Дата документу 23.03.2021 Справа № 334/5832/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/5832/20 Головуючий у 1-й інстанції: Добрєв М.В.
провадження № 22-ц/807/871/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору б/н від 01.02.2014 відповідач отримала кредитний ліміт, який в подальшому було збільшено до 50 000,00 гривень, який встановлено на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, встановленому договором, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку. Позивачем умови кредитного договору були виконані в повному обсязі. Відповідач взяті на себе обов`язки щодо виконання умов договору належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 15.09.2020 виникла заборгованість по сплаті кредиту в розмірі 70296,13 гривень, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 01.02.2014 у сумі 48 879,79 грн., яка складається з тіла кредиту (у тому числі простроченого тіла кредиту).

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» у особі представника Крилової О.Л. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк».

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, всупереч викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (провадження № 14-131цс19) висновку, не задовольнив позовну вимогу щодо стягнення суми у розмірі 5 625,70 грн. як заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. Також вказано, що виписка про рух коштів по картрахунку відображає суми взятих в кредит коштів, а також всіх не сплачених відповідачем складових, нарахованих за кредитним договором, тому безпідставно не взяв її до уваги як доказ заявленого розміру заборгованості. Дії відповідача з користування кредитними коштами свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування, а договір є договором приєднання, яким суд безпідставно його не визнав.

Відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу не надійшло, проте в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в позовній заяві банк вказував, що відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 01.02.2014 відповідач отримала кредит, який в подальшому було збільшено до 50000,00 гривень. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між нею та банком договір, що підтверджується її підписом у заяві від 01.02.2014.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача за вказаним договором станом на 15.09.2020 становить 70 296,13 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 48 879,79 грн., у тому числі заборгованості за простроченим тілом 48 879,79 грн., заборгованості за простроченими відсотками 10 217,99 грн., 11 198,35 грн. нарахованої пені.

До кредитного договору банком додано копію анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", яка підписана сторонами, витяг з тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", витяг з Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Оцінивши вказані документи, суд дійшов наступного.

Як вбачається із вищевказаної анкети-заяви, остання містить фактично анкетні дані ОСОБА_1 , підпис позичальника та датована 01 лютого 2014 року (а.с. 21). У зазначеній Анкеті-заяві в графі вибору кредитних карток не зазначено обраний відповідачем вид кредитної картки, а також не вказано суму кредитного ліміту, не визначено процентної ставки по кредиту, комісії, а також розмір пені і штрафу.

Так, у вказаній Анкеті-заяві зазначено, що підписант згоден з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між клієнтом і банком договір про надання банківських послуг.

При цьому, суд зазначив, що Анкета-заява не містить посилань на конкретні умови користування кредитом та його погашення, порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитом, інших умов кредитного договору, а Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку суд не визнав складовими кредитного договору, оскільки вони не підписані відповідачем.

Зважаючи на вказані обставини та посилаючись на правовий висновок у постанові ВП ВС від 03.07.2019р.(провадження № 14-131цс19), суд задовольнив лише вимоги позивача щодо стягнення фактично отриманих та не повернутих коштів в розмірі 48 879,79 грн.

В апеляційній скарзі банк зазначає, що відсутність підпису позичальника під Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами не означає, що відповідач не ознайомлена з ними, а також, що вона не приєдналась до них, оскільки укладений у такій формі договір саме є договором приєднання.

Перевіривши вказані доводи, колегія дійшла наступного.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги щодо розміру і порядку нарахування процентів, пені, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором б/н від 01 лютого 2014 року, посилався також на "Умови та правила надання банківських послуг", "Правила користування платіжною карткою" і "Тарифи банку", як невід`ємні частини спірного договору.

Але колегія суддів погоджується із оцінкою, наданою цим документам судом першої інстанції, та зробленим на її підставі висновком, що позивачем не підтверджено укладення кредитного договору саме на тих умовах, які заявлені банком у позовній заяві.

У заяві-анкеті зазначено, що ОСОБА_1 згодна із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомлена та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які погодилась отримати шляхом роздрукування з сайту банку.

Водночас, банк додав лише витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" про Умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна", 30 днів пільгового періоду, "Універсальна", 55 днів пільгового періоду", "Універсальна Contract", "Універсальна Gold" (а.с. 22).

Але матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими витягом з Тарифів та витягом з Умов та правил надання банківських послуг ознайомлена ОСОБА_1 та погодилася із ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, на що зверталась увага судів у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), та не спростовано позивачем при розгляді цієї справи.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати беззаперечною складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ним нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 14-131цс19.

Колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату конкретних відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Умов та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відтак, суд правильно визнав, що доведеною в такому випадку є лише сума кредиту, яка фактично використана відповідачем, але не повернута банку, тому стягнув її з відповідача на користь банку. Отже, сума заборгованості по пені в такому разі стягнута бути не може, оскільки ставка пені та взагалі її нарахування не узгоджені між сторонами у справі.

В скарзі банку також зазначається, що, попри застосування судом правового висновку, висловленого у постанові ВП ВС від 03.07.2019р., ним не звернуто уваги, що у цій же постанові касаційний суд вважає, що позичальник, який не своєчасно повернув суму позики, зобов`язаний сплатити кредитору грошову суму з урахуванням приписів статті 625 ЦК України, але суд відмовив у цих вимогах банку, взагалі не вмотивувавши підстави такої відмови.

З цього приводу Велика Палата ВС 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 прийшла до висновку, що наслідком неправомірного користування чужими коштами, тобто прострочки виконання грошового зобов`язання (як договірного, так і не договірного), є нарахування процентів річних у відповідності до ч. 2 статті 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати виплату процентів, розмір яких визначено законом або договором за правилами ч. 1 статті 1048 ЦК України.

Враховуючи викладене, визначальним у застосуванні наведених вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомір-

но, тобто настає прострочення виконання зобов`язання. До цього моменту можливо нарахування процентів як плати, згідно до частини першої статті 1048 ЦК України, після цього моменту нараховуються проценти річні у відповідності до частини другої статті 625 ЦК України.

Таким чином, після спливу строку виконання зобов`язання, наступає відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України, згідно до положень якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або судом.

Колегією встановлено, що банк, пред`являючи вимоги про погашення існуючої заборгованості по кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 10 217,99 грн.

Такі відсотки банк визначав як обумовлені Умовами та правилами надання банківських послуг та визначив їх розмір у ставці 84 % - для картки «Універсальна. Голд».

Між тим, оскільки Умови та правила надання банківських послуг не визнано складовою договору, укладеного між сторонами на підставі анкети-заяви від 01.02.2014р., то і обумовлену ними ставку відсотків відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі 84 % не можна застосовувати як неузгоджену.

Що стосується можливості нарахування відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, за ставкою, передбаченою цією нормою у розмірі 3 %, то в даному випадку вона не може бути застосована, оскільки судом визначено, та колегія погоджується з цим, що строк повернення кредиту у анкеті-заяві не визначався, а тіло кредиту було стягнуто на підставі ч. 2 статті 530 ЦК України на вимогу кредитора. Тому право на застосування статті 625 ЦК України за ставкою 3 % у позивача ще не настало, оскільки його вимоги задоволені рішенням суду, у випадку невиконання якого і виникне відповідне право у банку як у стягувача.

З огляду на все вище наведене, колегія вважає, що суд першої інстанції розглянув позов саме в межах заявлених банком вимог і на підставі доказів, поданих позивачем, і прийшов до аргументованого висновку лише про часткове задоволення вимог АТ Комерційний банк "ПриватБанк" в частині стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту в сумі 48 879,79 грн.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги АТ Комерційний банк "ПриватБанк" суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України,апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 23 березня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.