КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/1086/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.,

за участю секретаря Ратовської А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення грошових коштів, яке є спільним сумісним зобов`язанням,

ВСТАНОВИВ:

03.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його - ОСОБА_1 користь Ѕ частину погашеного спільного сумісного грошового зобов`язання в сумі 1 345 300 грн., що еквівалентно 50 000,00 доларів США.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що в період зареєстрованого шлюбу між ним - ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_2 був побудований житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 198,2 кв.м., житловою 46,8 кв.м., який визнано постановою Апеляційного суду Одеської області від 27.03.2018 року спільною сумісною власністю та залишено в цій частині без змін постановою Верховного Суду від 24.10.2018 р.

Позивач вказує, що 27.03.2018 року судом апеляційної інстанції було встановлено, що будинок був збудований за рахунок позичених коштів, внаслідок укладення договорів позики між ним - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідно до розписки від 09.07.2010 р. і від 29.08.2011 р., на суму 200 000 доларів США, та визнано кошти у розмірі 2 690 600 грн. (еквівалент 100 000 доларів США) спільним сумісним борговим зобов`язанням і стягнуто з відповідача 1/2 частину сплачених боргових зобов`язань у розмірі 1 422 525 грн.

Позивач зазначає, що ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 22 січня 2018 року було відкрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за позикою, мотивуючи позовні вимоги тим, що Апеляційним судом Одеської області сума у 2 690 600 грн. (еквівалент 100 000 доларів США), була визнана спільним сумісним борговим зобов`язанням.

Як стверджує позивач, оскільки у позовних вимогах зазначалось крім стягнення основного боргу, ще і нараховані відсотки за користування позикою та судові витрати, що значно збільшувало розмір позовних вимог, ним 22.05.2018 р. та 31.05.2018 р. було повернуто ОСОБА_3 грошові кошти, що в еквівалентні складало 100 000 доларів США відповідно до розписок. Від іншої частини основного боргу, відсотків за користування позикою та судових витрат ОСОБА_3 відмовилася та подала до суду заяву про відмову від позовних вимог та закриття провадження по справі № 509/173/18 .

19.10.2018 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області прийнято відмову ОСОБА_3 від позову та провадження по справі закрито. Ухвала залишена без змін при перегляді в апеляційній інстанції 30.11.2018р.

Таким чином, на думку позивача, оскільки ним був погашений борг у повному обсязі перед ОСОБА_3 , який пред`явлений солідарно до нього та до співвідповідача - ОСОБА_2 , тому, він має право на стягнення половини погашених грошових зобов`язань у розмірі 1 345 300 грн., що еквівалентно 50 000 доларів США.

Отже, позивач зазначає, що житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, будівництво будинку проведено за рахунок коштів отриманих ним у борг від ОСОБА_3 у період шлюбу та витрачені в інтересах сім`ї, тому зобов`язання по поверненню боргу є спільним сумісним борговим зобов`язання подружжя, яке визнано постановою Апеляційного суду Одеської області від 27.03.2018р.

Таким чином, оскільки за рішенням апеляційного суду 1/2 частину (яка складає 1 422 525 грн.) від 120 000 доларів США, що в еквівалентні складало 2 845 050 грн. було стягнуто з відповідача в рахунок сплачених боргових зобов`язань, а сума у розмірі 1 345 300 грн. (еквівалент 50 000 доларів США) становить від залишку спільного сумісного боргового зобов`язання у розмірі 2 690 600 грн. (еквівалент 100 000 доларів США), відповідачем добровільно не погашена, то, на думку позивача, стягненню підлягає на його користь сума у розмірі 1 345 300 грн. (еквівалент 50 000 доларів США за курсом НБУ станом на день звернення до суду).

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 15.09.2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявоюОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, яке є спільним сумісним зобов`язанням. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.

03.11.2020 року від відповідача - ОСОБА_2 до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просила суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування наданого відзиву відповідач посилається на те, що вимоги позивача є безпідставним, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Так, відповідач зазначає, що відповідно до наданих суду копій розписок від 09.07.2010 року та 29.08.2011 року про отримання грошових коштів у борг, складену ОСОБА_1 , випливає, що жодного долару в борг ОСОБА_1 не отримав, чітко і ясно в розписках зазначено, що він отримав від ОСОБА_3 09.07.2010 року грошові кошти у сумі 204 000 гривень, аж ніяк не доларів, однак зазначив, що сума еквівалентна 25 500 доларів США на день займу (хоча за офіційним курсом НБУ станом на 09.07.2010 року 100 доларів США дорівнювали 790,5800 гривень, а отже 204 000/7,9058 = 25803,84 доларів США), різниця складає 303 долари США, що дорівнює 2 395,00 гривень.

Так само і з розпискою від 29.08.2011 року, в борг була взята сума 1396 000 гривень, прописано в розписці еквівалент 174 500 доларів США (за офіційним курсом НБУ станом на 29.08.2011 року 100 доларів США дорівнювали 797,07 гривень, таким чином 1396000/7,9707 = 175 141,45 доларів США). Таким чином еквівалент в доларах штучно збільшено на 358,45 доларів, що дорівнює 2858 гривень.

Також відповідач вказує, що в розписці від 29.08.2011 року ОСОБА_1 зазначив, що на дату цієї розписки з урахуванням раніше отриманих грошових коштів, відповідно до розписки від 09.07.2010 року, сума боргу складає 200 000 доларів США.

При цьому, відповідач звертає увагу на тому, що відповідно до обох розписок, загальна сума боргу отримувалася в національній валюті - гривні і загальний борг ОСОБА_1 складав на день останньої розписки 1 600 000 гривень, аж ніяк не 200 000 доларів США. В обох розписках зазначено, що ОСОБА_1 зобов`язується повернути

отримані грошові кошти (а отримані вони в гривні) в сумі, еквівалентній 25 500 та 174 500 доларам США по курсу на день повернення, тобто відповідно до договорів позики,

підтвердженими розписками, ОСОБА_1 зобов`язався повернути отримані в борг

грошові кошти, тобто в гривні, в сумі еквівалентній 200 000 доларів США.

Крім того, відповідач зазначає, що загальна сума повернутих доларів США складає 141 275 доларів США, відповідно до розписок ОСОБА_3 про отримання сум боргу, однак з зазначених розписок ОСОБА_3 про повернення не вбачається, що саме було повернено, враховуючи зазначені долари, частина суми позики чи проценти, а якщо поверталися проценти, про це повинно бути зазначено в розписці. Однак, в розписках про повернення зазначено, що ОСОБА_3 отримала повернення суми боргу, тобто тіла боргу, в розмірі, зазначених в розписках, тому розмір процентів автоматично має бути меншим, а відповідно і сума заборгованості за договором позики, при цьому, з 2011 по 2016 рік курс долара коливався, то відповідно і сума заборгованості мала змінюватись не з урахуванням повної суми заборгованості 200 000 доларів, а з кожним роком менше, так як тіло заборгованості позичальником поступово погашалось.

Також, відповідач стверджує, що насправді розписки були безгрошовими та були написані в один час, нашвидкоруч, за злочинною домовленістю між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з метою ухилення від поділу майна між ОСОБА_1 та нею - ОСОБА_2 - це розписка ОСОБА_3 про те, що вона отримала від ОСОБА_1 повернення суми боргу в розмірі 1275 доларів США відповідно до розписки від 29.08.2011 року, однак, розписка датована 07.07.2011 року про ті події, які ще не відбулися, а саме: за боргову розписку, яка ще не була написана, тобто заднім числом.

На думку відповідача, це свідчить про те, що розписки були написані в один час, в одному місці, за злочинною домовленістю між позичальником та позикодавцем, тобто є такими, що не супроводжувалися реальною передачею грошових коштів, створені виключно з метою перешкоди поділу майна, а тому є безгрошовими.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

17.11.2020 року до канцелярії суду від позивача - ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просив задовольнити його позов у повному обсязі.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02.12.2020 року провадження у цивільній справі №947/24923/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, яке є спільним сумісним зобов`язанням було зупинено до розгляду по суті Одеським апеляційним судом апеляційної скарги представника ОСОБА_4 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та визнання зобов`язання за договором позики спільною сумісною власністю подружжя, та набрання законної сили судового рішення у вказаній цивільній справі.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.04.2021 року провадження у справі №947/24923/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, яке є спільним сумісним зобов`язанням було поновлено.

У підготовчому засіданні 27.05.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання 1207.2021 року позивач не з`явився, однак 12.07.2021 року представник позивача надав до канцелярії суду заяву, в якій просив розглянути справу за його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Відповідач - ОСОБА_2 про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, що підтверджується наданим до канцелярії суду 08.07.2021 року клопотанням, в якому вона просила суд зупинити провадження у справі, однак, у судове засідання 12.07.2021 року не з`явилась, про поважність причин відсутності не повідомила.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.07.2021 року, яка набрала законної сили, у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі було відмовлено.

