ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3280/21 Справа № 182/4139/20 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді -Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач- ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2020 року, ухваленого суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. в м.Нікополі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні), -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення коштів.

В обґрунтування позову зазначила, що 07 березня 2018 року вона за допомогою платіжною системи Рауоnеег на користь відповідача перерахувала грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США. Вказані перерахування були обумовлені тим, що відповідач та її чоловік ОСОБА_3 знали один одного у зв`язку із діяльністю на платформі електронної комерції Amazon. На той час відповідач повідомив, що має намір втілювати у життя певний комерційний проект, проте, для його реалізації потрібні грошові кошти. При цьому, після досягнення результату в бізнесі або у розумні строки кошти мають бути повернуті.

Разом із тим, протягом двох років кошти повернуті не були, в результаті чого на адресу місця проживання ОСОБА_2 була направлена вимога щодо повернення коштів. Однак, вказана вимога до цього часу залишена без реагування, тому змушена звернутися до суду та вищевказану суму боргу просила стягнути в примусовому порядку.

При цьому, просила суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 5 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 135 595 грн. 00 коп. (5 000 х 27,119 = 135 595 грн. 00 коп.).

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2020 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішення подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, просить його скасувати, ухвалити нове рішення про повне задоволення її позовних вимог.

При цьому, скаржник зазначає, що висновки суду викладені у судовому рішенні суперечать діючому законодавству та усталеній судовій практиці. Позивач вказує, що для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося, оскільки договір між позивачем і відповідачем не укладався, підстави перебування майна позивача у відповідача відсутні, тому кошти мають бути повернуті позивачу, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 30 серпня 2018 року у справі №334/2517/16-ц. Позивач вважає, що суд першої інстанції, встановивши факт переказу коштів позивачем, відповідачу та відсутність правових підстав для їх перебування у власності відповідача, повинен був задовольнити позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч. 1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , на підтвердження своїх вимог долучила до позовної заяви документ (який найменується листом) вих.№92 від 12 червня 2020 року, про виплати власникам облікових записів Payoneer. При дослідженні даного листа, який був адресований Payoneer (платіжна система, що надає фінансові послуги та грошові онлайн перекази) на ім`я ОСОБА_1 , було встановлено, що даний лист носить інформаційний характер, платіж №81772440 від 07 березня 2018 року в сумі 5 000 дол. США було надіслано ОСОБА_2 від ОСОБА_1 (платника).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову позивачу у задоволенні її позовних вимог в повному обсязі на підставі досліджених доказів, наданих позивачем, виходив з того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів факту сплати позивачем саме на розрахунковий рахунок відповідача коштів, за стягненням яких вона звернулася до суду, а лист від 12 червня 2020 року містить лише відомості (інформацію) щодо ідентифікатору платежу.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції і не може погодитись із доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, виходячи з наступних підстав.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.

За нормами частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і яке не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна, набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину, або інших підстав, передбачених статтею11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до змісту вказаної норми, вимоги про повернення безпідставно набутого майна можуть бути пред`явлені власником до особи, яка його утримує або набула його собі.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, звертаючись до суду з позовом, саме на позивача покладається обов`язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог.

Колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено обставин сплати коштів саме на розрахунковий рахунок відповідача, оскільки лист за вих.№ 92 від 12 червня 2020 року адресований ім`я ОСОБА_1 носить інформаційний характер та містить відомості про рух коштів, переказ платежу, однак будь-яких відомостей щодо умов зворотності, строковості, розрахункових рахунків в листі не зазначено.

Колегія суддів окремо звертає увагу на те, що доданий до позову доказ (лист за вих.№ 92 від 12 червня 2020 року) не містить відомостей, які належним чином дали б підстави для ідентифікації особи відповідача, отримувача грошового переказу коштів, зокрема в листі зазначено, що 5000 дол. США було надіслано ОСОБА_2 , будь-які інші відомості не зазначено.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції інстанцій правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, ухваливши законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський Суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального права, є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 389, 390 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 30 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: