Справа №483/2161/19
Провадження № 22-ц/812/538/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 березня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Лівшенку О.С.,

за участі представника позивача - Стинки С.О.,

відповідача - ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

представника позивача ОСОБА_3 -

адвоката Стинки Сергія Олександровича

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 січня 2021 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Рак Л.М., повний текст складено 03 лютого 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання квартири спільно набутим майном подружжя, визнання особи такою, що прийняла спадщину, та визнання права власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И В:

12 грудня 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання квартири спільно набутим майном подружжя, визнання особи такою, що прийняла спадщину та визнання права власності на квартиру.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказувала, що 09 квітня 1993 року було укладено шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6.

21 лютого 1996 року під час сумісного проживання ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яку за домовленістю між ними була зареєстрована за ОСОБА_4 .

За такого, вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

ОСОБА_3 , будучи малолітньою дитиною проживала з матір`ю і вітчимом за вказаною адресою, та перебувала на утриманні матері.

ІНФОРМАЦІЯ_1 , коли їй було лише 11 років, померла мати ОСОБА_6 .

У цьому ж році рідний брат останньої забрав її на постійне проживання до Республіки Білорусь. Після смерті матері вона фактично вступила у володіння майном останньої (носильними речами, кришталевою вазою, обручкою та ін.), і які забрала із собою до нового місця проживання. Проживаючи в Білорусі, вона продовжувала спілкуватися з вітчимом ОСОБА_4 та його матір`ю ОСОБА_7 , яка вважала її своєю онукою.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, за життя уклавши договір довічного утримання з відповідачкою ОСОБА_1 , дійсність якого оспорюється в судовому порядку.

Лише 29 листопада 2019 року, коли її представник на свій адвокатський запит отримав копію договору купівлі-продажу, вона дізналась, що квартиру АДРЕСА_1 , її мати та ОСОБА_4 придбали 21 лютого 1996 року, тобто у період, коли вони перебували в зареєстрованому шлюбі, а відтак це нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. А тому, вона має право на 1/4 частку квартири як спадкоємець першої черги після смерті матері.

Крім того, позивач посилалася на те, що до смерті матері проживала разом із нею та ОСОБА_4 у спірній квартирі, але в силу свого малолітнього віку не усвідомлювала, кому саме належить ця квартира.

На теперішній час перебування майна у відповідача перешкоджає їй зареєструвати своє право власності в порядку спадкування за законом.

Посилаючись на вищевикладене, просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , визнати її такою, що прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати за нею право власності на 1/4 частку вказаної вище квартири.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 січня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

Мотивуючи відмову у задоволені позову в частині вимог щодо встановлення факту прийняття спадщини, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_3 в силу вимог ст.ст. 1268,1269 ЦК України можна було б вважати такою, що фактично прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_8 лише при наявності такої. Проте доказів на підтвердження викликаних нею обставин щодо права на спірну квартиру з урахуванням сімейного законодавства не надала.

Більш того, із змісту вимог ст.22 КпШС УРСР та ст.ст. 60, 69, 70 СК України, вбачається, що суб`єктом звернення до суду про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя є саме один з подружжя, і жодна з норм як сімейного, так і цивільного права не делегує ці повноваження будь-яким іншим особам.

За такого, суд вважав, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, а відтак відсутні підстави для задоволенні позову.

Зважаючи на вищенаведене та приймаючи до уваги роз`яснення, викладені у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 січня 2013 року №24-150/0/4-13 стосовно застосування позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову за його безпідставності.

Не погодившись з рішення суду першої інстанції ОСОБА_3 , через свого представника адвоката Стинку С.О., подала апеляційну скаргу, та посилаючись на те, що його ухвалено з грубим порушенням норм матеріального права, а саме: судом неправильно тлумачено закон та не застосовано закон, який підлягає застосуванню, викладені судом висновки не відповідають матеріалам справи, просив про його скасування та постановлення нового судового рішення про задоволення позову.

Так, апелянт зазначав, що матеріалами справи доведено придбання спірної квартири у період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Проте, маючи за життя законне право на половину майна у спільній сумісній власності подружжя, ОСОБА_6 не реалізувала його, тим самим не створила для позивача правових наслідків для належного документального оформлення спадкових прав.

Відповідно до ч.1 ст.71 Закону України «Про нотаріат» та підпунктів 1.1-1.3 п.1 глави 11 Порядку, у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Проте таких дій не було зроблено за життя ОСОБА_4 .

Позивач є спадкоємцем першої черги після смерті матері ОСОБА_6 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Більш того, на час відкриття спадщини позивач була малолітньою та мала обов`язкову частку у спадковому майні.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача, ОСОБА_1 - адвокат Шуліка-Гінкулова А.Г. просила рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

У суді апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив про її задоволення.

Відповідач та її представник апеляційну скаргу не визнали, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що в силу вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду вказаним положенням закону не відповідає в повній мірі.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України).

Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 квітня 1993 року (а.с. 15).

У період спільного проживання, за договором купівлі-продажу від 21 лютого 1996 року подружжям придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстрована за чоловіком ОСОБА_4 (а.с. 18).

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що її мати ОСОБА_6 та вітчим ОСОБА_4 придбали спірну квартиру під час перебування в зареєстрованому шлюбі, а відтак, квартира є спільною сумісною власністю подружжя, у якому Ѕ частка належить її матері.

Правовий режим спірної квартири визначається законодавством, яке було чинним на день її придбання ОСОБА_4 - ЦК УРСР 1963 р. та КпШС України, підстав для застосування положень ЦК України в редакції 2004 року не має.

Зокрема, згідно змісту КпШС України (ст.ст. 22,24) власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста власність кожного з подружжя.

Згідно ст. 22 КпШС України, який діяв на час придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Конструкція вказаних норм права свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Для визначення належності майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя необхідно з`ясувати не лише час придбання майна, але також джерело і мету придбання майна.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що спірна квартира була придбана ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в період шлюбу, а тому в силу ст.28 КпШС УРСР є спільною сумісною власністю подружжя та частка кожного з подружжя є рівними - по Ѕ частці.

За такого, вимоги позивача в частині визначення, що частина померлої ОСОБА_6 у спільній сумісній власності подружжя становить Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 є доведеними.

Оскільки відповідачем не було надано належних, допустимих та достовірних доказів придбання спірної квартири за особисті належні кошти ОСОБА_4 , тобто не спростована презумпція спільності майна, набутого подружжям в період спільного проживання однією сім`єю, аргументи, викладені в апеляційній скарзі про те, що квартира є його спільною власністю подружжя заслуговують на увагу.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту порушеного і такий суперечить нормам діючого на час придбання спірної квартири КпШС УРСР та обставин справи.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. Після її смерті відкрилася спадщина 1/2 частку спадкового майна - квартири АДРЕСА_2 .

Ураховуючи, що спадщина після смерті ОСОБА_6 відкрилась під час дії ЦК УРСР, то положення саме цього Кодексу підлягають застосуванню при вирішенні питання про встановлення факту прийняття спадщини після її смерті.

А відтак, у суду першої інстанції не було підстав для застосовування цивільного законодавства щодо підстав спадкоємства та прийняття спадщини відповідно до ЦК України, 2004 року, який відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. ст. 524,529 ЦК УРСР ( туті далі в редакції чинного на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 ), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

За приписами ч.1 ст.525 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Матір`ю ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_6. , що підтверджується копією свідоцтва про народження позивача та довідками відділу актів громадянського стану Республіки Білорусь (а.с. 20,21,22).

Зважаючи на викладені обставини, спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 відповідно до положень ст. 529 ЦК України є чоловік ОСОБА_4 та донька ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

У ч.1,2 ст. 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину».

За матеріалами справи, на час смерті ОСОБА_6 , позивач мала 10 років, отже була малолітньою особою.

На час відкриття спадщини ОСОБА_3 проживала з матірю однієї сім`єю за спірною адресою, що підтверджується матеріалами справи та продовжувала проживати і після її смерті ( а.с.23,25).

Із матеріалів справи вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_6 не заводилася. Позивач та особа, яка була призначена їй опікуном як її законний представник, заяву про відмову від прийняття спадщини не подавали.

Зважаючи на те, що 1/2 частини квартири набутої ОСОБА_6 у шлюбі з ОСОБА_12 , ввійшло до спадкової маси після її смерті, а тому кожен із спадкоємців першої черги успадкував по 1/ 4 частки вказаної квартири.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном.

За такого, доводи апеляційної скарги в цій частині є доречними та заслуговують на увагу.

05 грудня 2017 року ОСОБА_4 уклав договір довічного утримання з ОСОБА_1 (а.с.28-29), яка є власником спірної квартири на теперішній час.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.27), а його мати ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5( а.с.32).

Відповідач по справі заявила клопотання про застосування строку позовної давності, зазначивши при цьому те, що з досягненням повнолітнього віку ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) позивач об`єктивно мала можливість довідатися про порушення свого права на спадкування 1/4 частини спадкового будинку, оскільки, як саме не заперечує, постійно спілкувалася з вітчимом та його матір`ю, яка вважала її своєю онукою, а відтак саме з цього моменту почався перебіг позовної давності, однак з позовом позивач звернулася лише 12 грудня 2019 року.

Статтями 257, 261 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач, заперечуючи проти застосування строку позовної давності до виниклих правовідносин, указувала на те, що вона помилково вважала, що квартира належала ОСОБА_4 та була придбана ним до шлюбу з її матір`ю. Те, що квартира була придбана в період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_6 вона дізналася 29 листопада 2019 року від свого адвоката, який отримав копію договору купівлі-продажу від 21 лютого 1996 року під час розгляду іншої справи 482/2435/18. А тому, перебіг позовної давності почався саме з цієї дати.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявоюу справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії») (правовий висновок ВСУ від 16.11.2016 р. зроблений при розгляді справи №6-2469цс16).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Нормами цивільного законодавства передбачено видачу спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Таке свідчить проте, що зі спливом шести місяців з дня відкриття спадщини спадкоємець, діючи розумно, обачливо і добросовісно, має отримати свідоцтво про право на спадщину, проте у справі, що переглядається, позивач чи її опікун як законний представник, після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, не вчиняли таких дій, не виявляла таких намірів позивач і з часу досягнення повноліття до моменту коли, як вона наполягає, їй стало відомі про наявність договору купівлі-продажу спірної квартири.

З часу відкриття спадщини у 1998 році, досягненням позивача повноліття у 2005 році, і до звернення до суду з позовом, пройшов дуже значний час, отже, позивач на власний розсуд не цікавилась своїми спадковими правами. Більш того, ОСОБА_3 не навела суду доводів та не підтвердила їх відповідними доказами, що вона не могла з об`єктивних або поважних причин дізнатися про порушення своїх прав раніше. А навпаки, зазначаючи про те, що вона продовжувала спілкування з ОСОБА_4 , а відтак з часу досягнення повноліття могла довідатися про порушення свого права.

Крім того, слід враховувати, що суд має захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Згідно з роз`ясненнями абз.3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що з 07 липня 2005 року, з часу досягнення позивачем повноліття, почався перебіг позовної давності, однак ОСОБА_3 звернулась до суду лише 12 грудня 2019 року після спливу трирічної позовної давності, що є підставою для відмови у задоволені позову з цих підстав.

З врахуванням вищенаведених встановлених судом фактичних обставин справи, колегія суддів вважає обґрунтованими та доведеними заявлені ОСОБА_3 позовні вимоги про встановлення факту прийняття нею спадщини після смерті матері ОСОБА_13 , визнання спірної квартири спірним майном подружжям та визнання права власності на 1/4 частину спадкового майна в порядку спадкування за законом після смерті матері, проте дійшла висновку про те, що позивач пропустила позовну давність, про застосування наслідків якої заявлено відповідачем, а тому вважає, що позов не підлягає до задоволення за спливом позовної давності.

Доводи апеляційної скарги щодо не врахуванням судом того, що позивач має право на 1/4 частку спадкового майна відповідно до вимог ст.535 ЦК УРСР є безпідставними, оскільки пов`язані з невірним тлумаченням апелянтом норм матеріального права.

Так, за приписами ч.1 ст.535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка.

Отже, право на обов`язкову частку у спадщині існує тільки при наявності заповіту, і фактично є гарантією на спадок на підставі закону окремих спадкоємців першої черги померлої особи. Тобто, незалежно від змісту заповіту спадкоємець не може бути у будь-якому випадку позбавлений судом права на обов`язкову частку спадщині.

Оскільки ОСОБА_6 заповіту на випадок своєї смерті не складала, то спадкування здійснюється за законом, а відтак відсутні підстави вважати, що позивач мала б право на обов`язкової частки у спадковому майні.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи до уваги вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволені позову, але з інших підстав, задовольнивши частково апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Стинки С.О.

Відповідно до п/п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Хоча апеляційну скаргу і задоволено частково, але по суті заявлених позивачем вимог відмовлено, то підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Стинки Сергія Олександровича задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання квартири спільно набутим майном подружжя, визнання особи такою, що прийняла спадщину, та визнання права власності на квартиру відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 26 березня 2021 року.