У заяві про зупинення провадження у справі ОСОБА_2 не просила суд відкласти розгляд справи.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 189 ЦПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст. 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у справі було відкрито 15.09.2020 року, тобто справа перебуває в провадженні суду вже десять місяців, у зв`язку з чим, суд позбавлений процесуальної можливості відкладати судове засідання.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 вересня 2017 року було частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та визнання зобов`язання за договором позики спільною сумісною власністю було відмовлено.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 27.03.2018 року було скасовано рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 вересня 2017 року та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності задоволено частково.

Визнано житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 198,2 кв.м, житловою 46,8 кв.м під літ. «А-2,а», тераса під літ. «а1», площею 4,4 кв.м, балкон під літ. «а2», площею 6,4 кв.м, альтанка під літ. «Б», площею 23,4 кв.м, підвал під літ. «Б1», площею 23,4 кв.м, під №№ 1-7,І споруди - спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та визнання зобов`язання за договором позики спільною сумісною власністю задоволено.

Визнано зобов`язання за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідно до розписки від 09.07.2010 року, розписки від 29.08.2011 року у розмірі 2 690 600 (два мільйона шістсот дев`яносто тисяч шістсот) гривень спільним сумісним борговим зобов`язанням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину сплачених боргових зобов`язань у розмірі 1 422 525 (один мільйон чотириста двадцять дві тисячі п`ятсот двадцять п`ять) гривень.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 27.03.2018 року було встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб з 30.09.2009 року по 12.05.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі.

Під час офіційного шлюбу, позивач та відповідач спільно побудували спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та ввели в експлуатацію у листопаді 2012 року, а 08.12.2012 року за № 36620765 згідно Витягу про державну реєстрацію прав, житловий будинок був зареєстрований.

За договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідно до розписки від 09.07.2010 року та розписки від 29.08.2011 року у розмірі 200 000 доларів США.

Зазначений будинок був збудований за рахунок позичених коштів, у загальній сумі 200 000 доларів США, частина яких у сумі 2 845 050 грн, що еквівалентно 120 000 доларів США (у тому числі проценти), була сплачена після розірвання шлюбу. Залишок заборгованості за позикою на цей час становить 2 690 600 грн (еквівалент 100000 доларів США).

Так, право спільної власності на будинок кореспондує з зобов`язанням за позикою, яка була отримана та використана на будівництво спірного будинку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у даних правовідносинах позика була отримана в інтересах сім`ї саме на будівництво спірного будинку, отримана тільки одним із подружжя ОСОБА_1 в період шлюбу. Про отримання позики ОСОБА_2 не могла не знати, так як інших коштів для будівництва спірного будинку у подружжя не було, що встановлено в ході апеляційного розгляду справи.

Виникнення заборгованості та зобов`язань щодо набутого у спільну власність майна покладало обов`язки на подружжя щодо погашення цієї позики.

Постановою Верховного Суду від 24.10.2018 року постанову апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2018 року в частині поділу земельної ділянки скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по АДРЕСА_1 .

У іншій частині постанову апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2018 року залишено без змін.

Крім того, постановою апеляційного суду Одеської області від 23.03.2021 року було закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та визнання зобов`язання за договором позики спільною сумісною власністю, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Гандзій Д.М. 15 вересня 2017 року у смт. Овідіополь Одеської області, та на постанову апеляційного суду Одеської області, винесену під головуванням судді Громіка Р.Д., суддів Драгомирецького М.М., Черевка П.М. 27 березня 2018 року у м. Одеса.

У відповідності з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, судовим розглядом встановлено, що під час офіційного шлюбу, позивач та відповідач спільно побудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та ввели в експлуатацію у листопаді 2012 року, а 08.12.2012 року за № 36620765 згідно Витягу про державну реєстрацію прав, житловий будинок був зареєстрований.

За договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідно до розписки від 09.07.2010 року та розписки від 29.08.2011 року отримано у борг 200 000 доларів США.

Зазначений будинок був збудований за рахунок позичених коштів, у загальній сумі 200 000 доларів США, частина яких у сумі 2 845 050 грн., що еквівалентно 120 000 доларів США (у тому числі проценти), була сплачена після розірвання шлюбу. Залишок заборгованості за позикою на цей час становить 2 690 600 грн. (еквівалент 100000 доларів США).

Так, право спільної власності на будинок кореспондує з зобов`язанням за позикою, яка була отримана та використана на будівництво спірного будинку.

Таким чином, судом апеляційної інстанції було встановлено, що позика була отримана в інтересах сім`ї саме на будівництво спірного будинку, отримана тільки одним із подружжя ОСОБА_1 в період шлюбу. Про отримання позики ОСОБА_2 не могла не знати, так як інших коштів для будівництва спірного будинку у подружжя не було, що встановлено в ході апеляційного розгляду справи.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 27.03.2018 року, залишеною без змін в цій частині постановою Верховного Суду від 24.10.2018 року, було визнано зобов`язання за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідно до розписки від 09.07.2010 року, розписки від 29.08.2011 року у розмірі 2 690 600 (два мільйона шістсот дев`яносто тисяч шістсот) гривень спільним сумісним борговим зобов`язанням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину сплачених боргових зобов`язань у розмірі 1 422 525 (один мільйон чотириста двадцять дві тисячі п`ятсот двадцять п`ять) гривень.

Крім того, судовим розглядом встановлено, що 18 січня 2018 року ОСОБА_3 звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за позикою.

07 червня 2018 року представник ОСОБА_5 адвокат Ситник О.П. звернувся до суду із заявою про відмову від позову, у зв`язку із тим, що відповідач ОСОБА_1 повернув позивачці ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, що в еквіваленті складає 2 680 000 гривень за курсом долара США на день повернення позики. За домовленістю з відповідачем ОСОБА_1 позивачка відмовляється від стягнення з них іншої частини основного боргу, процентів за користування позикою та судових витрат, так як повернута сума грошових коштів її влаштовує.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 жовтня 2018 року закрито провадження по даній справі.

Постановоюапеляційного суду Одеської області від 30.11.2018 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та її адвоката Мойси Єгора Валерійовича було залишено без задоволення, ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 жовтня 2018 року залишено без змін.

Таким чином, Овідіопольським районним судом Одеської області було встановлено, що ОСОБА_1 повернув ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, що в еквіваленті складає 2 680 000 гривень за курсом долара США на день повернення позики. За домовленістю з відповідачем ОСОБА_1 , ОСОБА_3 відмовилася від стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 іншої частини основного боргу, процентів за користування позикою та судових витрат, так як повернута сума грошових коштів її влаштовує.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном, як особливим об`єктом, вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім;ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім;ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім;ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Наведений правовий висновок викладений Верховний Судом України у постановах від 14.09.2016 у справі № 6-539цс16, від 27.04.2016 у справі № 6-486цс16, у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 713/285/2012.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя» №14 від 21 грудня 2007 року до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Виходячи з того, що позичені кошти за договором позики були використані для будівництва житлового будинку, які відповідно використані в інтересах сім`ї та в силу ст. 61 ч. 3 СК України дані кошти є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому відповідачка має нести солідарний обов`язок за зобов`язанням. Так, внаслідок будівництва подружжям житлового будинку за позичені кошти боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір.

У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення боргових коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Судом встановлено, що 22.05.2018 року та 31.05.2018 року ОСОБА_1 було повернуто ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, що в еквіваленті складало 2 680 000 гривень за курсом долара США на день повернення позики.

Таким чином, оскільки постановою апеляційного суду Одеської області від 27.03.2018 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину сплачених боргових зобов`язань у розмірі 1 422 525 (один мільйон чотириста двадцять дві тисячі п`ятсот двадцять п`ять) гривень, а сума у розмірі 1 345 300 грн. (еквівалент 50 000 доларів США), що становить від залишку спільного сумісного боргового зобов`язання у розмірі 2 690 600 грн. (еквівалент 100 000 доларів США), відповідачем ОСОБА_2 добровільно не погашена, суд вважає, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 1 345 300 грн., що складає еквівалент 50 000 доларів США.

При визначенні розміру стягнення суд враховує правову позицію Верховного Суду України у справі №6-79цс14, згідно якої, аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов`язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і його виконання є національна валюта України гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов`язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Посилання ОСОБА_2 у відзиві на позов про те, щовідповідно до розписок, загальна сума боргу отримувалася в національній валюті - гривні і загальний борг ОСОБА_1 складав на день останньої розписки 1 600 000 гривень, аж ніяк не 200 000 доларів США, а атож те, що розписки були безгрошовими та були написані в один час, нашвидкоруч, за злочинною домовленістю між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з метою ухилення від поділу майна між ОСОБА_1 та нею - ОСОБА_2 , є голослівними, не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, яке є спільним сумісним зобов`язанням, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, яке є спільним сумісним зобов`язанням задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) Ѕ частину погашеного спільного сумісного грошового зобов`язання у розмірі 1 345 300 (один мільйон триста сорок п`ять тисяч триста) грн., що складає еквівалент 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США 00 центів.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 350 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя Петренко В. С.