Провадження № 2/359/245/2021
Справа № 359/7709/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Муранової Лесів І.В.,

при секретарі - Дранник Н.П., Степаненко А.О.,

за участі представників позивача - адвокатів Костенко М.І., Величка В.П.,

відповідача та законного представника

неповнолітнього відповідача ОСОБА_1 , - ОСОБА_2 ,

третьої особи та законного представника

неповнолітнього відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ,

представника неповнолітнього

відповідача ОСОБА_1 та третьої

особи ОСОБА_3 - адвоката Ярошенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , неповнолітнього ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 ,Служба у справах дітей Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, про визнання недійсними договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

19.08.2021 до Бориспільського міськрайонного суду Київської області засобами поштового зв`язку від позивача ОСОБА_4 надійшла позовна заява про визнання фіктивними та як наслідок недійсними укладені договори дарування від 10 серпня 2009 року, та відповідно до заяви про зміну предмету позову, датованої 04.02.2021 просить суд:

- визнати недійсним договір дарування домоволодіння від 10 серпня 2009 року, а саме: домоволодіння, загальною площею, 347,60 к.в.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та застосувати наслідки недійсності правочину;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 10 серпня 2009 року, площею 0,1320 га, кадастровий номер :01:016:0022, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та застосувати наслідки недійсності правочину (т.1 а.с.2-5, т.1 а.с.222-223).

Свій позов ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 квітня 2009 року суд задовільнив позовні вимоги ОСОБА_4 та стягнув на його користь з ОСОБА_2 120000 гривень боргу та 1230 гривень судових витрат, а разом 121230 гривень. Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 , якому було добре відомо про прийняте судове рішення, з метою уникнути виконання цього грошового зобов`язання, 10 серпня 2009 року, уклав договори дарування з власним сином ОСОБА_1 , за якими подарував тому домоволодіння, загальною площею, 347,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,1320 га, кадастровий номер :01:016:0022, шо розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що Святошинським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа, виданого Святошинським районним судом міста Києва, проте відповідач ОСОБА_2 рішення суду не виконав.

Як стверджує позивач, сторони, батько та син, від імені якого виступала, як представник малолітнього сина, дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , укладаючи договір дарування, приховали його справжню мету - виведення ліквідної нерухомості з власності ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з метою уникнення примусового звернення стягнення на нерухоме майно - житлового будинку та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . З цих підстав вважає, що такі договори дарування мають бути визнані судом недійсними у зв`язку з їх фіктивністю, на підставі ст. 234 ЦК України.

Також, позивач зазначив, що дізнався про незаконне відчуження ОСОБА_2 нерухомого майна лише після надання відповіді від Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва, 25 березня 2019 року. З цих підстав позивач вважає, що строк позовної давності ним пропущений з поважних причин.

Окремої вимоги щодо поновлення строку для звернення до суду, позивач не заявляє.

.

Ухвалою судді від 01.10.2019 позовну заяву ОСОБА_4 було залишено без розгляду (т.1 а.с.35-36).

Ухвалою від 24.10.2019 було відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання (т.1 а.с. 49-50).

17.12.2019 до суду надійшов відзив від третьої особи та законного представника неповнолітнього відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (т.1 а.с.58-62), за змістом якого третя особа ОСОБА_3 , діючи від свого імені та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_1 , просить відмовити у задоволенні позову як з підстав недоведеності позовних вимог так і у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності. Заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_3 зазначила, що оспорювані правочини були вчинені її колишнім чоловіком ОСОБА_2 з наміром подарувати майно первістку ОСОБА_1 , в якості дарунку до дня його народження, як вияв батьківської турботи про майбутнє дитини. Про існування рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 квітня 2009 року вона не знала до моменту отримання позовної заяви. Вона також ставить під сумнів існування рішення суду про стягнення боргу на користь ОСОБА_4 та відкриття виконавчого провадження Святошинським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва, оскільки відсутні відповідні відомості в єдиному реєстрі судових рішень та за даними з автоматизованої системи виконавчих проваджень. Також звертає увагу суду на строки давності, а саме, що позовна заява отримана судом 18 жовтня 2019 року, тобто через 10 років від дня коли позивач міг і повинен був дізнатись про порушення відповідачами його прав в разі, коли б такі права були дійсно порушені.

Представником позивача адвокатом Величко В.П. було подано відповідь на відзив, за змістом якої позивач вважає, що викладені у відзиві доводи є надуманими, безпідставними і такими що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Зазначено, що поважність пропуску позивачем строку позовної давності доводиться датою отримання відповіді на адвокатський запит Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва (т.1 а.с.84-86).

Відповідач ОСОБА_2 подав до суду відповідь на відзив третьої особи ОСОБА_3 (т.1 а.с.78), за змістом якої вказав, що у 2009 році склалась ситуація, за якої він заборгував ОСОБА_4 велику суму грошей, більше 100 тис. гривень. Таких коштів на той час у нього та ОСОБА_3 не було. Дізнавшись, що ОСОБА_4 звернувся до суду про стягнення з нього суми заборгованості і попередивши можливе накладення стягнення на приватний будинок у АДРЕСА_1 , він з ОСОБА_3 вирішив подарувати ОСОБА_1 приватний будинок у с. Гора уклавши таким чином договір дарування.

Ухвалою суду від 23.07.2020 (т.1 а.с.155-156) було задоволено клопотання позивача ОСОБА_4 про витребування доказів, витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Метелиці О.О. копії договору дарування домоволодіння від 10 серпня 2009 року загальною площею 347,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстровий №1571) та договору дарування земельної ділянки від 10 серпня 2009 року, площею 0,1320 га, кадастровий номер :01:016:0022, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстровий №1568), які були укладені між відповідачами ОСОБА_2 та неповнолітнім ОСОБА_1 та посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Метелицею Олександром Олександровичем.

Ухвалою від 10.02.2021закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду (т.1 а.с. 248).

Ухвалою суду від 04.03.2021 (т.1 а.с.260-262), враховуючи, що жодною зі сторін не надано повної інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, які є предметом оспорюваних правочинів, з метою всебічного повного та об`єктивного дослідження обставин справи, було витребувано з Реєстраційної служби Бориспільської районної державної адміністрації Київської області документи реєстраційної справи щодо домоволодіння (житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкт нерухомого майна -208), та земельної ділянки, площею 0,1320 га, кадастровий номер :01:016:0022, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 повністю підтримала заявлені позовні вимоги та викладені в позовній заяві обставини, звертає увагу на судову практику щодо визнання фіктивних правочинів недійсними, зокрема тих, що були укладені боржником на шкоду кредитору, з метою ухилення від виконання грошового зобов`язання.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні наголосив, що є законним представником неповнолітнього відповідача ОСОБА_1 та заперечує проти того, що адвокат Ярошенко О.М. може діяти від імені його неповнолітнього сина. По суті позову він заперечень не має, повністю визнає наявність боргу перед позивачем ОСОБА_4 також стверджує, що гроші були використані на потреби дружини третьої особи ОСОБА_3 , яка цю обставину не визнає та гроші не повертає.

Третя особа ОСОБА_3 від свого імені та від імені неповнолітнього відповідача ОСОБА_1 проти позову заперечувала, пояснила, що за час спільного проживання з ОСОБА_2 побудували будинок в с.Гора, який ОСОБА_2 запропонував переоформити на сина. Вона не заперечувала, так як їй було відомо що свою квартиру в м.Києві ОСОБА_2 подарував іншому своєму синові. Вони сходили до нотаріуса, оформили договори дарування, її колишній чоловік залишив у себе договори, займався їх реєстрацією. З квітня 2011 року по 5 вересня 2018 року вони з сім`єю проживали в подарованому будинку, поки між ними з ОСОБА_2 не стався конфлікт, через який вона вимушена проживати з дітьми в м.Києві, а відповідач ОСОБА_2 залишився проживати в будинку в селі. Про те, що у ОСОБА_2 є борги, їй стало відомо після вказаного конфлікту.

Представник третьої особи Фоменко О.М. та неповнолітнього ОСОБА_1 адвокат Ярошенко О.М. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з наведених у відзиві підстав, вважає, що позивачем з надуманих підстав пред`явлено позов, а також пропущено строк позовної давності без поважних причин.

Представник залученого до участі у справі органу опіки та піклування - Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації в призначене судове засідання на розгляд справи не з`явився. До суду надійшов лист начальника Служби з проханням розглянути справу без присутності представника Служби та прийняти рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини та чинного законодавства України (т.1 а.с.166).

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст.ст. 81, 82 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 17 квітня 2009 року у справі №2-1205-1/09 було задоволено позов ОСОБА_4 та стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_4 120000 гривень боргу та 1230 гривень судових витрат, всього на 121230 гривень (т.1 а.с.225).

За змістом вказаного рішення відповідач в попередньому судовому засіданні 17.04.2009 року позов , а також вимогу про стягнення судових витрат визнав.

Вказане рішення суду набрало законної сили 28.04.2009 року.

Постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м.Києві від 12.05.2009 було відкрито виконавче провадження ВП№12731784 з примусового виконання виконавчого листа №2-1205-1, виданого 17.04.2009 Святошинського районного суду м.Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 боргу в розмірі 121230 гривень (т.1 а.с.252).

Постановою державного виконавця від 30.05.2011 виконавче провадження ВП №12731784 приєднано до зведеного виконавчого провадження №26963810 (т.1 а.с.150).

Як стверджує позивач, що відповідачем ОСОБА_2 не оспорюється, вказане судове рішення останнім не виконано, борг не погашений. Належних і допустимих доказів, які б спростовували ці твердження позивача, неповнолітнім відповідачем ОСОБА_1 та його законним представником ОСОБА_3 , а також їх представником Ярошенко О.М. , суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття.

Також встановлено, що 10 серпня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка діє як законний представник малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за 16 днів до дня народження обдарованого, було укладено та нотаріально посвідчено два договори:

- Договір дарування земельної ділянки площею 0,1320 га, кадастровий номер :01:016:0022, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;

- Договір дарування домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстровий №1571 (т.1 а.с.174,175).

Украдені договори посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Метелецею Олександром Олександровичем.

Зі змісту укладених договорів вбачається, що відчужувана земельна ділянка належить Дарувальнику на підставі Державного акту на право власності на землю серії ЯА №227993, виданого Бориспільським районним відділом земельних ресурсів Київської області, 15 грудня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.11.2004 №6665 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №1343 (т.1 а.с.174). Документом, що підтверджує право власності ОСОБА_7 на відчужене домоволодіння є Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Гірською сільською радою 08.07.2009 року за №940 та зареєстроване в Бориспільському районному бюро технічної інвентаризації 13.07.2009 року в книзі №4 за №1083, реєстраційний номер 27701282 (т.1 а.с.175).

Також дослідженням оспорюваних договорів встановлено, що відповідно до витягу про визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, виданої Управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі Київської області 04 червня 2009 року за №1879-д, нормативна грошова оцінка відчужуваної земельної ділянки становить 16930 гривень 53 копійки (п.4 Договору дарування земельної ділянки - т.1 а.с.174).

Згідно з п.4 Договору дарування домоволодіння, за даними Бориспільського районного бюро технічної інвентаризації (витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.07.2009 року за №23280286) вартість житлового будинку, який дарується становить 1107129 гривень ( т.1 а.с.175)

Зі змісту укладених договорів також вбачається, що відсутність заборони відчуження нерухомого майна - земельної ділянки, яке є предметом договору, підтверджується Витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №24336531 від 10 серпня 2009 року та згідно Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави №24336747 від 10 серпня 2009 року, податкова застава відсутня, а також згідно з витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 10 серпня 2009 року під забороною (арештом) відчуження будинок не перебуває, та згідно витягу з державного реєстру застав рухомого майна від 10 серпня 2009 року податкова застава відсутня.

Згідно з п.7 кожного з Договорів зазначено, що ОСОБА_7 та представник Обдарованого, підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Відповідно до ч.1 ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч.1 ст.718, ч.2 ст.719 Цивільного кодексу дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до вимог ст.722 Цивільного кодексу України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Бориспільським районним бюро технічної інвентаризації за №23694628 від 28.08.2009 року право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , - зареєстроване за неповнолітнім ОСОБА_1 на підставі договору дарування №1371 від 10.08.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Метелиця О.О. (т.2 а.с.2).

Згідно з Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ( ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) №83132531 від 22.03.2017 та №83195325 від 23.03.2017, №85544445 від 21.04.2017, а також щодо об`єкта нерухомого майна (адреса/місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) №84672622 від 10.04.2017 та №84461029 від 06.04.2017: в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.08.2009 зареєстроване право власності на домоволодіння, реєстраційний номер :27701282, адреса нерухомого майна: АДРЕСА_1 , за власником: ОСОБА_1 , а також в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.03.2017 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер: 208, домоволодіння, адреса нерухомого майна: АДРЕСА_1 , власник: ОСОБА_1 (т.2 а.с.3, 4, 5-6,7,8).

Крім того з вищевказаних витягів щодо суб`єкта - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстроване обтяження - арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 11226700, дата реєстрації: 30.05.2011, підстава обтяження: постанова про відкриття виконавчого провадження ВП 26755427, від 27.05.2011, ВДВС Святошинського РУЮ у м.Києві, ОСОБА_8 .

Суд звертає увагу, що інформація про домоволодіння за вищевказаною адресою, що було відчужене за спірним договором дарування від 10 серпня 2009 року, міститься у наданих суду витягах щодо суб`єкта - відповідача ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 (т.2 а.с.3,4,8).

Наведене дає суду підстави дійти висновку, що сторони оспорюваних Договорів дарування від 10 серпня 2009 року, здійснили усі необхідні дії, які свідчать про передачу майна від дарувальника - відповідача ОСОБА_2 обдарованому - його неповнолітньому сину, відповідачу ОСОБА_1 , про що свідчить проведена реєстрація змін у праві власності на вказане домоволодіння, що мала місце 28.08.2009 року.

Проаналізувавши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що твердження позивача що оспорювані ним договори дарування земельної ділянки та домоволодіння були укладені відповідачем ОСОБА_2 та законним представником обдарованого ОСОБА_1 , його матір`ю третьою особою у справі ОСОБА_3 , без мети реального настання передбачених договорами наслідків, а виключно з метою виведення з власності боржника ОСОБА_2 вказаного нерухомого майна з метою уникнення примусового звернення стягнення на нерухоме майно - житловий будинок та земельної ділянки, належними і допустимими доказами не підтверджені.

При цьому суд критично оцінює заяву відповідача ОСОБА_2 , що саме, дізнавшись, що ОСОБА_4 звернувся до суду про стягнення з нього суми заборгованості і з метою попередження можливого накладення стягнення на приватний будинок у АДРЕСА_1 , він з ОСОБА_3 вирішив подарувати ОСОБА_1 приватний будинок у с. Гора, уклавши договір дарування.

Так, в судовому засіданні встановлено, сторонами не оспорюється, що з моменту укладення Договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки дарувальник ОСОБА_2 з вимогою про розірвання укладених договорів дарування, або визнання їх недійсними до суду не звертався.

Про звернення ОСОБА_4 до суду з позовом про стягнення боргу, відповідачу ОСОБА_2 було відомо щонайменше з дати ухвалення рішення Святошинського районного суду м.Києва, тобто з 17.04.2009 року, оскільки за змістом вказаного рішення зазначено, що відповідач ОСОБА_2 в попередньому судовому засіданні 17.04.2009 року позов, а також вимогу про стягнення судових витрат визнав (т.1 а.с.225).

Також встановлено, що виконавче провадження з примусового виконання вказаного рішення суду було відкрите 12.05.2009 (т.1 а.с.252).

Разом із цим, сторонами не оспорюється, що земельна ділянка, яка була подарована ОСОБА_2 своєму неповнолітньому сину, належала дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.11.2004 та виданого на його підставі 15.12.2004 року Державного акту на право власності на земельну ділянку, а домоволодіння, яке на ній було побудовано а в подальшому подаровано за спірним договором дарування від 10.08.2009 належало ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 08.07.2009 та зареєстрованого в Бориспільському районному бюро технічної інвентаризації 13.07.2009 року (т.1 а.с.174, 175).

Встановлено, що оспорювані договори дарування були укладені відповідачами майже через чотири місяця після ухвалення судового рішення про стягнення боргу, яке відповідачем ОСОБА_2 не оспорювалося.

На переконання суду, маючи у власності земельну ділянку, на якій було здійснено нове будівництво (домоволодіння АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 у разі, якщо він мав дійсні наміри ухилитися від виконання рішення суду та виконання грошового зобов`язання, мав можливість укласти такі договори дарування щодо земельної ділянки та щодо незавершеного будівництвом новоствореного нерухомого майна (в порядку, визначеному ст.331 Цивільного кодексу України в чинній на той час редакції), не очікуючи набрання рішенням суду законної сили, пред`явлення виконавчого документу до виконання та можливого арешту належного йому на праві власності нерухомого майна.

При цьому суд звертає увагу, що за змістом укладених договорів дарування, при їх посвідченні приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Метелецею О.О. перевірено відсутність арештів та заборон на відчуження належного ОСОБА_2 нерухового майна.

Належних і допустимих доказів того, що іншій стороні за договорами дарування -малолітньому на той час ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в особі його матері ОСОБА_3 , на момент укладення договорів було відомо про ухвалене рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 , а також про існування такого боргу, суду надано не було.

Наданий суду протокол допиту потерпілої ОСОБА_3 від 10 вересня 2018 року у кримінальному провадженні №0001946 від 10.09.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України (т.1 а.с.195-198), зокрема в частині показань потерпілої, що ОСОБА_2 , який «мав певні проблеми з грошовими коштами, тож він був змушений переоформити її (земельну ділянку в с.Гора) на нашого спільного старшого сина ОСОБА_1 » не може бути врахований як належний і допустимий доказ того, що ОСОБА_3 була обізнана про наявність таких боргів станом на 10.08.2009 року, а також що вона дала згоду на укладення фіктивних договорів дарування.

Так, вищевказані показання були отримані в рамках кримінального провадження, де ОСОБА_3 визнана потерпілою у зв`язку з заподіянням їй тілесних ушкоджень, обвинуваченим у якому є відповідач ОСОБА_2 , надавались саме у зв`язку з фактом вчиненого щодо неї злочину, через дев`ять років після укладення вищевказаних договорів дарування. Показання друкувались слідчим зі слів потерпілої. При цьому жодних уточнюючих питань з приводу обставин відчуження домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , потерпілій ОСОБА_3 слідчим не задавалось.

Водночас, у даному судовому засіданні залучена до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_3 , діючи також в інтересах неповнолітнього відповідача ОСОБА_1 , пояснила, що про борги колишнього цивільного чоловіка ОСОБА_2 їй стало відомо у вересні 2018 року, після конфлікту, що відбувся між нею та ОСОБА_2 в присутності їх неповнолітнього сина ОСОБА_1 .

Позивачем не оспорюється, та матеріалами справи підтверджується, що до вересня 2018 року ОСОБА_9 разом з дітьми проживала у спірному домоволодінні. А надані відповідачем ОСОБА_2 пояснення суду та докази свідчать про те, що він звинувачує свою колишню цивільну дружину ОСОБА_3 та їх неповнолітнього сина, також відповідача у справі, ОСОБА_1 , у своєму побитті, у зв`язку з чим між ними виникли неприязні відносини.

Наявність конфлікту між колишніми членами родини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дають підстави дійти висновку, що сам факт, що на даний час неповнолітній власник домоволодіння та земельної ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не проживає в будинку та не користується земельною ділянкою, не може розцінюватися як доказ, що свідчить про фіктивність укладених угод, на підставі яких було набуте право власності.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Разом із з цим, з урахуванням вищенаведених встановлених судом фактичних обставин справи, ознак фіктивності укладених відповідачами правочинів судом не встановлено.

Сам лише факт наявності у боржника ОСОБА_2 грошових зобов`язань, в тому числі факт ухвалення рішення суду про стягнення такого боргу, не може бути достатньою підставою для висновку, що відповідачі уклали договори без наміру їх реального виконання та виключно з метою ухилення від виконання грошового зобов`язання та відповідного рішення суду.

Укладення договорів дарування між близькими родичами чинним законодавством не заборонено.

Доводи третьої особи ОСОБА_3 що укладення договорів дарування від 10.08.2009 було зумовлено бажанням батьків, зокрема дарувальника ОСОБА_2 подарувати майно первістку ОСОБА_1 як вияв батьківської турботи про майбутнє дитини, як подарунок до дня народження, що мав місце ІНФОРМАЦІЯ_4 , є логічними та обґрунтованими фактичними обставинами справи.

Натомість заяви відповідача ОСОБА_2 з процесуальних питань, який, зокрема є батьком та законним представником неповнолітнього відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується даними Свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 , виданого повторно 17.11.2015 року (т.1 а.с.129), слід визнати такими, що порушують вимоги ст.13 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до вимог ч.ч.2,3 ст.13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Н е допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідачем ОСОБА_2 не заперечується та обставина, що він усвідомлює наслідки визнання договорів недійсними. Крім того, він вважає, що ухвалення відповідного рішення поверне йому можливість розпоряджатися своєю власністю.

Така процесуальна поведінка відповідача ОСОБА_2 , який зі спливом тривалого часу з моменту укладення оспорюваних позивачем договорів дарування, в умовах конфлікту, що виник між ним та іншим відповідачем ОСОБА_1 і третьою особою ОСОБА_3 , використовує позов ОСОБА_4 , як спосіб повернути у свою власність нерухоме майно, красномовно свідчить про те, що він діє не в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_1 , а виключно в своїх інтересах.

Отже визнання будь-яких обставин відповідачем ОСОБА_2 в суді не може враховуватись судом як визнання таких обставин неповнолітнім відповідачем ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його матір ОСОБА_3 , залучена до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Крім того, суд дійшов висновку, що позивачем не обґрунтовано та не доведено, що оспорюваними договорами дарування домоволодіння та земельної ділянки від 10.08.2009 були порушені його права.

Так, станом на дату відчуження належного відповідачу ОСОБА_2 , боржнику у виконавчому провадженні, нерухомого майна (шляхом дарування близькому родичу, на чому наголошує позивач) загальна вартість такого майна становила 1124082 гривні 53 копійки (1107169,00+16913,53) (т.1 а.с.79,80).

Тобто вартість нерухомого майна більше ніж в 9 разів перевищувало розмір стягнутого на користь ОСОБА_4 боргу та судових витрат - 121230 гривень.

Разом з тим, в силу вимог чинного станом на дату відкриття виконавчого провадження щодо примусового стягнення боргу на користь ОСОБА_4 та в період до дати укладення оспорюваних договорів - на 10.08.2009 року ч.1 ст.62 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року в з відповідними змінами та доповненнями, звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення, земельну ділянку, що є нерухомим майном, провадиться у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу провадиться звернення стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржникові. В останню чергу звертається стягнення на жилий будинок чи квартиру.

Будь-яких належних і допустимих доказів того, що у відповідача ОСОБА_2 були відсутні достатні коштів чи рухоме майно, за рахунок яких неможливо було б виконати рішення суду щодо стягнення вказаної суми боргу 121230 гривень, суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття.

При цьому в силу вимог ч.2 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року, державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а по виконанню рішення немайнового характеру - у двомісячний строк.

Не зважаючи на ці вимоги, як стверджує позивач, з травня 2009 року вищевказане рішення Святошинського районного суду м.Києва від 17.04.2009 року , в тому числі в примусовому порядку, не виконано.

Будь-яких даних того, що до березня 2019 року позивач особисто, або через своїх представників звертався, зокрема, і зі скаргами, до Святошинського відділу державної виконавчої служби або до суду щодо неналежного виконання рішення суду, суду надано не було.

Крім того, суд звертає увагу, що станом на дату звернення ОСОБА_4 з даним позовом до суду, а також на даний час, чинна редакція ч.ч.6 та 7 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції закону 2016 року з відповідними змінами і доповненнями, передбачає, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Станом на дату ухвалення судового рішення у даній справі сума боргу за виконавчим документом в незначній сумі перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати (що дорівнює 120000 гривень). Натомість, вартість нерухомого майна, яке було відчужено за оспорюваними договорами, з 2009 року об`єктивно збільшилася.

Таким чином, задоволення позову ОСОБА_4 за відсутності об`єктивних доказів того, що обдарованому, в особі його представника ОСОБА_3 було відомо про наявність боргу, рішення суду про стягнення коштів на користь позивача та відкрите виконавче провадження, призведе до позбавлення неповнолітнього ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно, набутого ним відповідно до вимог чинного законодавства.

Крім того, суд погоджується з доводами представника відповідача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3 щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

Так, за змістом ст.ст.257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг якої починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до умов ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. С плив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом ч.5 цієї статті, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Так, суд критично оцінює доводи позивача, що строк позовної давності пропущений ним з поважних причин, оскільки про наявність оспорюваних договорів йому стало відомо лише в березні 2019 року з відповіді, отриманої від Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м.Києва, адресованої адвокату Головненку Д.О. (т.1 а.с.10).

Як вбачається зі змісту відповіді, датованої 25.03.2019, вона надана на підставі Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна .

Як було встановлено судом, відповідна державна реєстрація змін у праві власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 з попереднього власника - дарувальника ОСОБА_2 на нового власника - обдарованого ОСОБА_1 була здійснена 28.08.2009 року (т.2 а.с.2, 5-6,7).

На переконання суду, державна реєстрація змін у праві власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.08.2009 року, свідчать про те, що така інформація з моменту її внесення до Реєстру речових прав на нерухоме майно (тобто з 28.08.2009) могла бути отримана державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м.Києві в ході примусового виконання виконавчого листа №2-1205-1 Святошинського районного суду м.Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 коштів в сумі 121230 гривень, а також могла бути отримана самим позивачем шляхом ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, а також шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або до нотаріуса, починаючи з 01.01.2016 року, за дати набрання чинності «Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127.

Будь-яких обставин, які б свідчили про те, що позивач з поважних причин протягом десяти років не вимагав належного виконання рішення Святошинського районного суду м.Києва, в тому числі не реалізував своє право стягувача на оскарження бездіяльності державного виконавця та на отримання інформації в порядку визначеному законом та протягом трьох років з моменту укладення оспорюваних договорів не звернувся з відповідним позовом до суду, суд дійшов висновку, що порушений позивачем строк позовної давності поновленню не підлягає.

З урахуванням викладеного, не зважаючи на пропуск позивачем строку позовної давності, в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

Відповідно до ст.141 ЦПК України в зв`язку з відмовою в позові, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Щодо відшкодування понесених судових витрат іншими учасниками заявлено не було.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2,4,5,12,13,81,82,83,89,141,223,258,259,263-265,273 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , неповнолітнього ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 ,Служба у справах дітей Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, про визнання недійсними договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки - відмовити повністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга Київському апеляційному суду через Бориспільський міськрайонний суд протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлений 23.07.2021.

Суддя І.В.Муранова-Лесів