Справа № 738/1545/20
№ провадження 2/738/55/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2021 року м. Мена

Менський районний суд Чеpнiгiвської областi у складi:

головуючого суддi Слісаря А.В.,

секретаря Минець П.Д.,

за участю

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів Кеба Є.Г. ,

розглянув у вiдкритому судовому засiданнi цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» філія «Пасажирська компанія» виробничий підрозділ вагонна дільниця станція Київ-Пасажирський», Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за вимушений прогул,

В С Т А H О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» філія «Пасажирська компанія» виробничий підрозділ вагонна дільниця станція Київ-Пасажирський» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за вимушений прогул. Позов обґрунтований тим, що позивач працював провідником пасажирських вагонів вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський ДТГО Південно-Західна залізниця з 2005 року на умовах контракту, який з ним неодноразово переукладався. 23.12.2011 року позивач був затриманий за підозрою у скоєнні кримінального правопорушення та з 24.12.2011 року по 26.12.2018 року перебував під вартою в УВП № 19 м. Львова. 26.12.2018 року запобіжний захід у виді взяття під варту йому був змінений на підписку про невиїзд з постійного місця проживання і він прибув за місцем своєї роботи для продовження праці. У відділі кадрів позивачу повідомили, що його звільнено, питання про його працевлаштування остаточно не вирішене. Через деякий час позивач написав заяву про укладення контракту, також йому видали 2068,00 грн., як він зрозумів - заробітну плату за листопад 2011 року. У жовтні 2020 року позивач поїхав на роботу, де йому повідомили, що управління Південної залізниці не погодило питання про укладання з ним трудового контракту. 20.10.2020 року позивач отримав копію наказу про його звільнення, довідку про середню заробітну плату. Позивач вважає своє звільнення не законним, оскільки трудові договори з ним переукладалися декілька разів, а тому останній договір між ним і відповідачем АТ «Українська залізниця» філія «Пасажирська компанія» виробничий підрозділ вагонна дільниця станція Київ-Пасажирський» укладений на невизначений строк, а тому просить суд поновити його на роботі на посаді провідника пасажирського вагона на відокремленому підрозділі вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» та стягнути з АТ «Українська залізниця» філія «Пасажирська компанія» виробничий підрозділ вагонна дільниця ст. Київ-Пасажирський» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 236712,00 грн. та судові витрати.

Ухвалою суду від 26.11.2020 року позов прийнятий до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження.

22.12.2020 року від відповідача АТ «Українська залізниця» філія «Пасажирська компанія» виробничий підрозділ вагонна дільниця станція Київ-Пасажирський» надійшов відзив на позовну заяву, в якій зазначає, що наказом начальника Вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський від 04.11.2013 року № 2960/ос було звільнено ОСОБА_1 згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України по закінченню строку трудового договору. Того ж дня позивачу було направлено листа № 2705 від 04.11.2013 року з проханням терміново отримати трудову книжку у відділі кадрів. 02.04.2019 року ОСОБА_1 особисто з`явився до Виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця», написав заяву № б/н від 02.04.2019 року з вимогою виплатити заборгованість по заробітній платі. Саме тоді позивачу було запропоновано ознайомитися з наказом № 2960/ос від 04.11.2013 року про звільнення його з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України по закінченню строку трудового договору, на що позивач відмовився розписатися в особовій картці форми П-2 та наказі № 2960/ос від 04.11.2013 року, відмовився забрати трудову книжку. Даний факт зафіксовано актом № б/н від 02.04.2019 року. 05.04.2019 року, відповідно до Видаткового касового ордеру 97 від 05.04.2019 року відповідачем було погашено заборгованість перед позивачем у розмірі 2068,00, що підтверджується особистим підписом ОСОБА_1 , що свідчить про те, що ОСОБА_1 особисто приходив до Виробничого підрозділу Вагонна дільниця філія «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця», що також вказує на те, що позивач не міг не знати про його звільнення 04.11.2013 року, а тому вказує, що позивач пропустив строк для звернення із заявою про вирішення трудового спору визначений ст. 233 КЗпП України та просить відмовити у задоволенні вимог, викладених у позовній заяві позивача, у повному обсязі у зв`язку із спливом строку звернення до суду. Крім того, вказує, що відповідач, визначений позивачем не є юридичною особою.

У судовому засіданні 23.12.2020 року позивач надав письмове клопотання у якому збільшив позовні вимоги та додатково просив визнати наказ(розпорядження) № 2960/ос від 04.11.2013 року про припинення трудового договору(контракту) ОСОБА_1 незаконним та скасувати його.

12.01.2021 року позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій він вказує, що не отримував у 2013 році від відповідача ніяких листів про отримання трудової книжки у зв`язку зі звільненням. Відповідач знав про його знаходження у слідчому ізоляторі, оскільки постійно приїздив на судові засідання у м. Львів, однак не повідомив його(позивача) про звільнення та не виплатили йому всіх належних коштів які необхідно сплатити при звільненні. Після звільнення його із СІЗО, відразу прибув на підприємство до відповідача, однак йому не видали наказ про звільнення та трудову книжку та йому не пропонували ознайомити з наказом про звільнення. Не погоджується з тим, що строк звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору ним пропущено, оскільки цей строк починається з моменту отримання ним наказу про звільнення та трудової книжки, яку він не отримав. Просить задовольнити позовні вимоги.

19.01.2021 року від відповідача АТ «Українська залізниця» філія «Пасажирська компанія» виробничий підрозділ вагонна дільниця станція Київ-Пасажирський» до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких він спростовує обставини наведені позивачем у відзиві на позов та просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі у зв`язку із спливом строку звернення до суду.

Ухвалою суду від 05.03.2021 року, за клопотання позивача, до участі у справі було залучено Акціонерне товариство «Українська залізниця» у якості співвідповідача.

Ухвалою суду від 22.04.2021 року відмовлено у задоволенні заяви національної професійної спілки «Прометей» про залучення в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали з підстав наведених у ньому та відповіді на відзив та просили його задовольнити.

Представник відповідачів просив відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у відзиві на позов та у запереченнях на відповідь на відзив.

Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, які містяться у матеріалах справи, приходить до наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 працював провідником пасажирських вагонів у Вагонній дільниці ст. Київ-Пасажирський згідно контрактів з 18.06.2005 року по 13.09.2005 року, з 13.09.2005 року по 13.09.2006 року, з 29.08.2006 року по 29.08.2007 року. 10.08.2007 року звільнений за згодою сторін. Працював провідником пасажирських вагонів Київського резерву провідників згідно контракту з 15.11.2007 року до 15.11.2008 року, що підтверджується копією контрактів з працівником та копією Трудової книжки (а.с. 105-108, 150-155).

04.11.2008 року між вагонною дільницею станції Київ-Пасажирський, в особі начальника дільниці та ОСОБА_1 укладено Контракт з працівником № 1275 (далі контракт), згідно якого ОСОБА_1 приймається на роботу у Вагонну дільницю і резерв провідників на посаду провідника пасажирських вагонів. (а.с. 65-68). Також було видано наказ в.о. начальника Вагонної дільниці № 2862/ос від 04.11.2008 року про укладення нового контракту по закінченню терміну дії попереднього контракту на новий термін з 04.11.2008 до 04.11.2013 (а.с. 60).

З ухвали Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року встановлено, що ОСОБА_1 перебував під вартою з 24.12.2011 року(а.с.12).

Згідно Наказу (Розпорядження) № 2960/ос від 04.11.2013 про припинення трудового договору (контракту), ОСОБА_1 звільнено 04.11.2013 року з Київського резерву провідників пасажирських вагонів та ЛНП (цех) , провідника пасажирського вагона на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП по закінченню строку трудового договору(а.с.7).

Згідно ухвали Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року, ОСОБА_1 змінений запобіжний захід у виді взяття під варту на підписку про невиїзд з постійного місця проживання. Згідно ухвали Львівського апеляційного суду від 26 вересня 2019 року обраний ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано та відібрано письмове зобов`язання про явку на виклики суду, а також про те, що він повідомить про зміну свого місця перебування(а.с.12-13).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно ст. 391 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно п. 1 Контракту з працівником від 04.11.2008 р. (а.с.65-68), цей контракт є строковим трудовим договором. Згідно пп. «а» п. 16 контракту, цей контракт припиняється після закінчення дії контракту. Відповідно до п. 22 контракту, строк дії контракту з 04.11.2008 року по 04.11.2013 року.

