Номер провадження: 22-ц/813/6268/21
Номер справи місцевого суду: 501/2883/20
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М.І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника апелянта ДП «МТП «Чорноморськ» - Марченко О.М.,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Сорокіна К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційні скарги Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02 грудня 2020 року та на додаткове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

25.08.2020 ОСОБА_1 звернулась до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди (а.с.2-10), та просила суд:

визнати протиправним та скасувати наказ в.о. директора Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (далі - ДП «МТП «Чорноморськ») Попова О.М. №260/0-33 від 28.07.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади управителя ресторану «Готельного комплексу «Моряк» ДП «МТП «Чорноморськ» за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату працівників;

поновити ОСОБА_1 на посаді управителя ресторану «Готельного комплексу «Моряк» ДП «МТП «Чорноморськ»;

стягнути з ДП «МТП «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн., судові витрати;

допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вона з 28.12.2000 року працювала в ДП «МТП «Чорноморськ» в структурному підрозділі - «Готельному комплексі «Моряк», а з 25.09.2019 року позивачка займала посаду управителя ресторану вищевказаного ДП.

Наказом директора ДП «МТП «Чорноморськ» Попова О.М. №260/0-33 від 28.07.2020 ОСОБА_1 звільнено з посади управителя ресторану «Готельного комплексу «Моряк» ДП «МТП «Чорноморськ» за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату працівників.

Позивач вважала своє звільнення незаконним, оскільки:

відповідачем не виконано вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо її працевлаштування, їй не запропоновано всі наявні вакантні посади, що відповідають її кваліфікаційному рівню протягом періоду звільнення;

звільнення відбулось за відсутності попередньої згоди виборного органу первинної профспілки;

при звільненні було порушено право позивача на переважне залишення на роботі;

під час звільнення не забезпечено трудові права позивача на час встановлення карантину.

Щодо відшкодування моральної шкоди позивач вказувала в позові, що дізнавшись про своє звільнення, вона зазнала тяжкий психологічний стрес, до звільнення більше 4-х місяців знаходилась у психологічному напруженні, через що у неї різко погіршився стан здоров`я.

Погіршення стану свого здоров`я позивачка пов`язувала з її незаконним звільненням та сильною стресовою ситуацією з цього приводу, тому враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких вона зазнала, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у житті, розмір моральної шкоди позивачка оцінює у 50000,00 грн.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 02.12.2020 позов ОСОБА_1 до ДП «МТП «Чорноморськ» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди було задоволено частково (а.с.153-163).

визнано протиправним та скасовано наказ в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» Попова О.М. №260/0-33 від 28.07.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади управителя ресторану «Готельного комплексу «Моряк» ДП «МТП «Чорноморськ» за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату працівників;

поновлено ОСОБА_1 на посаді управителя ресторану «Готельного комплексу «Моряк» ДП «МТП «Чорноморськ»;

стягнуто з ДП «МТП «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн., судові витрати у розмірі 2102,00 грн.;

30.12.2020 представник позивачки ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у даній цивільній справі, згідно якої просив суд визначити точну грошову суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присуджену до стягнення з відповідача.

Додатковим рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 05 січня 2021 року заяву представника ОСОБА_1 було задоволено та стягнуто з ДП «МТП «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 27 914,40 грн.

В апеляційних скаргах ДП «МТП «Чорноморськ», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02 грудня 2020 року та додаткового рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 січня 2021 року, та постановлення нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю (а.с.185-191, 197-198).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02 грудня 2020 року, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка ОСОБА_1 з 28.12.2000 року працювала в ДП «МТП «Чорноморськ» в структурному підрозділі - «Готельного комплексу «Моряк», а з 25.09.2019 року позивачка займала посаду управителя ресторану цього ДП, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.16-17).

Наказом в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» від 16.12.2019 №449 «Про зміни в організації виробництва і праці» з 01.03.2020 змінено істотні умови праці працівникам підприємства (а.с.43-44, 66-68), до якого внесено зміни наказом №468 від 20.12.2019 (а.с.69-70), наказом №85 від 19.03.2020 (а.с.71), наказом №147 від 30.04.2020 (а.с.82), наказом №188 від 01.06.2020 (а.с.73). Крім того, наказом в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» від 20.12.2019 року №469 «Про зміну істотних умов праці» з 01.03.2020року змінено істотні умови праці працівникам підприємства (а.с.76-77).

Крім того, наказами в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» від 31.12.2019 №500, №501 № 503, та № 505 «Про скасування надбавок за виконання особливо важливої роботи на термін її виконання» та «Про заходи щодо подолання фінансової кризи ДП «МТП «Чорноморськ» з 16.03.2020 року скасовано надбавки за виконання особливо важливої роботи на період її виконання окремим працівникам підприємства згідно Додатку до даного наказу, та з 01.01.2020 року призупинено нарахування та виплату видів доплат та доплат, передбачених діючим Колективним договором (а.с.78-83).

У зв`язку з цим, позивачці ОСОБА_1 19.03.2020 року було вручено повідомлення про майбутнє звільнення, та було запропоновано її переведення на одне з вакантних робочих місць згідно переліку станом на 18.03.2020 (а.с.89, 98-99).

Крім того, через те, що позивачка ОСОБА_1 є членом профспілки робітників морського транспорту Морського порту «Чорноморськ», що підтверджується копією списку робітників порту (а.с.112), відповідачем на адресу вказаної профспілкової організації надіслано подання на звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці для розгляду (а.с.101-103).

Однак, листом №138 від 26.06.2020 Профспілка робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ» надала відповідь, згідно якої профспілковий комітет не може розглянути дане подання через обмеження карантину та запропоновано призначити дату та місце проведення консультацій на виконання вимог КЗпП України (а.с.113-114).

Незважаючи на це, наказом директора ДП «МТП «Чорноморськ» Попова О.М. №260/0-33 від 28.07.2020 року позивачку ОСОБА_1 було звільнено з посади управителя ресторану «Готельного комплексу «Моряк» ДП «МТП «Чорноморськ» за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату працівників (а.с.15).

Проте, згідно акту від 28.07.2020 року позивачка ОСОБА_1 відмовилась знайомитись із вказаним наказом, трудову книжку не забрала (а.с.116). Отримала вона трудову книжку лише 20.08.2020 року (а.с.117).

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником, або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Однак, відповідно до ч.2 ст. 40 КУпП України звільнення з підстав, передбачених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою, на іншу роботу.

Тобто, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою права встановлено обов`язок власника підприємства або уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника, в період з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.

За змістом ч.3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець вважається таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явились на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем не доведено належними і допустимими доказами законність ліквідації з 01.04.2020 структурного підрозділу «Готельний комплекс «Моряк» з усіма робочими місцями та посадами, у тому числі посади управителя ресторану, яку обіймала позивачка, що надавало б відповідачу право на застосування п.1 ст.40 КЗпП України, як результат прийняття оскаржуваного наказу.

Крім того, судом правильно встановлено, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивачку про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення.

Зазначені обставини підтверджуються тим, що наказами директора ДП «МТП «Чорноморськ» за період з 11.06.2020 року по 18.06.2020 року із структурного підрозділу «Готельний комплекс «Моряк» було переведено постійно за штатним розкладом до відділу експлуатації майна соціально-побутової служби 5 працівників (а.с.142-146).

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача посилався на те, що позивачці було запропоновано її переведення на одне з вакантних робочих місць згідно переліку, який станом на 18.03.2020 року був наданий їй - тобто в день попередження про її майбутнє звільнення, а також 27.07.2020 року - за день до її звільнення.

Проте суд виходив із того, що термін з моменту попередження про звільнення до дня звільнення позивачки складає понад 4 місяці, протягом якого їй не було запропоновано інші вакантні посади, які існували в цей період на підприємстві.

З огляду на викладене, та враховуючи, що з моменту попередження (19.03.2020р.) та до звільнення позивача (28.07.2020р.) за період з 11.06.2020р. по 18.06.2020р. було переведено із структурного підрозділу «Готельний комплекс «Моряк» постійно за штатним розкладом до відділу експлуатації майна соціально-побутової служби 5 працівників, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку, що в ДП «МТП «Чорноморськ» на момент звільнення ОСОБА_1 існували вакансії, тому відповідач не виконав обов`язок, передбачений статтею 49-2 КЗпП України щодо надання пропозиції про всі наявні вакансії, які існували на момент звільнення.

Крім того, відповідно до Колективного договору в ДП «МТП «Чорноморськ» рішення про скорочення працівників (більш як одного) повинно бути прийнято керівником не одноособово, а сумісно з профкомом.

Як було вказано вище, листом №138 від 26.06.2020 Профспілка робітників морського транспорту морського порту «Чорноморськ» надала керівництву ДП відповідь, згідно якої профспілковий комітет не може розглянути подання на звільнення 8 осіб з ДП, у тому числі позивачки, через обмеження карантину та запропоновано призначити дату та місце проведення консультацій на виконання вимог КЗпП України (а.с.113-114).

Надаючи апеляційну скаргу на судове рішення, представник ДП «МТП «Чорноморськ» послався на те, що вищевказана відповідь є мовчазною згодою на розірвання трудового договору, у тому числі з ОСОБА_1 .

Однак, з такими доводами погодитись не можна, виходячи з того, що у вказаному листі йдеться про необхідність відкладення розгляду даного подання та проведення консультацій, тобто по суті питання щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 не вирішено.

Проте, в ст.43 КЗпП України чітко сформульовано, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених чинним законодавством про працю, може бути проведене лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Таким чином, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що в даному випадку роботодавець порушив вимоги закону і проігнорував участь органу профспілки у питаннях зміни організації виробництва і праці на підприємстві.

Зазначені обставини свідчать про те, що директор ДП «МТП «Чорноморськ» в односторонньому порядку прийняв рішення з питань зміни організації виробництва і праці на підприємстві, у зв`язку з чим правові підстави для звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст.40 КЗпП України відсутні.

У зв`язку з цим, та враховуючи, що звільнення ОСОБА_1 було незаконним, суд першої інстанції правильно вказав, що визнання наказу про звільнення незаконним тягне за собою поновлення працівника на роботі та обов`язок роботодавця виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу, що також вказується в постанові ВССУ при розгляді справи № 223/30/16-ц від 25.09.2017р.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов в цій частині обґрунтований та підлягає задоволенню.

Що стосується моральної шкоди, то суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивачці незаконними діями відповідача була завдана моральна шкода, яка обгрунтовано оцінена судом в розмірі 5000 грн.

При цьому суд обгрунтовано виходив із вимог, передбачених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з наступними змінами і доповненнями.

Крім того, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд правильно виходив із того, що факт завдання позивачці моральної шкоди знайшов своє підтвердження в матеріалах справи, та крім того, підтверджуються копією виписки з медичної картки хворого від 14.08.2020 (а.с.21), копією рецепту від 31.07.2020 (а.с.22), копіями фіскальних чеків на придбання ліків від 31.07.2020 та 02.08.2020 (а.с.23).

Виходячи з викладеного, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, суд дійшов обгрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи положення ст. 430 ЦК України, суд правомірно допустив негайне виконання рішення, в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за один місяць, та розподілив між сторонами судові витрати.

Крім того, 05 січня 2021року тим же судом по даній справі було ухвалено додаткове рішення.

В додатковому рішенні суд вказав, що оскільки суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивача, то в порядку ст.235 КЗпП України позивач має право на стягнення на свою користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У зв`язку з цим, у додатковому рішенні суд вказав, що середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок) і обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата.

Суд зазначив, що п. 5 розділу ІV Порядку передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів».

Так, згідно довідки ДП МТП «Чорноморськ» №1144 від 30.11.2020 заробітна плата ОСОБА_1 складає 6203,16 грн. (а.с.141), відтак середньоденна заробітна плата складає 310,16 грн.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з ДП «МТП «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 , становить 27 914,40 грн.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційних скарг не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, заперечень проти ухваленого додаткового судового рішення та доводів апеляційних скарг.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 02 грудня 2020 року та додаткове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02.08.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра