Справа № 159/1959/20 Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П. Ю.
Провадження № 22-ц/802/376/21 Категорія: 39 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Данилюк В.А.,

суддів Киці С.І., Шевчук Л.Я.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 грудня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2020 року позивач звернулась в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за розпискою.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.01.2020 року ОСОБА_2 , як покупець земельної ділянки, площею 0,1245 га, що розташована в смт. Голоби Ковельського району Волинської області, зобов`язалась до 20.04.2020 року сплатити ОСОБА_1 1300 (одна тисяча триста) доларів США, на підтвердження чого власноруч написала відповідачу розписку у присутності свідка ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Олєйнікової О.В.. У зазначений термін (до 20 квітня 2020 року) відповідач кошти в сумі 1300 доларів США не сплатила та добровільно виконати взяті на себе зобов`язання відмовляється. Просила суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за розпискою в розмірі 35233 (тридцять п`ять тисяч двісті тридцять три) гривні 25 копійок, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 23 (двадцять три) гривні 17 копійок та сплачений судовий збір.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 грудня 2020 року позов задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 35233 (тридцять п`ять тисяч двісті тридцять три) гривні 25 копійок боргу за борговою розпискою від 15.01.2020 року та три проценти річних за час прострочення в сумі 23 (двадцять три) гривні 17 копійок.

Вирішено питання стягнення судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позову відмовити, оскільки судом першої інстанції не взято до уваги обставину, що 15 січня 2020 року між ОСОБА_4 та нею ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений договір Дарування земельної ділянки, згідно якого Дарувальник передав безоплатно, а Обдарований прийняв безоплатно у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою смт. Голоби, Ковельського району, Волинської області, площею 0,1245 га. Даний договір дарування земельної ділянки зареєстровано в реєстрі за № 12, 129. В зав`язку з хворобою дарувальника ОСОБА_4 за її дорученням текст даного договору підписано ОСОБА_1 .. Таким чином, позивач не була власником даного спірного майна, не мала правових підстав на його відчуження та відповідно не мала правових підстав щодо отримання коштів від продажу даної земельної ділянки.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить рішення суду залишити без змін.

Відповідно до вимог ч. 13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення боргу на підставі розписки, ОСОБА_1 зазначала, що відповідач ОСОБА_2 не виконала взятих на себе зобов`язань, не сплатила зазначених у розписці 1300 доларів США, покликаючись при цьому на загальні норми закону щодо виконання зобов`язання.

Згідно ч.2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, договорів та інших правочинів.

За правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивач ОСОБА_1 отримала завдаток від відповідача ОСОБА_2 у зв`язку з продажем земельної ділянки на загальну суму 1716 доларів США, відповідач зобов`язувалася сплатити ще 1300 доларів відповідно до розписки, однак, не сплатила їх, чим порушила зобов`язання. При цьому суд покликався на ст. 570, 571 ЦК України, що регулюють порушення зобов`язання, забезпеченого завдатком.

Дійшовши висновку про існування між сторонами відносин, пов`язаних з договором купівлі-продажу земельної ділянки, та сплати завдатку у зв`язку з цим, суд першої інстанції залишив поза увагою, що розписка від 15.01.2020 року за своєю формою та змістом не є доказом укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, будь-які істотні умови, які б давали можливість надати правову оцінку щодо виконання взятих на себе зобов`язань, у даній розписці відсутні.

Зі змісту копій розписок, які виконані на одному аркуші, неможливо встановити, які конкретно правовідносини склалися між сторонами. Так з розписки від 01.12.2019 року вбачається, що не позивач ОСОБА_1 , а ОСОБА_5 отримала грошові кошти в сумі 1000 (одна тисяча) доларів США від ОСОБА_2 , як завдаток за землю, а відповідно до розписки від 10.01.2020 року ОСОБА_1 отримала 300 (триста) доларів США від ОСОБА_6 , внизу аркуша також зазначено, що 15.01.2020 року отримала 10000 грн. (що дорівнює 416 доларів США), однак не вказано, ким і від кого отримано та у зв`язку з чим (а.с.6, зворот)

Як вбачається з письмової розписки від 15.01.2020 року, ОСОБА_2 зобов`язується до 20.04.2020 року віддати 1300 (одна тисяча триста) доларів США, як покупець земельної ділянки розміром 0,1245 га, що розташована в смт. Голоби (а.с.6).

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Як убачається із копії нотаріально-посвідченого договору від 15 січня 2020 року, долученої до апеляційної скарги, 15 січня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений договір Дарування земельної ділянки, згідно з яким Дарувальник передав безоплатно, а Обдарований прийняв безоплатно у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою смт. Голоби, Ковельського району Волинської області площею 0,1245 га. Даний договір дарування земельної ділянки зареєстровано в реєстрі за № 12, 129. В зав`язку з хворобою дарувальника ОСОБА_4 за її дорученням текст даного договору підписано ОСОБА_5 .. Отже, позивач не була власником відчужуваної земельної ділянки та відповідно не мала правових підстав щодо отримання коштів від продажу даної земельної ділянки, навіть, якби мало місце не дарування, а продаж земельної ділянки. Інших обставин, які б свідчили про існування між сторонами зобов`язань, пов`язаних із продажем земельної ділянки, не встановлено. За таких обставин, намір сторін, мотиви вчинення ними тих чи інших дій, поведінка сторін у даному випадку правового значення не мають, оскільки набуття права власності на нерухоме майно на підставі правочину є законодавчо визначеним і у інший спосіб, окрім як нотаріальне посвідчення письмового договору з проведенням державної реєстрації такого, здійснено бути не може. Оскільки фактично договір купівлі - продажу нерухомого майна (земельної ділянки) між позивачем по справі та ОСОБА_2 укладений не був, а тому немає правових підстав щодо стягнення відповідної суми коштів.

Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, позивачем ОСОБА_7 належними та допустимими доказами не доведено факту існування зобов`язань щодо купівлі-продажу земельної ділянки та отримання у зв`язку із цим завдатку та написання розписки щодо сплати коштів за договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законний є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу відповідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Даним вимогам рішення суду не відповідає.

Таким чином у зв`язку з недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими, та з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09 грудня 2020 року в даній справі скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 19 березня 2021 року.

Головуючий

Судді