КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/8138/2021 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 (громадянина України - ОСОБА_2 ) на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 березня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 (громадянина України - ОСОБА_2 ) до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 (громадянин України ОСОБА_2 ) звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом про солідарне стягнення з відповідачів на свою користь завданої матеріальної шкоди у розмірі 283 790 802 грн., що є витратами, які позивач зазнав внаслідок заволодіння майном церкви, для подальшого розпорядження стягненням в інтересах очолюваного ОСОБА_1 (громадянином України ОСОБА_2 ) релігійного об`єднання та матеріальну шкоду у розмірі 1 136 179,27 грн., що є втратами, які позивач зазнав у якості упущеної вигоди від використання майна церкви.

Обґрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду, позивач посилається на те, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , діючи спільно як заподіювачі, об`єднанні єдиним наміром, 11 листопада 2019 року перешкоджали в доступі до правосуддя позивачеві. Окрім перешкод юридичних, створили перешкоди фізичні, які були оприлюднені в ЗМІ. Тим самим забезпечили умови для заволодіння майном позивача. У результаті - завдали шкоду потерпілому у розмірі 283 790 802 грн. У зазначену суму позивач не включає суму недоотриманої вигоди, яку він міг би отримати від використання майна (оренди), та розпорядитись на користь власника, за умови відсутності протиправних дій відповідачів.

В основу відповідальності заподіювачів позивач покладає їх особистий делікт, виражений у комплексі дій, направлених на унеможливлення доступу до правосуддя. При цьому зауважує, що відповідачі не виконували повноваження суддів, а навпаки - вчиняли дії, протилежні до тих, які встановленні ст. 129 Конституції України, ст. 2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів». А тому сферу врегулювання спору не відносить до чинності норм ст. 1174 ЦК України, характеризуючи її сферою приватної цивільної відповідальності.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 березня 2021 року було відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та грубо порушено норми процесуального права, оскільки в позові було зазначено про те, що незаконні дії відповідачів завдали моральної та матеріальної шкоди позивачу, натомість суд першої інстанції оцінив такі їх дії як дії суддів.

Позивач також зазначає, що відповідачі у справі не виконували повноваження суддів, а навпаки вчиняли дії прямо протилежні до тих, що визначені ст. 129 Конституції України, ст. 2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а таму вважає, що на спірні правовідносини не поширюється дія ст. 1174 ЦК України.

Також в доводах апеляційної скарги зазначено, що не правильними є висновки суду першої інстанції про те, що завдана відповідачами шкода має відшкодовуватися державою, оскільки держава не зобов`язана відповідати своїм майном за протиправні дії громадян, що усвідомлювали масштаби негативних наслідків їх реалізації.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України та в межах строку наданого Київським апеляційним судом на адресу суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу не надходив. Відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Інші учасники справи також в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялись належним чином.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, враховуючи наступне.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи таке.

Згідно з положенням ст. 126 Конституції України вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства,. серед іншого, є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За вимог ч.5, 6 ст. 1176 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення у цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного судового рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до частини першої ст. 19 ЦПК України суди розглядають справи, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків зокрема є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Зі змісту рішення Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року за № 6-рп/2001 вбачається, що виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України.

Відповідно до пункту третього п.1 ч.1 ст.186 Цивільного процесуального кодексу України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи та обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 основною підставою для звернення до суду з позовом зазначає те, що відповідачами у справі, під час ухвалення ними судових рішень було обмежено позивачу доступ до правосуддя.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в розумінні змісту заявлених позовних вимог та з урахуванням вимог чинного законодавства України суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання здійснити таку перевірку, шляхом подання позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду. Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 454/2843/15-ц (провадження №61-1281 св 17).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовуються вказаних висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути покладені в основу скасування законного та обґрунтованого судового рішення, ухваленого на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду про відмову у відкритті провадження з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 (громадянина України - ОСОБА_2 ) залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 березня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 (громадянина України - ОСОБА_2 ) до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про відшкодування шкоди залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 липня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: