КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/1613/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/21373/19

22 березня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Желепи О.В.

- Олійника В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Войтенко Ю.В., у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства Спільного підприємства «Партнер» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ПрАТ СП «Партнер» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, інфляційних втрат та 3 % річних за фактичне користування послугами, в якому позивач просив стягнути з відповідача на свою користь основну заборгованість в розмірі 32 010,00 грн.; суму інфляційних втрат у розмірі 1 060,56 грн.; 3 % річних у розмірі 351,67 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що ОСОБА_1 стала власником металевого гаражного боксу НОМЕР_1 у 1992 року, вказаний бокс, який знаходиться на земельній ділянці відведеній позивачу для експлуатації та обслуговування. З моменту набуття права власності на металевий гаражний бокс, відповідач став носієм не тільки прав, але й обов`язків відносно власного майна і несе тягар його утримання.

Вказував на те, що для обслуговування автостоянки та утримання її в належному стані, позивачем було укладено договори з постачальниками електроенергії, здійснюється пропускний і внутрішній режим, постійна охорона автостоянки, оплата з врахуванням змін в нормативній базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, росту цін на матеріали та ремонт та інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат, сплачує рахунки по сплаті електроенергії, на підставі цього було складено калькуляцію вартості утримання одного машиномісця, вартість послуг по утриманню якого відповідно до наказу № 214 від 29.12.2007 року було затверджено розмір на відшкодування витрат по утриманню одного машиномісця у розмірі 150 грн.; станом на 01 лютого 2011 року, згідно наказу № 6 від 28.01.2011 року, було затверджено розмір на відшкодування витрат по утриманню одного машиномісця у розмірі 210 грн.

А після чергового зростання цін та мінімальної заробітної плати , станом на 01 січня 2017 pоку, згідно наказу № 121 від 30.12.2016 pоку, затверджено розмір на відшкодування витрат по утриманню одного машиномісця у розмірі 350 грн. Дана калькуляція і є фактичним розрахунком наданих позивачем послуг.

В період з 01.01.2008 року по 11.11.2019 року відповідач повністю припинила сплачувати обов`язкові щомісячні платежі за послуги автостоянки та охорони і ігнорує всі пропозиції позивача щодо погашення заборгованості. При цьому, позивач продовжує належним чином виконувати свої обов`язки та охороняє транспортні засоби в металевому навісі НОМЕР_1 .

Посилаючись на наведене, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «Партнер» заборгованість в розмірі 12 460,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 1 060,56 грн., а також, три відсотки річних у розмірі 351,67 грн., а всього, стягнуто 13 872,23 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «Партнер» сплачену суму судового збору в розмірі 1 387,22 грн.

Не погоджуючись з таким рішення суду, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що суд прийняв до розгляду позов, який не відповідав вимогам ст. 175 ЦПК України. Також, при ухваленні у справі рішення судом не зазначено представником позивача Шпильового П.П. , який надавав пояснення по справі, що на думку відповідачки є грубим порушенням норм процесуального права та є прямою підставою для скасування ухваленого рішення.

Вказувала на те, що із наявних в матеріалах справи доказів не можливо зробити висновок про те, який розмір земельної ділянки відведено для автостоянки та обслуговування гаражів позивачу, а також чи дійсно територія, яку займає автостоянка СП «Партнер» розповсюджується на територію, на якій знаходиться гараж відповідача.

Крім того, вказувала на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження виконання позивачем обов`язків, тоді як охорона належного відповідачу гаражного боксу та автомобіля, який в ньому знаходиться позивачем взагалі не надавалися.

Посилалася на те, що судом безпідставно не було встановлено факту понесення відповідачкою затрат на відновлення гаражного боксу, пошкодження якого було нанесено після того, як відповідачку виключили з членів автостоянки.

Стверджувала, що судом було застосовано норми закону, які не підлягали до застосування в даних правовідносинах.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ СП «Партнер» просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючи на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не підтверджені належними доказами, не ґрунтуються на вимогах закону, а рішення суду є законним та обґрунтованим.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка зобов`язана нести витрати по сплаті обов`язкових платежів, тому з відповідача підлягає стягненню сума боргу, з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат в межах строку позовної давності щодо платежів за трирічний період до дати звернення позивача з позовом, про застосування якої було заявлено відповідачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що відповідно до розпорядження Представника Президента України від 01 вересня 1992 №383 «Про передачу відкритих автостоянок №1 та №2 по АДРЕСА_1 малому підприємству «Партнер», автостоянку № 1 та автостоянку № 2, що розташовані по АДРЕСА_1, передано малому підприємству «Партнер» в експлуатацію.

Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва 09.10.1996 видано розпорядження №1293 про перереєстрацію малого державного комунального підприємства по експлуатації та будівництву індивідуальних гаражів та автостоянок «Партнер» в спільне підприємство «Партнер» у формі закритого акціонерного товариства. При цьому, встановлено, що спільне підприємство «Партнер» є правонаступником МДКП «Партнер».

Відповідно до акту Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва щодо прийому-передачі майна до статутного фонду від 01.11.1996р. комісія прийняла, а державна адміністрація передала як частку свого вкладу до статутного фонду товариства наступне майно: незавершене будівництво автомобільної стоянки індивідуального транспорту по АДРЕСА_1. За інформацією, викладеною в листі Департаменту земельних ресурсів від 30.01.2020, за данними Міського земельного кадастру земельна ділянка (код 75:005:003) площею 11089,32 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 обліковується за ПрАТ СП «Партнер».

Відсутність рішення Київської міської ради щодо передачі вказаної земельної ділянки позивачу, а також відсутність інформації щодо державної реєстрації цієї земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та державної реєстрації речових прав на ній у міському земельному кадастрі не є підставою для відмови у задоволенні позову.

ОСОБА_1 є власником металевого гаражного боксу НОМЕР_1 з 1992 року, який знаходиться на земельній ділянці відведеній позивача для експлуатації та обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно зі статтею 977 ЦК України, якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним. За договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов`язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу. Прийняття автотранспортного засобу на зберігання посвідчується квитанцією (номером, жетоном).

За змістом статей 208, 218, 936, 937 ЦК України недодержання сторонами письмової форми угоди не позбавляє їх права у разі виникнення спору доводити наявність останньої іншими засобами доказування, до яких можуть бути віднесені, зокрема письмові докази (розписки, чеки, платіжні доручення та ін.).

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що проста письмова форма договору зберігання в залежності від речі, що передається на зберігання, та виду діяльності зберігача, може мати вигляд квитанції, чеку, чи іншого документа, яким може бути журнал.

Встановивши, що відповідачка ОСОБА_1 фактично користується гаражним боксом, а ПрАТ СП «Партнер» здійснювало зберігання й охорону майна та несло експлуатаційні витрати на його утримання, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків, на боржника покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати внесків на утримання, експлуатацію та благоустрій автостоянок і гаражів, якому кореспондує право кредитора вимагати сплати грошей за надані послуги, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про наявність підстав для частково задоволення позову в межах строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що судом було застосовано норми закону, які не підлягали до застосування в даних правовідносинах не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, тому колегія суддів вважає їх безпідставними.

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що із наявних в матеріалах справи доказів не можливо зробити висновок про те, який розмір земельної ділянки відведено для автостоянки та обслуговування гаражів позивачу, а також чи дійсно територія, яку займає автостоянка СП «Партнер» розповсюджується на територію, на якій знаходиться гараж відповідача, оскільки з наявних у матеріалах справи доказах вбачається, що позивач охороняє об`єкт нерухомості (гаражний бокс), який належить на праві власності відповідачці, і цей гаражний бокс розташований на земельній ділянці земле утримувачем та балансоутримувачем якої є позивач.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом безпідставно не було встановлено факту понесення відповідачкою затрат на відновлення гаражного боксу, пошкодження якого було нанесено після того, як відповідачку виключили з членів автостоянки, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини не є предметом розгляду у даній справі.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачем не було надано доказів на підтвердження належного виконання обов`язку щодо охорони гаражного боксу та автомобіля, який в ньому знаходиться, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Частиною 1статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В порушення вищезазначених норм процесуального права ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження її заперечення щодо невиконання позивачем обов`язку щодо надання послуг з охорони об`єкта, а посилання на те, що її гаражний бокс було пошкоджено, що на думку відповідачки свідчить про неналежну охорону об`єкту, без надання належних доказів на підтвердження того, що гаражний бокс було пошкоджено через неналежне виконання позивачем обов`язків, матеріали справи не містять.

Правильність зробленого позивачем розрахунку щомісячних внесків, які підлягають сплаті відповідачкою, а також розміру заборгованості, яка утворилася у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань, ОСОБА_1 не спростовано.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: