Справа №345/2043/21
Провадження № 2/345/696/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.07.2021 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Онушканича В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін і без проведення судового засідання цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізі Кредит» про захист прав споживачів,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, а саме просить визнати недійсним договір №267908 від 04.06.2020 року, укладений між нею та ТзОВ «Ізі Кредит»; визнати вказаний договір про надання кредиту недійсним в частині нарахування комісії із застосуванням наслідків недійсності правочину; здійснити зарахування коштів, сплачених як плату за погашення заборгованості за кредитним договором №267908 від 04.06.2020 року в рахунок погашення суми тіла кредиту.

Позов мотивує тим, що 04.06.2020 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «Ізі Кредит» було укладено договір про надання кредитних коштів №267908, відповідно до якого позивачка отримала позику. Позивач вважає зазначений договір недійсним. Оскільки в порушення вимог ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» відповідачем не було повідомлено позивачці всю необхідну інформацію щодо умов договору. Відповідач скористався тим, що позивачці, як позичальнику, об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і позивачка була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав їй відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору.

Так, п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливими умовами, можуть бути визнані недійсними. Позивач наголошує, що в освоюваному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту. Працівниками ТОВ «Ізі Кредит» в порушення вимог чинного законодавства не було надано позивачці розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом,тобто витрат, які пов`язані з отриманням , обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв`язку із цим реально нарахований позивачці відсоток за користування кредитними коштами став значно більшим за зазначений працівниками фінансової установи у розрахунку платежів.

Також позивачка зазначає, вимога про нарахування та сплату неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509, ч.ч.1,2 ст.627 ЦК України, засадам справедливості, добросовісності, розумності. Позивачка наголошує, що відповідачем було введеної в оману на рахунок істотних умов договору, зокрема на рахунок непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання. Їй було повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків), через що позивачка погодилася на укладення відповідного договору. Так, розмір нарахованих відсотків за оспорюваним кредитним договором значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. Тому позивачка вказує, що договір №267908 між нею та ТОВ «Ізі Кредит» є недійсним та укладений з порушенням законодавства.

Представник відповідача подав відзив на позов. Відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. ТОВ «Ізі Кредит» свою діяльність здійснює відповідно до законодавства України та керується виключно діючими нормативними актами в сфері кредитування населення. Позивачка неодноразово зверталася до ТОВ «Ізі Кредит» для отримання грошового кредиту. Представник відповідача наголошує, що ОСОБА_1 при оформленні кредиту була ознайомлена із кредитним договором №267908 від 04.06.2020 року та після підписання отримала другий примірник. Окрім цього їй було надано графік платежів, як додаток до кредитного договору та оформлено відповідно до вимог законодавства «Паспорт споживчого кредиту» з усією інформацією по кредиту, з якою позивачка була ознайомлена під підпис.

Розмір процентів за кредитним договором і порядок їх сплати є договірними умовами, які узгоджуються сторонами в договорі кредиту. ТОВ «Ізі Кредит» запропонувало ОСОБА_1 проценти по кредиту, що вираховуються спеціалістами фінансової установи, виходячи із багатьох факторів: строку кредиту, суми кредиту, облікової ставки НБУ, ситуації на кредитному ринку, наданого забезпечення. Клієнт може або погодитися із запропонованою процентною ставкою або ж шукати кращі умови кредитування.

ТОВ «Ізі Кредит» було належним чином виконано власні зобов`язання за кредитним договором, а саме надано позивачці в кредит грошові кошти у розмірі 18000,00 грн. На протязі 14 днів позивачка не зверталася до ТОВ «Ізі Кредит» та не повернула отриману суму кредиту і в подальшому користувалася отриманими кредитними коштами. Згідно з обліком виконання даного кредитного договору ОСОБА_1 проведено платежів по кредиту на загальну суму 15582,00 грн. Несплачене навіть тіло кредиту - 18000,00 грн. Умовами кредитного договору передбачено нарахування неустойки у разі прострочення виконання зобов`язання. Проте за період введення карантинних обмежень додаткових нарахувань, штрафу, пені, позивачці не нараховувалось.

Представник відповідача наголошує, що сам факт підписання заяви на видачу кредиту, кредитного договору №267908, графіку платежів, паспорту споживача кредиту, листа повідомлення клієнта з додатком розрахунку сукупної вартості фінансового кредиту, видаткового касового ордеру є основними доказами у справі, які спростовують позовні вимоги. Тому представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Позивач свої правом подати відповідь на відзив не скористалася.

Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 04.06.2020 року між ТОВ «Ізі Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №267908, за умовами якого відповідач надав позивачу в кредит грошові кошти (фінансовий кредит) на особисті потреби, а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у договорі (а.с. 6-8).

Звертаючись до суду з позовом, позивач просила визнати недійсним вказаний кредитний договір, посилаючись на те, що під час його укладання банк не надав їй об`єктивної, повної та достовірної інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору, в умовах кредитного договору та приховав фактичне значення реальної процентної ставки, а також що пункти спірного договору є несправедливими та такими, що суперечать статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману передбачені статтею 230 ЦК України.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно, знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі, пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідне тлумачення надано у постановах Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі №686/9372/16-ц, провадження №61-20156св19; від 16 вересня 2020 року у справі № 617/1552/15-ц, провадження № 61-19159св19.

Водночас позивачкою не надано належних доказів того, що під час укладення оспорюваного договору відповідачем приховано інформацію про умови кредитування, чим введено її в оману та застосовано до неї нечесну підприємницьку практику.

Так, відповідно до п.2.1, 2.2 кредитного договору №267908 від 04.06.2020 року позичальник підтвердила, що до підписання даного договору кредитодавець ознайомив її з усіма умовами цього договору та внутрішніх правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, з якими вона погодилася і які вона приймає. Позичальник підтверджує, що до підписання договору кредитодавець надав їй у письмовій формі інформацію, що передбачена законодавством України про фінансові послуги та захист прав споживачів, зокрема інформацію, передбачену ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджує, що надана інформація є повною та достатньою для правильного розуміння суті фінансової послуги, що надається кредитодавцем.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі, між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Абзацом 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За положеннями частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладання кредитного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

При відсутності достатніх даних для визнання умов договору в цілому несправедливими щодо нечесної підприємницької практики чи введення позичальника в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому.

Відповідно до п.5.2 оспорюваного договору передбачено, що реальна (ефективна) річна процентна ставка за кредитом є фіксованою та становить 1456,06%. Сума одного платежу в рахунок повернення кредиту та сплати процентів визначається графіком платежів. З урахуванням ануїтетного характеру платежів за користування кредитом позичальник сплачує кредитодавцю 346,61% річних від суми кредиту з першого по 8 платіж та 1,72% річних з 9 до останнього платежу згідно з графіком платежів, у розрахунку з двотижневою сплатою - 13,33% з 1 по 8 платіж та 0,07 % з 9 до останнього платежу, за період дії договору - 107,06% (п.5.4 договору).

П.5.7 кредитного договору передбачено, що загальна сума всіх платежів позичальника за договором з урахуванням процентної ставки за кредитом становить 36288,00 грн. Загальна вартість кредиту в грошовому виразі становить 36288,00 грн., що складає 18000,00 грн. суми кредиту та 18288,00 грн. процентів за користування кредитом або 189,20% у процентному значенні.

Зміст договору є зрозумілим до прочитання і не може розцінюватися як надання інформації у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб.

Крім того порядок погашення позивачкою кредиту та сплати процентів за користування кредитом погоджено сторонами у графіку платежів. Позивачка своїм підписом підтвердила, що їй відомо про те, що розмір щомісячного платежу складає 2592 грн. (а.с.9). Також позивачка своїм підписом засвідчила про отримання інформації щодо загальної вартості фінансового кредиту: 14 платежів, кожний по 2592,00 грн., які загалом складають 36288,00 грн. (а.с.10-11).

До того ж інформація про розмір процентної ставки, розмір реальної річної процентної ставки, загальні витрати за кредитом, орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом була зазначена у паспорті споживчого кредиту, з яким позивач була ознайомлена до укладення кредитного договору, що стверджується її підписом (а.с.12).

Отже, покликання позивачки, що під час укладення ос пореного кредитного договору їй не надано всю необхідну та достатню інформацію щодо умов кредитування, кредитний договір не містить всіх необхідних для споживчих кредитів умов визначених законом є безпідставними, оскільки спірний правочин укладений у письмовій формі, містить положення щодо розміру кредиту, дату його видачі, розмір річної відсоткової ставки, право дострокового повернення кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту.

Виходячи з оплатного характеру кредитного договору, відсутні підстави вважати, що умови договору про сплату відсотків за користування кредитом, є несправедливими та призводять до дисбалансу прав та обов`язків сторін договору, оскільки вказаний розмір відсоткової ставки погоджено за домовленістю сторін. Крім того, встановлені умовами договору проценти не є супутньою послугою, тобто не є комісією. Щомісячні проценти визначені у твердій грошовій сумі, розмір якої є незмінним протягом всього строку повернення кредиту, що підтверджується графіком повернення кредиту. Тобто, вказана умова не містить змін в будь-яких витратах за кредитним договором.

Тому наявні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору із позивачкою ОСОБА_1 ТОВ «Ізі Кредит» дотрималося передбачених законом вимог про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем таких умов.

Наведеним спростовуються доводи позивачки про те, що на час укладання договору їй не надано інформації щодо умов кредитування, чим введено її в оману. Крім того, ОСОБА_1 певний час виконувала свої обов`язки з повернення кредитних коштів, тобто своїми діями визнавала умови договору.

Відповідно до пункту 11.4 спірного договору, що узгоджується з положеннями статті 15 Закону України «Про споживче кредитування», позивачка мала право відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно цього договору та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Проте, у вказаний строк вона від договору не відмовлялася, жодних заперечень щодо його змісту не висловлювала, що свідчить про її згоду з умовами укладеного договору.

Посилання позивачки, що договором передбачена непропорційно велика сума компенсації, а саме понад 50% вартості тіла кредиту у разі невиконання зобов`язань є необгрунтованими, оскільки п.12.2 кредитного договору передбачено, що розмір нарахованої неустойки не повинен перевищувати 2000,00 грн. (в будь-якому випадку не перевищує половину суми кредиту).

Крім того, позовна вимога про визнання оспорюваного договору про надання кредиту недійсним в частині нарахування комісії є абсолютно безпідставною, оскільки даний договір взагалі не містить умов про нарахування та сплату комісії, що підтверджується також випискою з особового рахунку за даним кредитним договором, з якої вбачається, що жодних комісій за користування кредитом позивачці не нараховувалось (а.с.39-40).

Отже, ОСОБА_1 не доведено укладення кредитного договору на умовах, що обмежують її права, як споживача, та що він був укладений внаслідок введення її в оману зі сторони товариства або з використанням нечесної підприємницької практики щодо неї.

Встановивши, що банк у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, кредитний договір містить усі умови, передбачені положеннями Закону України «Про споживче кредитування», сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, тощо, ОСОБА_1 особистими підписами засвідчила, що вона погодилася на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 203,230, 626, 628, 1048, ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування», ст.ст. 81, 263 - 265 ЦПК України,

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізі Кредит» про захист прав споживачів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 19.07.2021 року.

Суддя