ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 березня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/8100/20

Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/348/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

секретар: Шапко В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю,

дата та місце складання повного тексту ухвали: 28 грудня 2020 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою власністю.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 11 грудня 2020 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову.

Представник ОСОБА_1 адвокат Якуба Г.О. 15 грудня 2020 року звернулась до суду з заявою про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн.

Заява мотивована тим, що оскільки відповідачкою по справі до закінчення судових дебатів було надано до суду клопотання про приєднання доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу та враховуючи, що позивачу відмовлено в задоволенні позову, наявна підстава для стягнення з позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 28 грудня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено в ухваленні додаткового рішення щодо стягнення судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи до суду представником відповідачки було додано лише договір про надання правничої допомоги та квитанцію, до початку дебатів представником відповідачки не заявлено про надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною та детального опису робіт (наданих послуг) протягом 5 днів.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою представник ОСОБА_1 адвокат Якуба Г.О. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що 23 жовтня 2020 року у відповідності до ч.8 ст.141 ЦПК України до суду було подано клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу, а саме Договору про надання правничої допомоги, Додатку №1 до договору, а також квитанції. В зазначеному клопотанні також містилась вимога про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн та було вказано, що акт приймання-передачі правничої допомоги буде надано до суду в строк, визначений ст.141 ЦПК України. Дане клопотання судом першої інстанції до уваги не прийнято, чим порушені норми процесуального права.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши законність ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

До судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу (ст.133 ЦПК України).

Відповідно ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 зазначеного Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Згідно ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст.15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (ст.134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст.137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (ст.141 ЦПК України).

Згідно ч.ч.1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом з тим, згідно ч.4 даної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Положеннями п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України визначено, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Тобто, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Суд першої інстанції, відмовляючи в стягненні з позивача витрат на професійну правничу допомогу відповідача ОСОБА_1 зазначив, що представником відповідачки заява до закінчення судових дебатів про надання доказів на підтвердження витрат на професійну допомогу не надходила.

Однак, як свідчать матеріали справи, в суді 26 жовтня 2020 року зареєстроване клопотання ОСОБА_1 про приєднання до матеріалів справи доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу (а.с.91-93 т.1); надано оригінал квитанції про оплату таких послуг в сумі 6000 грн (а.с.90 т.1); договір про надання професійної правничої допомоги від 08 жовтня 2020 року, в п.3 якого зазначено, що за виконання доручення за цим договором клієнт сплачує адвокату гонорар (винагороду за виконані адвокатом дії по наданню правової допомоги). Гонорар не включає кошти, що сплачуються клієнтом адвокату на покриття фактичних витрат, пов`язаних з виконанням угоди відповідно до п.3.3 Договору. Розмір гонорару по даному договору сплачується у відповідності до Додатку 1 до договору (а.с.94-95 т.1); Додаток №1 до договору від 08 жовтня 2020 року в якому визначено послуги та вартість таких послуг (а.с.96 т.1).

За викладених обставин, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, а саме - приписів п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України, оскільки належним чином не врахував, що в матеріалах справи міститься вищезазначені докази. Встановлені ч.3 ст.137 та ч.8 ст.141 ЦПК України приписи щодо процедури доведеності розміру витрат на правничу допомогу відповідачкою дотримані.

Ухвала суду про відмову в ухваленні додаткового рішення не може вважатись законною і обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції.

При вирішенні питання щодо можливості стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу відповідачки суд, з урахуванням обставин і складності справи, повинен надати оцінку поданим заявником доказам на підтвердження витрат на правову допомогу, визначити необхідний фактичний обсяг правової допомоги, співмірність витрат на правничу допомогу, за результатами чого надати обґрунтований висновок про наявність або відсутність підстав для відшкодування таких витрат і їх розмір.

З ухвали суду вбачається, що підставою для відмови у задоволенні клопотання про розподіл судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, стало саме не надання до закінчення судових дебатів заяви про надання доказів на підтвердження витрат на професійну допомогу, проте судом помилково не враховано заяву, подану 23 жовтня 2020 року.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що постановлена судом ухвала не відповідає вимогам процесуального закону, а отже наявні підстави для скасування ухвали Деснянського районного суду м.Чернігова від 28 грудня 2020 року та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379 ч.1 п.4, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Деснянського районного суду м.Чернігова від 28 грудня 2020 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 17 березня 2021 року.

Головуючий: Судді: