Справа № 344/5900/21
Провадження № 2/344/2633/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(З А О Ч Н Е)

22 липня 2021 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Мелещенко Л.В.

секретаря судового засідання Дементьєвої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

19 квітня 2021 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення. Позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири від 30 квітня 2002 року набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 15 серпня 2018 року, прізвище ОСОБА_4 до державної реєстрації шлюбу з відповідачем було ОСОБА_5 . Після набуття у власність квартири ОСОБА_6 подарувала синові ОСОБА_2 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частини квартири від 13 квітня 2007 року. У вказаній квартирі, крім ОСОБА_1 , зареєстровано дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідач фактично не проживає у даній квартирі понад чотири роки, не сплачує комунальні послуги, участі в утриманні житла не бере, особистих речей в квартирі немає і квартирою не цікавиться. При цьому будь-яких цивільно-правових угод на користування житлом з відповідачем позивачі не укладали та не чинили перешкод щодо доступу до житла. Реєстрація відповідача у квартирі перешкоджає позивачам розпоряджатися своєю власністю. За таких обставин позивач просить визнати відповідача особою, яка втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати по справі.

Ухвалою суду від 22 квітня 2021 року позовну заяву залишено без руху.

29 квітня 2021 року позивачі усунули виявлені недоліки.

Ухвалою суду від 30 квітня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У судове засідання позивачі не прибули, попередньо подали до суду заяви, в якій позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити у повному обсязі, проти винесення судом заочного рішення не заперечували.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Від відповідача не надходив відзив на позов, не надходило в установлений судом строк заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, згідно частини четвертої статті 277 Цивільного процесуального кодексу України.

Також відповідач викликався шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, проте не з`явився у судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини свої неявки, відзиву не подав, а позивачі не заперечують проти заочного розгляду справи, суд на підставі статті 280 Цивільного процесуального кодексу України ухвалив про заочний розгляд справи.

Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

30 квітня 2002 року укладений договір дарування квартири між ОСОБА_8 , що діяв від свого імені та від імені ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та ОСОБА_11 , Обдарованою, про те, що Дарителі подарували, а Обдарована прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 (а.с.11-12).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 15 серпня 2018 року, прізвище ОСОБА_4 до державної реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 було ОСОБА_5 (а.с.13-14).

13 квітня 2007 року укладений договір дарування частини квартири між ОСОБА_6 , Дарувальником, та ОСОБА_12 , ОСОБА_1 , що діяли як законні представники від імені їхнього малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Обдаровуваним, відповідно до якого Дарувальник подарувала, а Обдаровуваний - ОСОБА_2 прийняв в дарунок 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.15-16).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , розмір частки 1/3, та ОСОБА_11 , розмір частки 2/3 (а.с.17-18).

Батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батько ОСОБА_3 та мати ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 23 листопада 2008 року (а.с.19).

На квартиру АДРЕСА_1 заведено будинкову книгу для прописки громадян, що проживають у даній квартирі (а.с.20-22).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2016 року розірваний шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , після розірвання шлюбу прізвище позивача ОСОБА_4 не змінювати на дошлюбне, малолітню дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено на проживання з матір`ю ОСОБА_1 , стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 551,20 грн судового збору (а.с.23-24).

Як вбачається з нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_13 та ОСОБА_14 від 06 квітня 2021 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у квартирі АДРЕСА_1 фактично не проживає, починаючи з 15 серпня 2016 року (а.с.25).

Відповідно до інформації про участь батьків у вихованні ОСОБА_7 учениці 6-б класу Ліцею № 22 Івано-Франківської міської ради, мати ОСОБА_1 цікавиться шкільним життям дитини, приходить до ліцею, батько не бере участі у вихованні дитини, з вчителями не спілкується (а.с.26).

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).

Конституцією України (статтею 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Частина перша статті 316 Цивільного кодексу України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності з положеннями статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Правовою підставою позовних вимог є положення статті 391 Цивільного кодексу України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, позивачі звернулися до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, що ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правовідносин і його наявність в момент подання та розгляду позову.

Позивачі вказують, що реєстрація у будинку відповідача перешкоджає здійсненню прав власника на вільне користування і розпоряджання майном.

Враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачам на праві приватної власності, до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 405 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Частиною першою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 перестав бути членом сім`ї власника житла ОСОБА_1 у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Жодної домовленості між відповідачем та власниками житла про порядок користування цим житлом немає.

Судом встановлено, що відповідач у квартирі, що належить позивачам на праві приватної власності, не проживає тривалий час (понад чотирьох років), житлом не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування квартирою, не вчинив.

Згідно статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 79 Цивільного процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин суд вважає доведеними доводи позивачів про те, що відсутність відповідача має постійний характер, підстави для визнання причин відсутності відповідача поважними відсутні, тому відповідача необхідно визнати відповідача особою, яка втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Кожним позивачем при подачі позовної заяви сплачено судовий збір за позовом у розмірі 908,00 грн (а.с. 27, 36).

Позовні вимоги задоволені, тому з відповідача також слід стягнути на користь позивачів понесені ними судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 41, 47, 129 Конституції України, ст.ст. 316-319, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст. 2, 4, 9, 10-13, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 279, 280-283, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, задовольнити у повному обсязі.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , особою, яка втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , судовий збір у розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень нуль копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , судовий збір у розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень нуль копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач 1 - ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 .

Позивач 2 - ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя Мелещенко Л.В.