Справа № 344/9331/19
Провадження № 22-ц/4808/808/21
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю: відповідача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки,за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , представника Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючим суддею Бородовським С.О. 30 березня 2021 року,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 07.10.2018 близько 01 годин 30 хвилин ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом марки «Mitsubishi OUTLANDER», допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 . В результаті наїзду останній отримав тілесні ушкодження та був доставлений до Обласної клінічної лікарні Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської ОДА, де того ж дня помер. За даним фактом Івано-Франківським ВП ГУНП в Івано-Франківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0003638 від 07.10.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Досудове розслідування триває, процесуальних рішень про оголошення підозри у межах кримінального провадження не приймалось. Позивач вказала, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля, який керував транспортним засобом марки «Mitsubishi OUTLANDER», на момент ДТП була застрахована в Приватному акціонерному товаристві страхова компанія «ПЗУ Україна» (PZU Україна). Враховуючи вказане, просила стягнути з відповідачів 44676 грн майнової шкоди, 44676 грн моральної шкоди, 2000 грн витрат на правову допомогу. Також позивач просила стягнути з ОСОБА_1 2126 грн майнової шкоди, 30324 грн моральної шкоди, 2000 грн витрат на правову допомогу.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 березня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ СК «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_3 43 542 грн майнової шкоди, 22 338 грн моральної шкоди, 1500 грн витрат на правову допомогу; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2126 грн майнової шкоди, 30324 грн моральної шкоди, 2000 грн витрат на правову допомогу, вирішено питання судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" подав апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним дослідженням доказів по справі та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апелянт вказав, що 02.03.2021 позивачу було проведено страхову виплату у розмірі 49 531,30 грн через її довірителя ТОВ «Центр автовиплат Поліс». На думку апелянта, позивач приховала вказаний факт від суду. Крім того, зазначив, що на момент ухвалення рішення вина страхувальника не була встановлена, тому у страховика не виник обов`язок здійснювати виплату страхового відшкодування. Представник відповідача вважає, що суд першої інстанції з порушенням ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» стягнув зі страховика страхове відшкодування за відсутності рішення суду, яке б встановлювало вину страхувальника. Просить оскаржене рішення скасувати в частині стягнення з ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" 43542 грн майнової шкоди, 22 338 грн моральної шкоди, 1500 грн витрат на правову допомогу та 768,40 грн судового збору та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог до ПАТ «СК «ПЗУ Україна» в повному обсязі.

Представник ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, оскільки вважає її безпідставною, а оскаржене рішення законним та обґрунтованим. Представник позивача з посиланням на ст. 1187,1167 ЦК України вказав, що незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею моральна шкода, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а тому аргументи відповідача є неспроможними. Представник позивача зазначив, що позивач не укладала жодних договорів з ТОВ «Центр автовиплат Поліс», а відповідач не надав доказів, що на момент прийняття судового рішення ним були виплачені кошти в сумі 49531,30 грн ОСОБА_3 . Просить апеляційну скаргу ПАТ СК «ПЗУ Україна» залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін, стягнути з відповідача на користь позивача 1500 грн витрат на правову допомогу.

Відповідач ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначив, що відшкодував всі витрати, понесені потерпілими, про що свідчить розписка, написана ОСОБА_5 від свого імені, від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про те, що вони не мають та не матимуть в майбутнього до нього претензій. На думку апелянта, судом не враховано заяву з копіями квитанцій щодо витрат на придбання медикаментів, транспортні послуги, одяг, що придбані за кошти відповідача. Також вважає, що місцевий суд допустив помилки при проведенні розрахунку матеріальної шкоди. Зокрема, витрати на суму 2030 грн на послуги катафалка понесла ОСОБА_7 , а не позивач. Крім того, витрати за чеком №8472 на тканини не містять інформації про призначення товару. Апелянт з посиланням на ст. 27.4 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вказав, що загальний розмір відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних зарплат у місячному розмірі, що станом на 01.01.2018 становить 3723х12=44676 грн. Тому висновок суду про частку відповідача, що складає 2126 грн, є помилковим. На думку відповідача, при визначенні моральної шкоди судом не враховано, що дорожньо-транспортна пригода виникла через необережні дії пішохода, а тому в місцевого суду були підстави для застосування ч.2 ст. 1193 ЦК України щодо зменшення моральної шкоди. Просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову до нього про стягнення матеріальної шкоди відмовити та зменшити розмір моральної шкоди, здійснити розподіл судових витрат.

У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечив, рішення суду вважає законним. Зазначив, що місцевим судом не досліджувалося будь-яких розписок, що стосуються відшкодування коштів позивачу. Крім того, витрати 2030 грн на катафалк та 580 грн на тканину не оспорювалися відповідачем під час судового засідання. Крім того, вважає голослівними твердження апелянта про встановлені органами досудового слідства обставини, оскільки досудове слідство ще не завершене. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн.

Відповідач ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що у матеріалах справи є копія розписки, яку суд був зобов`язаний перевірити та врахувати. Відповідач вказав, що на прохання дочки позивача надіслав їй оригінали квитанцій на придбання медикаментів, транспортні витрати та одяг для можливості звернутися в страхову компанію. Інші доводи відповіді на відзив ідентичні доводам апеляційної скарги, яку просить задовольнити.

Позивач та представник відповідача ПАТ СК «ПЗУ Україна» в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча про час та місце судового розгляду були повідомлені завчасно належним чином. Відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін не перешкоджає розгляду справи.

Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні 29 червня 2021 року визнав, що відповідачем ОСОБА_1 понесено матеріальні витрати на суму 7474 грн на придбання ліків, одягу та ін.

ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Вислухавши суддю-доповідача, представника позивача, відповідача та його представника, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ПАТ СК «ПЗУ Україна» підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 до часткового задоволення з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинув пішохід ОСОБА_4 , трапилась за участю водія ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом марки «Mitsubishi OUTLANDER» НОМЕР_1 . На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля була застрахована в Приватному акціонерному товаристві страхова компанія «ПЗУ Україна» (PZU Україна), а тому з урахуванням ст.ст. 27.4, 27.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», дійшов до висновку про стягнення з відповідача ПАТ «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_3 43542 грн майнової шкоди, 22338 грн моральної шкоди, а також судових витрат.

Колегія суддів не погоджується з цим висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що згідно копії свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . З висновку судово-медичної експертизи вбачається, що його смерть настала від поєднаної тупої травми грудної клітки, живота, їх органів, грудного відділу хребта, органів за очеревинного простору, лівої руки та ноги з забоями та розривами внутрішніх органів, переломами кісток скелету, яка ускладнилася тяжкими травмами. Тілесні ушкодження, що призвели до смерті, утворились від дії тупих твердих предметів, та могли утворитись при автомобільній травмі - зіткнення автомобіля, що рухався з пішоходом в терміни, вказані в постанові, тобто 07.10.2018.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля, який керував транспортним засобом марки «Mitsubishi OUTLANDER» НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована в Приватному акціонерному товаристві страхова компанія «ПЗУ Україна» (PZU Україна), що підтверджується Полісом страхування №АК/9835780. Ліміт відповідальності за даним Договором за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, становить 200000 грн, а за шкоду, заподіяну майну - 100000 грн., розмір франшизи - 1000 грн. За умовами полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів договір страхування укладено 28.12.2017 року строком дії до 27.12.2018 року.

Позивач ОСОБА_3 є матір`ю померлого ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження (т.1 а.с. 36).

Згідно розрахунку ОСОБА_3 понесла матеріальну шкоду, пов`язану з лікуванням та похованням сина, в сумі 46802 грн, а саме: витрати на лікування - 2825 грн; послуги катафалка - 2030 грн; придбання домовини, хреста, та інші супутні витрати - 7447 грн; виготовлення та встановлення короба на могилі - 1850 грн.; виготовлення таблички - 650 грн; виготовлення надмогильного пам`ятника - 32000 грн, що підтверджується відповідними квитанціями (т. 1 а.с.38-47).

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини в цій сфері регламентує, зокрема Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон № 1961-ІV).

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону № 1961-ІV).

Відповідно до статті 5 Закону № 1961-ІV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-ІV).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону № 1961-ІV).

Згідно з пунктами 27.1-27.5 статті 27 Закону № 1961-ІV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим).

Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Відповідно до пункту 36.1 статті 36 Закону № 1961-ІV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Пунктами 1, 3 частини другої статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; в інших випадках, встановлених законом.

Зважаючи на те, що до страхової компанії звернулись ОСОБА_3 , яка є матір`ю померлого, та дочка померлого ОСОБА_6 , отже сума відшкодування моральної шкоди підлягає компенсації з урахуванням двох суб?єктів звернення.

При цьому доводи апелянта про те, що місцевий суд стягнув зі страховика страхове відшкодування за відсутності рішення суду, яке б встановлювало вину страхувальника, апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

З огляду на презумпцію вини завданої шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18). Доводи апелянта про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про встановлення судом вини особи апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.

У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З огляду на викладене, відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

За змістом статей 1166, 1187 ЦК України в разі завдання джерелом підвищеної небезпеки шкоди смертю фізичної особи такі дії визнаються неправомірними за винятком двох випадків: 1) коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили; 2) коли шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого. При цьому наявність зазначених обставин має довести володілець джерела підвищеної небезпеки або особа, відповідальна за нього.

Відповідачем в цій справі вказаних обставин не доведено.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що шкода, пов`язана із смертю потерпілого ОСОБА_4 , була заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, а тому відсутність вироку суду або постанови про закриття кримінального провадження відносно особи, яка керувала транспортним засобом, не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду. Оскільки відповідачем не доведено тих обставин, що потерпілий передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком, і в матеріалах справи немає ніяких відомостей про те, що керував згаданою вище автомашиною не ОСОБА_1 , то місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 26.11.2018 ТОВ «Центр автовиплат Поліс» звернулося до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» з заявою про виплату страхового відшкодування для доньки потерпілого ОСОБА_6 та матері ОСОБА_3 (т.1 а.с. 70).

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 липня 2021 року витребувано у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» матеріали страхової справи, банківську виписку про рух коштів по рахунку, з якого було списано страхове відшкодування за платіжним дорученням №1587 від 03.03.2021 та платіжне доручення № 1587 від 03.03.2021 з відміткою про проведення банком платіжної операції. А також витребувано з Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Автовиплат Поліс» банківську виписку про рух коштів по рахунку, на який зараховано страхове відшкодування в сумі 49531,30 грн за платіжним дорученням №1587 від 03.03.2021.

Згідно наданої на виконання вказаної ухвали інформації вбачається, що ПАТ СК «ПЗУ Україна» надіслало на рахунок ТОВ «ЮК «Центр Автовиплат Поліс» страхове відшкодування у сумі 49 531, 30 грн, що підтверджується копією платіжного доручення №1587 від 03.03.2021, а також випискою про рух коштів по рахунку ТОВ «ЮК «Центр Автовиплат Поліс». Розмір страхового відшкодування становить 49 531,30 грн, з яких: 44 676 грн моральна шкода, 2030 грн витрати на поховання та 2 825,30 грн витрати на лікування.

ТОВ «ЮК «Центр Автовиплат Поліс» проведено виплату страхового відшкодування у розмірі 49531,30 грн, з яких за вирахуванням гонорару юридичної компанії були перераховані 16.03.2021 на банківські реквізити ОСОБА_6 20 394,98 грн та ОСОБА_3 - 16 753,50 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 16.03.2010 № 779, 780 та випискою про рух коштів ТОВ «ЮК «Центр Автовиплат Поліс».

Таким чином, відповідачем ПАТ СК «ПЗУ Україна» виплачено страхове відшкодування. Доводи представника ОСОБА_3 про те, що вона відмовилася від отримання виплати, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки з наданих суду виписок вбачається, що кошти ані ОСОБА_3 , ані ОСОБА_6 страховій компанії не поверталися.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга представника Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" підлягає до задоволення.

Що стосується вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , то така підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2126 майнової шкоди, 30324 гривень моральної шкоди, а також судові витрати, суд першої інстанції виходив з того, що частка ОСОБА_1 у витратах на поховання ОСОБА_4 складає 2126 грн. Зважаючи на те, що позивач переносить моральні страждання через смерть її сина, суд першої інстанції прийшов до висновку про компенсацію з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 30 324 грн моральної шкоди. Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо розміру компенсації за моральну шкоду з таких підстав.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, крім випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Місцевим судом установлено, що ОСОБА_3 заподіяно моральну шкоду, оскільки позивачка страждала і страждає через смерть її сина; страждання полягають у емоційній напрузі, дискомфорті, погіршенні стану психічного здоров`я через щоденні думки і спогади, негативні переживання та спогади, емоційні реакції при згадуванні про трагічну подію, почуття образи і обурення; порушено життєвий уклад і плани позивача, у зв`язку зі смертю сина вона переносить стреси, відчуває пригнічення, порушення сну, пасивність, відчуває образу і досаду.

Зазначаючи про необхідність зменшення моральної шкоди, апелянт вказував, що дорожньо-транспортна пригода трапилась через необережні дії пішохода.

Однак, доказів того, що потерпілий ОСОБА_4 бажав або свідомо допускав настання шкідливого результату (наприклад, суїцид) у матеріалах справи відсутні.

Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує моральні страждання, які зазнала позивач у зв`язку з втратою сина, тяжкість вимушених змін у житті, її похилий вік та приходить до висновку про відмову у зменшенні моральної шкоди та залишення рішення суду першої інстанції без змін в цій частині.

Колегія суддів погоджується, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди в сумі 30324 грн відповідає засадам розумності і справедливості, ступеню вини відповідача, характеру і тривалості страждань, істотності вимушених змін у життєвих відносинах позивача та конкретним обставинам справи.

Що стосується стягнення з ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 2126 грн, то в суді першої інстанції представник позивача визнав, що відповідачем понесено витрати в розмірі 7447 грн на відшкодування майнової шкоди, що підтверджується наявними в матеріалах справи договором замовлення на організацію та проведення поховання та квитанціями (т.1 а.с. 119-124). Вказану обставину також визнав представник позивача в засіданні апеляційного суду. Отже, кошти на відшкодування майнової шкоди з ОСОБА_1 стягнуто безпідставно. Беручи до у ваги зазначене, в задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_1 майнової шкоди в сумі 2126 грн необхідно відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції таким, що постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріального та процесуального права. Тому воно підлягає скасуванню в частині стягнення з ПАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_3 майнової та моральної шкоди, і стягнення з ОСОБА_1 майнової шкоди з постановленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні названих позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволені частково, то судовий збір підлягає розподілу пропорційно до задоволених позовних вимог у відповідності зі ст. 141 ЦПК України.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Приймаючи до уваги те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вона відноситься до малозначних справ.

За приписами пункту другого частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, а апеляційну скаргупредставника Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" задовольнити повністю.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 30 березня 2021 року в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на користь ОСОБА_3 43542 грн майнової шкоди, 22338 грн моральної шкоди, 1500 грн витрат на правову допомогу, 768,4 грн судового збору та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2126 майнової шкоди скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення майнової шкоди, і про стягнення з ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» моральної шкоди відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Компенсувати ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" () за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 412,90 грн витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги.

Компенсувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 90 грн витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених п.2 частини 3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 29 липня 2021 року.