З вище наведеного вбачається, що позивач працюючи у відповідача згідно контракту від 04 листопада 2008 року, фактично не виконував роботи з 24.12.2011 року, оскільки був взятий під варту, однак контракт не був припинений та позивач не був звільнений до закінчення контракту і лише 04.11.2013 року був виданий наказ відповідача про звільнення позивача у зв`язку із закінченням дії контракту, тобто відповідач діяв у межах чинного законодавства та умов укладеного з позивачем контракту і при звільненні позивача, прав останнього не порушив, а тому відсутні підстави для визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення позивача на роботі.

Посилання позивача на те, що з ним декілька разів переукладалися контракти, а тому вважається що з ним укладений трудовий договір на невизначений строк є безпідставне, оскільки ст. 391 КЗпП України передбачає таке за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23 КЗпП України, де йдеться мова про строковий трудовий договір. У даному випадку, позивач укладав з відповідачем строковий трудовий договір(контракт), а тому на відносини що склалися між сторонами, ст. 391 КЗпП України не можливо застосовувати.

Крім того, позивач посилаючись на ст. 36 КЗпП України, вказує що відносно нього відсутній вирок суду, який набрав законної сили, а тому у відповідача не було підстав для його звільнення. Однак, суд вважає такі доводи позивача є необгрунтованими, оскільки вказана стаття у п. 2 ч. 1 передбачає підстави припинення трудового договору у зв`язку із закінченням його строку, а тому позивач був звільнений у відповідності до норм КЗпП України та саме згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України, а не п. 7 цієї ж статті.

Вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04 листопада 2013 року є безпідставною та не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З наведених норм КЗпП України вбачається, що роботодавець повинен виплатити робітнику всі належні виплати в день звільнення, а якщо працівник не був на роботі у день звільнення, то не пізніше наступного дня від пред`явлення вимоги про розрахунок.

Як було вище заначено, позивач був звільнений 04.11.2013 року, однак у цей день він перебував під вартою, а тому був відсутній на робочому місці, і лише звернувшись письмово до відповідача із заявою від 02.04.2019 р.(а.с.64) про виплату йому належних сум від підприємства, йому було сплачено 2068,00 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером 97 від 05.04.2019 р.(а.с.63). Однак, хоч відповідач не сплатив вказані кошти позивачу у день звернення або на наступний день після пред`явлення вимоги, а через три дня, але у матеріалах справи відсутні докази, що позивач на наступний день, тобто 03.04.2019 р., прибув на підприємство для отримання коштів, а тому суд вважає, що у даному випадку не було вини підприємства щодо виплати належних сум через три дні, а не на наступний день, тому у даному випадку відсутні підстави для застосування ст. 117 КЗпП України.

Крім того у ч. 5 ст. 235 КЗпП України(у редакції станом на 04.11.2013 р.) передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Отже, законодавством передбачено відповідальність власника підприємства у разі затримки видачі трудової книжки.

У постанові від 19 травня 2021 року(справа № 754/3434/19) Верховний суд зробив висновок, що «у положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Згідно зі статтею 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, тому вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Таким чином, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.»

З матеріалів справи вбачається, що з 04.11.2013 р. до 26.12.2018 року позивач перебував під вартою, а тому у цей час він не мав можливості працевлаштуватися без наявності у нього трудової книжки, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Після звільнення з під варти, позивач прибувши до бухгалтерії відповідача, відмовився отримувати трудову книжку, що підтверджується відповідними актами(а.с.75-76), а тому у даному випадку відсутня вина власника.

Позивач також стверджував, що йому не були виплачені кошти як компенсація за невикористану відпустку, однак це спростовується довідкою відповідача від 14.05.2021 р. № 316 про нараховані та виплачені кошти і ці суми узгоджуються з довідками з податкових органів та органів Пенсійного фонду, які були надані позивачем.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Відмовити повністю в позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» філія «Пасажирська компанія» виробничий підрозділ вагонна дільниця станція Київ-Пасажирський», Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за вимушений прогул.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернігівського апеляційного суду через Менський районний суд Чернігівської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 26.07.2021 р.

Суддя А.В. Слісар