Справа №621/387/20
Рішення

іменем України

08 липня 2021 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді - Шахової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Девятерикової А.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Змієві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, які були прийняті судом, просить позбавити відповідача права користування будинком АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову зазначив, що йому на праві особистої приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . З відповідачем ОСОБА_3 він перебував у зареєстрованому шлюбі з 07 вересня 2002 року по 09 лютого 2012 року. З 21.02.2006 року ОСОБА_3 була зареєстрована в будинку як член сім`ї власника будинку. Позивач зазначає, що в нього є інша родина. Від зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_4 народилась донька, але він та його родина проживають в орендованому житлі, оскільки відповідачка створила неможливі умови для проживання в будинку, відрізавши частково опалювальні труби, довела будинок у занедбаний стан, не сплачувала за комунальні послуги, замінила замки в будинку. На сьогоднішній час ОСОБА_3 є стороньою людиною для нього, проживає у м.Харкові, тому реєстрація місця проживання відповідачки в належному йому будинку є перешкодою для нього у користуванні та розпорядженні його власністю.

19.02.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

19.03.2020 року від відповідача ОСОБА_3 надано відзив на позовну заяву, відповідно якого вона просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що в період шлюбу з позивачем його мати ОСОБА_5 «подарувала» ОСОБА_1 будинок АДРЕСА_1 . Вказаний будинок було придбано 19 січня 2006 року за сумісні з ОСОБА_1 грошові кошти. Оскільки коштів не вистачало вони позичили частину коштів в ОСОБА_5 . Головною умовою отримання позики від ОСОБА_5 було оформлення права власності на будинок за нею. Після розірвання шлюбу вона з позивачем ОСОБА_1 підтримує дружні стосунки. За домовленістю з ОСОБА_1 вона залишилась проживати в будинку, іншого житла в неї намає. Зі свого боку вона ніколи не чинила перешкоди ОСОБА_1 у праві користування та розпорядження своїм майном.Будинок АДРЕСА_1 є місцем проживання її та її дітей, а необхідність мати іще одне місце проживання в м.Харкові є вимушеною та поважною. До будинку вона разом із дітьми приїжджає регулярно, неменше двох разів на місяць для утримання та ведення господарства по будинку.

08 квітня 2020 року задоволено клопотання про виклик свідків.

12 листопада 2020 року клопотання представника відповідача про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження задоволено.

09 березня 2021 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. ОСОБА_3 подала до суду заяву з проханням відкласти судове засідання без зазначення поважності причини відкладення судового засідання. Враховуючи, по-перше, надання відповідачем відзиву на позов, по-друге, повторну її неявку в судове засідання, по-третє, відсутність доказів поважності причин неявки в судові засідання, суд вважає за можливе провести судовий розгляд без її участі .

У судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , свідок ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що будинок АДРЕСА_1 належить її сину. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 її син переїхав жити до неї, а ОСОБА_3 залишилась жити у будинку разом із онучкою. ОСОБА_3 прожила у будинку з 2016 по 2017 роки. За цей час народила дитину від іншого чоловіка. Під час проживання у будинку ОСОБА_3 здійснила обрізку газу, спалила електрику, крім того не пускала її у будинок. У серпні 2017 року вона бачила, що сусід допомагає відповідачу вантажити речі з будинку. З тих пір ОСОБА_3 у будинку не проживає.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засідання пояснив, що він проживає по сусідству з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Він був присутній у будинку АДРЕСА_1 , в той момент коли ОСОБА_3 вивозила все майно. Також був присутній депутат та інші люди. Він заходив в будинок та там ніяких речей не було. ОСОБА_3 знаходилась у будинку, але її речей також не було. Все це відбувалось приблизно три роки потому. На сьогоднішній час у будинку ніхто не проживає.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що допомогав ОСОБА_3 вивозити речі з будинку АДРЕСА_1 . При цьому ОСОБА_3 не казала, що її хтось виганяє, вона за власною волею переїжджала з будинку. Ці події відбувались приблизно три роки назад, після цього він не бачив ОСОБА_3 .. Зараз у будинку ніхто не проживає.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона близько чотирьох років назад була присутня у якості свідка при складанні акту про вивезення речей ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 . Також був присутній депутат та сусід ОСОБА_6 . Коли вони зайшли до будинку, то побачили, що будинок пустий, речей в ньому не було ніяких. У будинку знаходилась ОСОБА_3 . Після цього ОСОБА_3 уїхала та більше вона її не бачила за вказанною адресою.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 07.09.2002 року по 09.02.2012 року, який рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 09.02.2012 року було розірвано (а.с.19,20).

ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування житлового будинку від 25.04.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєвим В.І. (а.с. 14-15).

Так, у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: з 22 лютого 2006 року ОСОБА_1 , з 21 лютого 2006 року ОСОБА_3 , з 14.11.2006 року ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.17).

З акту про фактичне не проживання осіб від 23.01.2020 року вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 . Зареєстровані особи фактично не проживають з 2017 року по сьогодні. (а.с.18)

Відповідачкою ОСОБА_3 до відзиву на позов було подано диск з відеозаписом, який було досліджено у судовому засіданні та встановлено, що на відеозаписі у будинку АДРЕСА_1 присутній батько позивача, який робить ремонт у будинку, а саме переробляє опалення. В цей час ОСОБА_3 разом з чоловіком, який робив відеозапис конфліктує з батьком ОСОБА_1 та намогається вигнати його з подвір`я. (а.с.176)

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_3 зареєстрована з 21 лютого 2006 року у спірному житловому будинку за згодою власника і набула право користування майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини першої статті 402, частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Таким чином, на період спільного проживання позивача з ОСОБА_3 та проживання їх у шлюбі, відповідач набула особистого сервітуту, що полягав у праві користування будинком позивача. При цьому, такий сервітут є тимчасовим.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту був факт спільного проживання позивача з ОСОБА_3 та реєстрації їх шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідача до будинку позивача, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки особи, що проживають у будинку, що належить іншій особі втратили статус членів сім`ї власника.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що позивач з відповідачем по справі пов`язані спільним побутом, ведуть спільне господарство.

Показаннями, які є послідовними та узгоджуються між собою, допитаних в судовому засіданні свідків підтверджується, що відповідач добровільно в 2017 році виїхала з будинку АДРЕСА_1 , її речей там не має, що свідчить про втрату відповідачем інтересу до такого житлового приміщення.

Таким чином, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року в справі № 702/101/18, від 04 грудня 2019 року в справі № 235/9835/15-ц та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17.

Отже, реєстрація відповідача у спірному будинку порушує право ОСОБА_1 як єдиного власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном, а відтак є підстави для задоволення позову.

Доводи відповідача щодо придбання спірного будинку за спільні кошти є необгрунтованими та відхиляються судом, оскільки не підтверджені жодними доказами.

Позиція відповідача щодо застосування до спірних правовідносин положень ч.4 ст. 156 ЖК України, судом відхиляється, оскільки спростовується встановленими обставинами на підставі досліджених доказів та правовому висновку, викладеному у постанові ВП ВС від 13.10.2020 у справі № 447/455/17.

Так, за положеннями статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Водночас ВП ВС звернула увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Посилання відповідача на правові позиції викладені у постановах ВС від 23.01.2019 у справі № 727/10731/16-ц та від 26.06.2019 у справі № 676/905/16-ц судом відхиляються на користь правових позицій Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, які викладені судом вище (постанова від 14 серпня 2019 року в справі № 702/101/18, від 04 грудня 2019 року в справі № 235/9835/15-ц, постанова від 13.10.2020 у справі № 447/455/17) та які були ухвалені пізніше ніж ті, які були наведені відповідачем.

Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 76-81, 89 , 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3 права користування будинком АДРЕСА_1 (на теперішній час Чугуївський район), Харківської області.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 840 ( вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено повністю або частково в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення або в порядку ч.2 ст. 354 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасника справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст судового рішення складено та підписано 14.07.2021 року.

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: 63431, Харківська область, Зміївський район,(на теперішній час АДРЕСА_1 ).

Відповідач - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: 63431, Харківська область, Зміївський район,(на теперішній час АДРЕСА_1 ).

Головуючий: