Провадження № 22-ц/824/7340/2021 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 липня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевсього О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 10 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Кредобанк», про визнання недійсними кредитного договору,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що 16 лютого 2016 року між ним і ПАТ «Платинум Банк» було укладено кредитний договір, згідно якого він отримав кредит на поточні потреби у розмірі 36376,12 грн. строком до 01 липня 2020 року. Період кредитування розділений на 52 платіжних періоди, протягом яких діють спеціальні умови кредитування та встановлюється щомісячний платіж для кожного періоду, реальна процентна ставка становить 28,5 % річних, абсолютне здорожчання кредиту становить 26444,99 грн. Вказував, що за умовами кредитного договору він мав повертати кредит шляхом здійснення щомісячних платежів згідно графіку, вказаного у додатку № 1 до договору. Розмір щомісячного платежу встановлений договором становить 1264 грн. і включає в себе тіло кредиту, проценти та комісію. Сплата комісії обумовлена п.1.2 кредитного договору, згідно якого за обслуговування банком кредиту позичальник сплачує щомісяця комісію у розмірі 527 грн. Згідно п.4.1 кредитного договору усі спори та розбіжності при виконанні цього договору підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків або в Постійно діючому Незалежному Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів».

Посилався, що при укладенні кредитного договору порушені його права як споживача, передбачені Законами України «Про захист прав споживачів», «Про банки і банківську діяльність» та «Про третейські суди». Зокрема, відповідач скориставшись його необізнаністю не надав йому як позичальнику повної, всебічної, об`єктивної і достовірної інформації про умови кредиту перед укладанням договору. Вважає, що відповідач застосував нечесну підприємницьку практику і увів його в оману, спонукавши до прийняття швидкого рішення, оскільки оформлення договору відбулося протягом півгодини і він його підписав не читаючи із-за дрібного шрифту, що згідно ст.230 ЦК України та ст.19 Закону Укаїни «Про

- 2 -

захист прав споживачів» є підставою для визнання договору недійсним. Окрім того, умови кредитного договору щодо його обов`язку сплачувати плату за обслуговування банком кредиту (комісію) є несправедливими і суперечать ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою Правління НБУ 10 травня 2007 року, які таке забороняють. А умови кредитного договору про розгляд спорів за цим договором третейським судом суперечать приписам ст.6 Закону України «Про третейські суди», за яким третейські суду не можуть розглядати справи у спорах про захист прав споживачів.

У зв`язку з наведеним, посилаючись на ст.ст.203, 215, 230 ЦК України, просив визнати недійсним кредитний договір № 1755/2971DCLRG2PT, укладений 16 лютого 2016 року між ним та ПАТ «Платинум Банк».

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 10 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що суд не взяв до уваги та не дав належної оцінки його аргументам щодо неознайомлення його працівниками банку з умовами кредитування перед підписанням договору та швидкої процедури підписання самого тексту, прийшовши до помилкового висновку про те, що він у належний спосіб ознайомився із необхідною інформацією по кредиту. Суд залишив поза увагою його доводи про незаконне встановлення банком комісії у кредитному договорі та невідповідність такого нормативним документам. Як і не звернув уваги на невідповідність умов договору про розгляд спорів третейським судом приписам ст.6 Закону України «Про третейські суди». Просив розглядати апеляційну скаргу без його участі.

Ухвалою апеляційного суду від 01 липня 2021 року відповідача ПАТ «Платинум Банк» замінено на його правонаступника АТ «Кредобанк» на підставі договору про відступлення прав вимоги, укладеного від 04 серпня 2017 року за результатами відкритих торгів (аукціону) між ПАТ «Платинум Банк» і ПАТ «Кредобанк», за умовами якого первісний кредитор ПАТ «Платинум Банк» відступив новому кредитору ПАТ «Кредобанк» право вимоги за рядом кредитних і забезпечуальних договорів згідно реєстру (Додаток № 1), в тому числі за кредитним договором № 1755/2971DCLRG2PT від 16 лютого 2016 року, укладеним із ОСОБА_1 .

Відповідач АТ «Кредобанк» правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками отримані ним 12 липня 2021 року, що стверджується рекомендованим повідомленнями про вручення судової повістки.

Позивач ОСОБА_1 вказав в апеляційній скарзі про розгляд справи у його відсутність.

Відповідач АТ «Кредобанк» про час розгляду справи повідомлений належним чином, що стверджується рекомендованим повідомленнями про вручення 12 липня 2021 року судової повістки, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на

- 3 -

засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 лютого 2016 року між позивачем ОСОБА_1 і ПАТ «Платинум Банк» було укладено кредитний договір з грейс періодами (рахунок) № 1755/2971DCLRG2PT, згідно якого банк надав позичальнику кредит на поточні потреби у розмірі у розмірі 36376,12 грн. строком до 01 липня 2020 року, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за користування грошовими коштами.

Відповідно до умов договору період кредитування розділений на 52 платіжних періоди, протягом яких діють спеціальні умови кредитування та встановлюється щомісячний платіж для кожного періоду. Зокрема, з 16 лютого 2016 року по 01 червня 2016 року встановлено 3 платіжних періоди з процентною ставкою за користування кредитом - 0,0001 % річних без сплати комісії, а щомісячний платіж становить 100 грн. Із 02 червня 2016 року по 01 липня 2020 року встановлено 49 платіжних періодів з процентною ставкою за користування кредитом - 0,0001% річних, сплатою комісії за обслуговування кредиту - 527 грн., а щомісячний платіж становить 1264 грн.

Реальна процентна ставка за кредитом становить 28,5 % річних, абсолютне здорожчання кредиту становить 26444,99 грн. (п.2.10 кредитного договору).

Згідно п.1.2 кредитного договору повернення кредиту передбачене шляхом здійснення щомісячних платежів згідно графіку, вказаного у додатку № 1 до договору. Розмір щомісячного платежу встановлений договором становить 1264 грн. і включає в себе тіло кредиту, проценти та комісію. Сплата комісії обумовлена п.1.2 кредитного договору, згідно якого за обслуговування банком кредиту позичальник сплачує щомісяця комісію у розмірі 527 грн.

Згідно п.4.1 кредитного договору усі спори та розбіжності при виконанні цього договору підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків або в Постійно діючому Незалежному Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів».

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання правочину недійсним, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки його недоведеністю.

При цьому суд виходив із відсутності доказів того, що дії банку при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Також суд виходив із того, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки

- 4 -

суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Зосередившись лише на оцінці вимог позивача в частині застосування відповідачем нечесної підприємницької практики і уведення його в оману шляхом ненадання повної, всебічної, об`єктивної і достовірної інформації про умови кредиту перед укладанням договору (п.1 мотивувальної частини позову), суд залишив поза увагою, не проаналізував та не дав правової оцінки вимогам позивачащодо незаконності встановлення у договорі комісії та незаконності віднесення до компетенції третейського суду вирішення усіх спорів за цим договором (п.п.2 і 3 мотивувальної частини позову), що у свою чергу є порушенням норм цивільного процесуального закону щодо питань, які має вирішувати суд при ухваленні рішення та щодо його змісту (ст.ст.264, 265 ЦПК України) та свідчить про незаконність і необгрунтованість судового рішення у вказаній частині.

Наведене також свідчить про немотивованість судового рішення і як наслідок порушення прав заявника на справедливий суд, передбачених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, і згідно якої кожен має право на справедливий … розгляд його справи … судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. … Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (п.п.34-35).

Такі ж вимоги щодо обгрунтування судових рішень і необхідності відповіді на доводи сторін містить і практика Європейського суду з прав людини, яка вказує, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року; «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо незаконності встановлення у договорі комісії ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права в підлягає зміні, а в частині незаконності віднесення договором до компетенції третейського судувирішення усіх спорів за цим договором підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення з таких міркувань.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому законодавством визначено наслідки невідповідності

- 5 -

правочину актам цивільного законодавства, зокрема можливість визнання його недійсним за рішенням суду або його нікчемність у випадках, визначених законом (ст.215 ЦК України).

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту.

Особливості регулювання відносин за договором споживчого кредитування встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавцяз надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 ст.1 Закону).

За положеннями абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення кредитного договору) кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Аналогічні положення містить п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ 10 травня 2007 року (були чинними на час укладання кредитного договору), згідно якого банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору облік заборгованості споживача тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

За положеннями ч.2 ст.215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Отже, за змістом наведених норм послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 06 вересня 2017 року при розгляді справи № 6-2071цс16, предметом якої був спір про визнання недійсним положення кредитного договору, яким встановлено плату за обслуговування кредиту (комісію). При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого, виходячи з положень ст.ст.1, 11 Закону України «Про захист прав

- 6 -

споживачів» послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Аналогічний правовий висновок сформовано у ряді постанов Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (п.72), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (п.69-70), від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (п.86-87), де Велика Палата зазначила, що якщо правочин є нікчемним, тобто його недійсність встановлена законом, то позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача та не підлягає до задоволення. При цьому,якщо одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, то суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Оскільки судом встановлено, що укладений між сторонами кредитний договір передбачає здійснення позичальником плати за обслуговування кредиту (комісії), яка не є послугою у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», то встановлення комісії банком у п.1.2 договору є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними в силу вказівки закону (абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»), тобто такими, що не створюють правових наслідків.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 10 лютого 2021 року щодо відмови у позові про визнання недійсним положень кредитного договору про встановлення комісії підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні позову, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, а саме з огляду на їх нікчемність.

Щодо вимог про незаконність договору в частині віднесення до компетенції третейського суду вирішення усіхспорів за цим договором, то такі вимоги обгрунтовані.

Відповідно до п.14 ст.6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Отже, за змістом даної норми правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, не можуть бути предметом третейського розгляду. Такий правовий висновок сформовано у ряді постанов Верховного Суду України: від 11 листопада 2015 року усправі № 6-1716цс15, від 27 квітня 2017 ркоу у справі № 6-1153цс16, а також у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 ркоу у справі № 755/11648/15-ц.

Оскільки між сторонами укладено договір споживчого кредиту, то вирішення спорів за вказаним договором не належить до компетенції третейського суду, а наведені положення договору, вказані у п.4.1, суперечать закону і підлягають визнанню недійсними згідно ст.ст.203, 215 ЦК України.

З огляду на наведені вище висновки щодо недійсності умов кредитного договору в частині комісії та компетенцїї третейського суду, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що таке не має наслідком недійсність усього договору, оскільки відповідно до положень ст.217 ЦК України недійсність окремих частин правочину не має наслідком

- 7 -

недійсності інших його частин і правочину в цілому.

Водночас колегія суддів погоджується із висновками суду про недоведеність вимог позивача щодо визнання оспорюваного договору недійсним вцілому з підстав застосування відповідачем нечесної підприємницької практики і уведення його в оману шляхом ненадання повної, всебічної, об`єктивної і достовірної інформації про умови кредиту перед укладанням договору.

Відмовляючи у задоволеннні позову в цій частині суд першої інстанції керувався тим, щопід час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Колегія суддів погоджується із такими висновками і вважає їх вірними.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення мають обставини щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Згідно ч.2 ст.11 вказаного Закону (в редакції на час укладання кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про цілий ряд обставин, в тому числі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Частина 1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку практику, яка включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману.

Згідно ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Судом встановлено, що укладений між банком і ОСОБА_1 кредитний договір та додатки містять повну і детальну інформацію про права і обов`язки його учасників, передбачену ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладання кредитного договору). Зміст договору відповідає діючому цивільному законодавству, містить всі суттєві умови, порядок отримання і повернення кредиту, його вартість та розмір платежів. Сторони договору без будь-яких застережень підписали договір, обумовивши відповідальність за його невиконання. При цьому кредитний договір передбачає лише ті види відповідальності позичальника за його невиконання, які передбачені ЦК України. Враховуючи особливості кредитного договору, встановлені ним види відповідальності позичальника за невиконання договору є адекватними і такими, що покликані забезпечити добровільне гарантоване повернення позичальником отриманих грошових коштів і спонукати останнього до їх повернення у встановлені договором строки.

Відповідно до п.5.5 кредитного договору позичальник ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, що з Умовами споживчого кредитування Банку він ознайомився та підтверджує, що банк до укладання цього договору надав йому в повному обсязі інформацію, що передбачена ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»

- 8 -

Отже, на час укладення кредитного договору позичальник був в повному обсязі ознайомлений з інформацією про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що підтверджується відповідними підписами.

При цьому, при укладанні кредитного договору позичальник ОСОБА_1 знав про вищезазначені договірні умови і свідомо погоджувався з ними, про що свідчить підпис на договорі без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов.

Кредитний договір укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже позивач самостійно та добровільно обрав ПАТ «Платинум Банк» для укладення з ним кредитного договору.

За таких обставин суд обгрунтовано відмовив у визнанні його недійсним з підстав уведення в оману.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги та не дав належної оцінки його аргументам щодо неознайомлення його працівниками банку з умовами кредитування перед підписанням договору та швидкої процедури підписання самого тексту, прийшовши до помилкового висновку про те, що він у належний спосіб ознайомився із необхідною інформацією по кредиту, колегвія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Посилаючись на вказані обставини, пзивач всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що при укладанні кредитного договору він був уведений в оману відповідачем, зокрема, що працівники банку заперечували наявність якихось конкретних обставин щодо видачі кредиту, в тому числі у валюті, які можуть перешкодити його укладенню чи замовчували їх існування. Позивач не надав доказів, що працівники відповідача перешкоджали йому ознайомитися із кредитним договором, чи що він не мав змоги отримати його проект, вивчити його, тощо.

Навпаки судом встановлено, що позичальник з умовами договору погодився та підписав його за власним бажанням та на власний ризик, підписав кожен аркуш договору та виконував його.

Відповідно до положень ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Отже, доводи скаржника з цього приводу безпідставні.

Решта доводів апеляційної скарги враховані судом при частковому скасуванні та зміні оскаржуваного судового рішення.

Доводи відзиву на позов щодо пропуску позивачем позовної давності безпідставні, бо договір укладено 16 лютого 2016 року, а позов подано у жовтні 2018 року, тобто із дотриманням загального строку позовної давності.

Даючи оцінку доводам позивача, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не

- 9 -

можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 10 лютого 2021 року в частині відмови у позові про визнання недійсним положень кредитного договору про віднесення до компетенції третейського суду вирішення усіх спорів за цим договоромскасувати і ухвалити нове, який вимоги в цій частині задоволити.

Визнати недійсним п.4.1 кредитного договору з грейс періодами (рахунок) № 1755/2971DCLRG2PT, укладеного 16 лютого 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та ОСОБА_1 .

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 10 лютого 2021 року в частині відмови у позові про визнання недійсним положень кредитного договору про встановлення комісії змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 10 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: