Справа № 183/5223/17
№ 2/183/43/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Устименко М.О.,

розглянувши, у відкритому судовому засідання, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про:

-визнання удаваним правочином - договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного від 02.12.2004 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Маймор А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4408;

-визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_6 ,

представника відповідача ОСОБА_7 ,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням уточнень позовних вимог від 03.11.2017 року просив суд:

-визнати удаваним правочином - договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Маймор А.В., зареєстрований в реєстрі за № 4408, що був укладений 02.12.2004 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 , з другої сторони;

-визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначає, що 13.11.1992 року він зареєстрував шлюб з відповідачем, від якого сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_8 .

У 2004 році за спільні кошти подружжя вирішило придбати житло. В ході пошуку житла сторони знайшли придатну для проживання квартиру АДРЕСА_1 , що на момент її продажу належала ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності. В ході перемов сторони обумовили ціну продажу квартири 20121 грн.

У позові зазначає, що на момент нотаріального посвідчення правочину, він міг з`явитися до нотаріуса лише у вихідні дні, а приватні нотаріуси у вихідні дні не працювали, тому його дружина зголосилася оформити договір на купівлі-продажу на своє ім`я, і 02.12.2004 року повідомила, що нею був підписаний договір купівлі-продажу означеної вище квартири.

05.08.2013 року шлюб між подружжям було розірвано, на підставі відповідного рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, а на початку вересня 2017 року позивачеві стало відомо, що його колишня дружина має намір виселити їх дочку після досягнення нею повноліття до іншого помешкання та продати квартиру. Позивач звернув увагу відповідача, що квартира придбана ними в період шлюбу, однак дружина повідомила, що набула у власність квартиру на підставі договору дарування, і відповідно до закону являється її одноособовим власником.

ОСОБА_1 зазначений правочин вважає удаваним, таким, що укладений з метою приховання дійсного правочину договору купівлі-продажу, тому посилаючись на вимоги ст.235, ч.1 ст. 202, ч.3 ст. 203 УК України, а також на правові позиції Верховного суду України у справі № 6-102цс16, тому звернувся з означеним позовом до суду.

У позові позивач наполягав на тому, що ним не пропущено строк позовної давності, оскільки про своє порушене право він дізнався лише у 2017 році.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали.

При цьому позивач надав послідовні пояснення про те, що у листопаді 2004 році, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, вони вирішили придбати власне житло. На момент придбання цього житла він працював, мав постійний дохід, його дружина здійснювала догляд за дітьми. Познайомившись з попередніми власниками, вони домовилися про відстрочку платежу, в день підписання договору купівлі-продажу вони передали продавцям 4000 доларів США, а приблизно через рік він власноручно передавав продавцеві ОСОБА_3 ще 1000 доларів США. Про те, що між сторонами був укладений договір дарування йому стало відомо ще у 2005 році і здивувався, що зовсім не знайомі їм люди погодилися на вчинення саме такого правочину, однак у нього ніколи не виникало сумнівів про те, що це житло буде використовуватися їх сім`єю, в якій на той час було двоє неповнолітніх дітей. Крім того, деякий час він спілкувався з попередніми власниками, обізнаний про те, що на виручені кошти вони собі придбали житло в сільській місцевості, де і досі проживає ОСОБА_4 . Між тим, на початку 2012 року їх стосунки з дружиною почали погіршуватися, він припинив сімейно-шлюбні відносин з дружиною у 2012 році, а шлюб було розірвано у серпні 2013 року за ініціативою дружини, про прийняте рішення йому було відомо. Між його колишньою дружиною та меншою дочкою ОСОБА_8 були дуже напружені стосунки, дитини деякий час проживала з бабусею, деякий час з ним, а у 2017 році йому стало відомо, що відповідач має намір продати квартиру та виселити меншу дочку, позбавивши її права на житло. Він запропонував своїй колишній дружині переоформити квартиру на дітей в рівних частинах, на що ОСОБА_2 не погодилася, тому він і звернувся до суду з означеним позовом.

В свою чергу, представник позивача в судовому засіданні наполягав на тому, що при підготовці позовної заяви відповідач повідомляв його як представника, що про укладений договір дарування йому стало відомо лише у вересні 2017 року, про обставини, які повідомив позивач в судовому засіданні йому нічого не було відомо, вважає, що позивач міг помилитися про момент своєї обізнаності щодо укладення договору дарування квартири, який в будь-якому випадку є удаваним, оскільки укладений між сторонніми особами, фактично є оплатним, а не безоплатним. Житло подружжям придбане за спільні кошти, в період шлюбу, тому являється їх спільною сумісною власністю.

Відповідач ОСОБА_9 , надаючи суду пояснення, як свідок, не спростовував тієї обставини, що фактично між ним, його батьками та подружжям ОСОБА_10 відбувся правочин купівлі-продажу квартири аз АДРЕСА_2 . Продаж квартир було вчинено за 5000 доларів США, однак 1000 доларів США він отримав пізніше від позивача за домовленістю. Отримавши першу суму від продажу квартири, його батьки придбали власне житло в с./////, де батько проживає і досі. Таким чином, відповідач визнав позовні вимоги в частині, що стосуються його прав та інтересів.

Відповідач ОСОБА_11 в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнав (а.с. 151).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2017 року головуючою суддею визначено суддю Майну Г.Є. (а.с. 15).

Ухвалою судді Майної Г.Є. позов залишено без руху (а.с. 16).

Ухвалою судді Майної Г.Є. від 07.11.2017 року відкрите провадження по справі (а.с. 26).

Ухвалою судді Майної Г.Є. від 16.11.2017 року відмовлено позивачеві у задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с. 37-38).

Ухвалою судді Майної Г.Є. від 14 грудня 2017 року відмовлено позивачеві у задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с. 54-55).

Протокольною ухвалою від 22.02.2018 року в якості співвідповідачів до участі у розгляді справи залучено ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (а.с. 73).

В зв`язку з закінченням повноважень судді Майної Г.Є., 21.11.2018 року справа була передана в провадження судді Сороки О.В. (а.с. 214).

Цивільна справа, у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII.

Ухвалою суду від 06 серпня 2020 року, за клопотанням позивача, в якості співвідповідачів до участі у розгляді справи залучено ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 182-183)

Ухвалою суду від 19 березня 2021 року призначено розгляд справи по суті (а.с. 201-22).

Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідка, дослідивши підстави позову, подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що в період з 13.11.1992 року по 16 серпня 2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, про що свідчить рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року у справі № 183/2269/13, що набрало законної сили 16.08.2013 року (а.с. 7-8).

Суду надано копію договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного від 02.12.2004 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Маймор А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4408 (а.с. 4-5).

Вирішуючи позов в частині визнання правочину удаваним суд виходить з наступних норм законодавства.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у статті 16 ЦК України.

Особа, права якої порушено може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, визначеним законом або договором. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини або інші способи захисту, що дозволяють відновити порушене право.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю юридичною природою договір купівлі-продажу є двостороннім (взаємним), платним, консенсуальним, каузальним правочином, для якого за загальним правилом властива наявність волі на її укладення сторін.

Згідно з ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч.2, 3 статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Воля - це суб`єктивний елемент правочину, бажання його вчинити. Вона формується під впливом різних обставин, найважливіші з який визначаються матеріальними і духовними потребами. Люди усвідомлюють виниклі в них потреби і прагнуть їх задовольнити, прибігаючи до засобів, у тому числі і до правочинів.

Відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не заперечувалося, що вони добровільно, свідомо, з власної волі підписали договір дарування квартири за АДРЕСА_1 , однак насправді відчуження квартири було оплатним, тобто між сторонами насправді було укладено договір купівлі-продажу квартири , за яким вказана нерухомість була відчужена на користь ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_1 .

Вказані обставини щодо укладення відплатного договору відчуження спірного нерухомого майна підтверджується також копією розписки ОСОБА_4 про отримання від ОСОБА_1 у серпні 2005 року грошових коштів у сумі 10000 доларів США за проданий ним будинок (а.с. 71).

Вирішуючи позов в частині визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, суд керується наступними нормами закону, а саме.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини».

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92).

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Між сторонами немає спору щодо дійсної вартості спірного майна, а фактично наявний спір, щодо належності спірного майна до такого, що є спільною сумісною власністю подружжя, або належить сторонам на праві особистої приватної власності, виходячи з того, що ОСОБА_2 укладено оспорюваний договір дарування квартири.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію).

З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 19, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідност.355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно ч.ч. 1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Між тим, представник відповідача заявив про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення із позовом про визнання майна спільною сумісною власністю.

Так, ст.ст. 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між сторонами розірвано 05 серпня 2013 року та рішення набрало законної сили 16 серпня 2013 року.

Тобто, саме з 16 серпня 2013 року розпочався перебіг строку позовної давності для подання позову про поділ спільного майна подружжя.

В судовому засіданні позивач повідомив суд, що про укладення саме договору дарування квартири йому стало відомо ще у 2005 році

Таким чином, про своє порушене право власності ОСОБА_1 достеменно знав ще у 2005 році, однак із з позовною заявою про визнання за ним права власності звернувся лише 18.10.2017 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності і заяви про поновлення пропущеного строку позовної давності не подавав.

Посилання представника позивача на те, що строк позовної давності позивачем не пропущено, бо при подачі позовної заяви ним надавалася інша інформація, не спростовують обставин справи, встановлених судом не тільки щодо початку перебігу позовної давності щодо спорів про поділ майна , а і до вимог про визнання правочину удаваним.

За таких обставин суд приходить до переконання, про відмову у задоволенні позову.

Питання щодо судових витрат належить вирішити у відповідності до вимог п.2 ч.1 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст.ст. 12, 76, 81, 89, 200, 263, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання правочину удаваним, визнання майна спільною сумісною власністю.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.