Номер провадження: 22-ц/813/3870/21
Номер справи місцевого суду: 495/6239/19
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення вартості 1/2 частини автомобілю,

встановив:

16.07.20219 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення вартості 1/2 частини автомобілю, уточнивши свої позовні вимоги 17.12.2019 року, остаточно просила суд: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 01.10.2011 року по 13.02.2018 року, визнати транспортний засіб Nissan Maxima, 1996 року випуску, об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість 1/2 частки автомобілю в сумі 39232 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору в сумі 1409,6 грн. і послуг адвоката в сумі 6000 грн. (а.с. 2-6, 53-56).

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 01.10.2011 року по 13.02.2018 року вона разом з ОСОБА_1 проживала однією сім`єю в будинку АДРЕСА_1 .

За вказаний період часу вони разом вели спільне господарство, облаштували спільний побут, накопичували спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_4 .

За період спільного проживання однією сім`єю - 08.08.2017 року вони з відповідачем придбали автомобіль Nissan Maxima, 1996 року випуску, право власності на який за спільною домовленістю було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 .

Надалі, 14.02.2018 року в Білгород-Дністровському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління в Одеській області було зареєстровано шлюб.

В квітні 2018 року між сторонами були фактично припинені шлюбні відносини, та 19.07.2019 року за рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області шлюб було розірвано.

В уточнених позовних вимогах позивач вказала, що згідно даних ринкової вартості з офіційних Інтернет ресурсів продажу автомобілів, на сьогоднішній день вартість автомобілю становить 3200 доларів США, що еквівалентно 78464 грн. З цих підстав, вважає правомірним стягнення на її користь половини вартості рухомого майна у розмірі 39232 грн, оскільки річ є неподільною.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення вартості 1/2 частини автомобілю було задоволено частково (а.с.81-87).

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з жовтня 2011 року по 13 лютого 2018 року.

Частково стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 384, 20 грн.

В частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення вартості 1/2 частини автомобілю, витрат на послуги адвоката було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 лютого 2020 року, в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення вартості 1/2 частини автомобілю, та постановлення нового - про задоволення позовних вимог в цій частині у повному обсязі,посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (а.с.90-96).

В свою чергу, адвокат Єфименко Н.В., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_2 07.07.2021 року, тобто в день судового засідання, надала суду апеляційної інстанції заяву про відкладення розгляду справи, з посиланням на те, що вона знаходиться на лікарняному (а.с.132-133).

Проте, враховуючи, що дана справа перебуває в суді апеляційної інстанції з березня 2020 року, розгляд справи вже відкладався, у тому числі по заявам позивача ОСОБА_2 та її представника адвоката Єфименко Н.В., (а.с.113, 124-126), всі учасники належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.127-131), поважних причин для відкладення розгляду справи колегія суддів не вбачає. У зв`язку з цим, остання вирішила слухати справу в присутності відповідача ОСОБА_1 та на підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з жовтня 2011 року по 13 лютого 2018 року підлягають задоволенню.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів і ухвалене судове рішення в цій частині в апеляційному порядку не оскаржується.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з рішенням суду, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення вартості 1/2 частини автомобілю, витрат на послуги адвоката, виходячи з наступного.

Так, в оскаржуваному судовому рішенні вказано, що ч. 1 ст. 74 СК України визначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки і чоловіка, які не перебувають у шлюбі між - собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього кодексу (ст. 74 ч.2 СК України).

Відповідно до вимог ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказане положення містить і стаття 368 ЦК України.

З такими висновками суду повністю погоджується колегія суддів.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції вказав що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Так, суд вказав, що застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При цьому суд вказав, що вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Однак, судом першої інстанції не було враховано правової позиції Великої Палати Верховного Суду у від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), згідно якої суду належить з`ясувати, що окрім ст. 60 СК України, ч.1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тобто, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Крім того, згідно роз`яснень, які містяться в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З підстав викладеного, колегія суддів зазначає, що матеріали справи не мають належних і допустимих доказів того, що спірний транспортний засіб марки Nissan Maxima, 1996 р.в., д.р.н. НОМЕР_1 , куплений за особисті кошти відповідача ОСОБА_1 в період сумісного проживання.

З огляду на викладені обставини, слід дійти висновку про те, що транспортний засіб Nissan Maxima, 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , легковий седан-В, Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Що стосується позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частини вартості вказаного транспортного засобу, в розмірі 39232 грн., з посиланням на те, що вказаний транспортний засіб є неподільною річчю, то колегія суддів вважає, що ці позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що відповідач ОСОБА_1 не погоджується виплатити вказану суму грошових коштів, а також через те, що вказана вартість автомобіля є припущенням позивача, що не може бути покладеного в основу судового рішення.

Разом з тим, враховуючи, що вказаний транспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , колегія суддів вважає за необхідне визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину цього транспортного засобу.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв`язку з цим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду, в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення вартості 1/2 частини автомобілю, а також про розподілення між сторонами судових витрат - скасувати і постановити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині задовольнити частково.

Колегія суддів вважає за необхідне визнати транспортний засіб Nissan Maxima, 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , легковий седан-В, Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину транспортного засобу Nissan Maxima, 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , легковий седан-В, Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

Таким чином, оскільки із 3-х позовних вимог ОСОБА_2 підлягають задоволенню 2, колегія суддів, виходячи із принципу пропорційності розподілу судових витрат, передбаченого ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору в сумі 555,53 грн. (п`ятсот п`ятдесят п`ять гривень 53 копійки), а також витрати по оплаті послуг адвоката в сумі 4000 грн. (чотири тисячі гривень).

В решті рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 лютого 2020 року слід залишити без змін.

Відповідно до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 704,87 грн.

Крім того, враховуючи, що із трьох позовних вимог підлягають задоволенню лише дві, колегія суддів, вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору в сумі 555,53 грн., а також витрати по оплаті послуг адвоката в сумі 4000 грн.

Колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 704,87 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 лютого 2020 року, в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення вартості 1/2 частини автомобілю, скасувати і постановити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині задовольнити частково.

Визнати транспортний засіб Nissan Maxima, 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , легковий седан-В, Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину транспортного засобу Nissan Maxima, 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , легковий седан-В, Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору в сумі 555, 53 грн. (п`ятсот п`ятдесят п`ять гривень 53 копійки), а також витрати по оплаті послуг адвоката в сумі 4000 грн. (чотири тисячі гривень).

В решті рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 лютого 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 704,87 грн. (сімсот чотири гривні 87 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19.07.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра