незалежно від надання їм повної цивільної дієздатності, а згідно ст. 16 СК України якщо мати, батько дитини є неповнолітніми, баба, дід дитини з боку того з батьків, хто є неповнолітнім, зобов`язані надавати йому допомогу у здійсненні ним батьківських прав та виконанні батьківських обов`язків.

Таким чином, законний представник неповнолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - здійснювала у період відсутності матері догляд за дитиною, надзвичайної ситуації в цьому разі для виникнення безпосередньої загрози для життя та здоров`я малолітньої дитини не було і через необ`єктивне висвітлення у вказаному акті обставин відсутності дитячого харчування. Представник позивача в судовому засіданні не заперечував наявність дитячого харчування (1/4 пачки), але розцінив це як відсутність харчування.

Доводи про перебування у будинку разом з новонародженим сторонньої особи - співмешканця ОСОБА_3 - ОСОБА_4 з ознаками алкогольного сп`яніння, часті, з слів сусідів і співвласника квартири ОСОБА_6 , перебування інших підозрілих осіб, які вживають алкогольні напої, спростовується довідкою-характеристикою виданою дільничним офіцером поліції про те, що ОСОБА_4 у зловживання спиртними напоями помічений не був, публічний порядок не порушував, з сусідами підтримує посередні відносини.

Рішенням органу опіки та піклування №58 від 03.02.2021 року (а.с.45) дитина була негайно відібрана у ОСОБА_3 з підстави виникнення безпосередньої загрози її життю та здоров`ю.

В лютому 2021 року сім`я відповідача повернулась проживати за попереднім місцем проживання, де згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 01.03.2021 року за участі представника позивача за адресою АДРЕСА_1 матір`ю спільно з бабусею створено мінімальні умови для гармонійного розвитку та проживання малолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 12.03.2021 року №136 малолітній ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 переданий на виховання та проживання в сім`ю патронатного вихователя на три місяці.

II. ВІДПОВІДНЕ НАЦІОНАЛЬНЕ ЗАКОНОДАВСТВО

Відповідні положення Конституції України проголошують:

Стаття 32

"Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України..."

Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у СК: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше.

Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними, і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається ж право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України).

Разом з тим, в даних правовідносинах при вирішенні питання про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав відповідаа відбувається втручання в їх право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України.

Стаття 51

"...Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою". .

Відповідні положення Закону "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року передбачають:

Стаття 1

«…дитина, яка перебуває у складних життєвих обставинах - дитина, яка потрапила в умови, що негативно впливають на її життя, стан здоров`я та розвиток у зв`язку з інвалідністю, тяжкою хворобою, безпритульністю, перебуванням у конфлікті із законом, залученням до найгірших форм дитячої праці, залежністю від психотропних речовин та інших видів залежності, жорстоким поводженням, зокрема домашнім насильством, ухилянням батьків, осіб, які їх замінюють, від виконання своїх обов`язків, обставинами стихійного лиха, техногенних аварій, катастроф, воєнних дій чи збройних конфліктів тощо), що встановлено за результатами оцінки потреб дитини»

Стаття 11ч.2

"...Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків".

Стаття 12ч.1

"Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини...

Держава надає батькам... допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей..., захищає права сім`ї", сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів.

Стаття 14 ч.1 Розлучення дитини з сім`єю

"Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили".

У відповідних положеннях Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року сказано:

Статті 151, 163

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Стаття 170. Відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав

Суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п. п. 2-5 ч. 1 ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків.

У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав.

З аналізу цієї правової норми слідує, що така дія як відібрання дитини буває двох видів :відібрання дитини за судовим рішенням, що набрало законної сили і за рішенням органу опіки та піклування з наступним зверненням до суду(винятковий випадок).

Таким чином, у даній справі підставою відібрання дитини без позбавлення батьківських прав батьків є виникнення загрози для життя, здоров`я дитини.

Порядок взаємодії органів державної влади, органів місцевого самоврядування, закладів та установ під час забезпечення соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі таких, що можуть загрожувати їх життю та здоров`ю затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2018 р. № 800

Пункт 3 У цьому Порядку терміни вживаються в такому значенні:

3) загроза життю або здоров`ю дитини - обставини, що можуть призвести чи призвели до тяжких наслідків для життя, стану здоров`я та розвитку дитини, зокрема спричинили тяжку, у тому числі невиліковну, хворобу, тілесні ушкодження середньої тяжкості, тяжкі тілесні ушкодження або заподіяли шкоду нормальному фізичному, духовному, моральному розвитку дитини, у зв`язку з чим вона потребує допомоги.

Обставини можуть бути розцінені як загроза життю або здоров`ю дитини виходячи з її індивідуальних особливостей і потреб залежно від віку, статі, стану здоров`я, інвалідності, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності за результатами проведення оцінки рівня її безпеки згідно з Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінет Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866 .

У зв`язку з цим перелік обставин, які можна розцінювати як загрозу життю або здоров`ю дитини, не є вичерпним.

МІЖНАРОДНЕ ЗАКОНОДАВСТВО

Відповідно до ст. 3 п.1 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Це один з фундаментальних принципів Конвенції.

Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад, пункт 100 рішення у справі „ Мамчур проти України").

З огляду на те, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дітей, таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад коли існує небезпека неминучого заподіяння дитині шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо дитина може бути огороджена від розлучення за допомогою менш радикальних заходів. Перш ніж вдатися до розлучення, держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину, за винятком тих випадків, коли розлучення необхідне в інтересах захисту дитини. Матеріальна скрута не може служити виправданням для розлучення дитини зі своїми батьками.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї.

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Європейський суд у своєму рішенні у справі «Гаазе проти Німеччини» (заява від 08 квітня 2004 року № 11057/02) зазначив, що згідно з усталеною прецедентною практикою суду, взаємне почуття втіхи батьків і дитини від того, що вони постійно перебувають разом, становить важливий елемент сімейного життя, тому національні заходи, що перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке перешкоджає реалізації такого почуття, дорівнює втручанню у право, яке захищається статтею 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників.

Оцінка Суду

a. Загальні принципи

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) .

Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" .

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8.

Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме позивач повинен переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я . Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання .

У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо.

б. Застосування зазначених принципів у цій справі

Рішення про відібрання дитини для встановлення державної опіки над ОСОБА_1 становило втручання у права відповідача, гарантовані статтею 8 Конвенції; це втручання здійснювалося згідно із законом і мало законну мету - захист інтересів дитини. Залишається визначити, чи було втручання "необхідним у демократичному суспільстві". Оскільки взаємовідносини між дитиною та матір`ю склались таким чином, що сама неповнолітня мати дитини не мала достатнього досвіду в догляді за нею, то посильну допомогу для задоволення повсякденних потреб дитини їй надавала бабуся, з якою вони проживали, а тому в даній ситуації повинні враховуватися "інтереси дитини" в широкому розумінні на поняття сім`ї (стаття 5 Конвенції про права дитини). Неспроможність неповнолітньої матері забезпечити належний догляд новонародженої дитини за наявності бабусі, яка виконувала дану роль, не наражало в такій мірі небезпеку фізичному, психічному і психологічному стану дитини, щоб єдиною можливістю захистити її стало приживання дитини окремо від матері, бабусі.

Суд зазначає, що відповідач загалом не погоджувалася з позивачем з тим, щоб через обмеженість наявних у них ресурсів для задоволення повсякденних потреб дитини необхідно було виносити рішення про відібрання від них дитини. Позивачем не надано обґрунтованих доказів існування ризику для дитини, доказів, які б довели неспроможність відповідача виховувати дитину за умови сприяння в цьому соціальних служб, надання допомоги у виховані і тому захід, який було вжито, становив грубе втручання у здійснення батьківських прав, не було наведено жодних підстав, які б виправдовували б нагальність такого втручання, важливо було врахувати, що відокремлення дитини від матері може бути небезпечним для розвитку дитини, особливо у перші роки життя.

Позивач мотивував своє власне рішення про відібрання дитини (до судового рішення) тим, що існувала небезпека її життю та здоров`ю (ст.170ч.2 СК України ). В судовому засіданні ним додатково як підстава позовних вимог про відібрання дитини вказувалося, що відповідачі через недостатність коштів і через особисті якості, неспроможні забезпечувати дитину належним харчуванням, одягом, підтримувати належні санітарні умови, належним чином дбати про здоров`я дітей, а також забезпечувати її соціальну адаптацію та справляти на неї відповідний виховний вплив, і що така ситуація була небезпечною для життя, здоров`я та морального виховання дітей (ст.170 ч.1СК України). Суд визнає, що такі мотиви були безсумнівно доречними для прийняття відповідного рішення, але за різними процедурами. З підстави визначеної ст.170ч.1 СК України відібрання дитини здійснюється за судовим рішенням і ці підстави не були обґрунтуванням власного рішення позивача для відібрання дитини.

Проте, оцінюючи, чи були вони також достатніми Суд ставить під сумнів адекватність відповідної доказової бази для висновку про те, що існувала небезпека для життя і здоров`я дитини. Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існувала, несла загрозу життю і здоров`ю сина відповідача, але жодним доказом не встановлено наявність захворювання, (дитина була здорова), не було потреби направляти дитину до закладу охорони здоров`я для обстеження та надання необхідної медичної допомоги.. Інших фактів завдання шкоди дитині зафіксовано не було.

Беручи до уваги всі наведені вище міркування, Суд доходить висновку, що, незважаючи на доречність аргументів, якими національні органи обґрунтовували своє рішення про відібрання дитини від матері, ці аргументи не були достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя заявників. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції

В письмовому висновку органу опіки і піклування - виконавчого комітету Вознесенської міської ради (а.с. 51-53) зазначається про доцільність відібрання дитини без позбавлення батьківських прав відповідача, але не зазначено достатньо переконливих та зважених аргументів, які можуть вважатися обґрунтованими для відібрання дитини з підстави наявності небезпеки для життя і здоров`я дитини (винятковий випадок), у цьому висновку також відсутнє дослідження питання що обраний ними захід буде відповідати інтересам дитини. З урахуванням викладеного суд не погоджується з ним.

Керуючись ст.ст. 12,13,258-259,263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог органу опіки і піклування в особі виконавчого комітету Вознесенської міської ради в інтересах малолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в Миколаївський апеляційний суд через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня виготовлення рішення суду в повному обсязі.

Рішення суду в повному обсязі виготовлено 22.03.2021 року.

Суддя: О.Є. Старжинська