Справа № 766/559/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого-судді Прохоренко В.В.,

секретар Свита Н.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа- Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Гіліна Марина Григорівна про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , третя особа- Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Гіліна М.Г. про визнання договору дарування недійсним.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що, згідно з рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 27.11.2013 року, ухваленим у справі № 2114/7503/12 їй належить 32/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . З 2006 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6 , які припинені 07.07.2016року .

Після припинення шлюбних відносин ОСОБА_6 вимагав виплати грошових кошти, оскільки вважав, що вказана частина житлового будинку є їх спільно набутим майном.

Побоюючись, що у разі звернення ОСОБА_6 до суду, вона зможе втратити належну їй частину будинку, яка є єдиним місцем проживання вона прийняла пропозицію свого сина ОСОБА_4 переоформити належне нерухоме майна його ім`я.

У зв`язку з цим 23.09.2016 року між нею та ОСОБА_4 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Гіліною М.Г. за реєстровим № 3-412.

Після укладення вказаного договору і до теперішнього часу вона продовжує проживати в будинку, зареєстрована у ньому, що підтверджується довідкою органу самоорганізації населення №1 Виконавчого комітету Корабельної районної у м. Херсоні ради № 23 від 16.12.2019 року, сплачує всі комунальні послуги, тобто фактично володіє спірною частиною будинку.

Відповідач ОСОБА_4 ніколи не претендував на спірну частину будинку і не вважав її своєю власністю. На теперішній час усі матеріальні спори між нею та ОСОБА_6 вирішені і вона звернулася до сина з проханням повернути належну їй частини будинку.

Однак, дружина сина стала виганяти її з будинку, заперечувати її право власності на спірну частину житлового будинку, тому вона змушена звернутися за захистом свого права до суду.

Оскільки, договір дарування був укладений з метою уникнення негативних наслідків у вигляді позбавлення майна, без наміру передачі спірної частини житлового будинку, цей договір є фіктивним.

З огляду на викладене, норми ст.41 Конституції України, ст.ст. 321,717,234, 215ЦК України позивач просила: визнати недійсним договір дарування 32/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 23.09.2016року між нею та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Гіліною М.Г. за реєстровим №3-412; поновити їй строк звернення до суду, який пропущеним з поважних причин, оскільки до часу звернення до суду відповідач та його дружина ніколи не заперечували її право власності на частину житлового будинку.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

В останнє судове засідання відповідач не з`явився, надав повноваження представнику.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд застосувати до них позовну давність та відмовити в задоволенні позову.

Третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Гіліна М.Г. в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання була повідомлена у встановленому законом порядку.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд установив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до, або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 та ч.5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215ЦК України, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 на праві власності належало 32/100 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 27.11.2013 року, ухваленого у справі № 2114/7503/12. Право власності зареєстровано Реєстраційною службою Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні 31.03.2014року за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності 5174199.

23.09.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за яким ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_4 32/100частини домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 з 1996 року проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , іншого житла немає, що підтверджується довідкою №23 від 31.01.2020року, виданою органом самоорганізації населення Виконкому Корабельної районної у м.Херсоні ради.

Допитана в судовому засіданні, в якості свідка ОСОБА_1 пояснила, що з 2008 року перебувала в цивільному шлюбі з ОСОБА_7 , який займався благоустроєм житлого будинку та облаштуванням прибудинкової території, вкладаючи свої особисті кошти. Приблизно влітку 2016 року стосунки між нами погіршилися, ОСОБА_6 став вимагати грошові кошти, які «вклав в будинок». Вона хотіла продати будинок, щоб розрахуватися з ним, проте син запропонував передати йому будинок, а їй пообіцяв купити квартиру. У них були нормальні стосунки, вона йому довіряла. Син одружився у 2008 року, прожив у дружини, вналежний їй будинок вселився тільки в 2018 році, коли виселив з нього ОСОБА_6 .

Вона їздила на заробітки до ОСОБА_8 та коли повернулася до дому в 2019 році її речі були виставлені з будинку на вулицю, іншого житла вона не має.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що з 2007-2008р. перебували з ОСОБА_9 у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство до 2018 року та проживали у спірному будинку. Він «вкладав в будинок» особисті кошти, загалом в розмірі 26 000 доларів США. Після припинення шлюбних відносин, ОСОБА_1 відмовлялася повернути йому витрачені на ремонт та облаштування будинку особисті кошти, а ОСОБА_4 , запропонував ОСОБА_10 укласти договір дарування, а їй пообіцяв купити квартиру.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона проживала по сусідству з ОСОБА_1 , її сина до 2019 року в будинку не бачила. ОСОБА_1 з 25.12.2008 року проживала з ОСОБА_12 , який робив ремонт в будинку, укріплював берег. З 2018року ОСОБА_13 не бачила. Зустріла її ранньою весною 2019 року, ще до поїздки, вона розповіла, що в будинку не проживає, невістка побила, вигнала, будинок вона переписала на сина, бо ОСОБА_6 вимагав гроші. ОСОБА_6 взимку 2017 року покликав її чоловіка, показав йому свої записи про те, скільки коштів «вклав в будинок» і говорив, що виселиться із будинку лише, коли ОСОБА_14 поверне йому кошти. ОСОБА_6 з будинку вигнав син ОСОБА_15 . Одного разу вона чула, як невістка ОСОБА_16 просила свою матір не чіпати позивачку, не бити. ОСОБА_1 виселили з будинку, її меблі стояли під дощем.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_17 пояснив, що ОСОБА_6 з 2008 року проживав в будинку, «вкладав гроші в будинок», робив ремонт в європейському стилі, все записував. Взимку 2018 року син ОСОБА_15 вигнав його з будинку. ОСОБА_18 фізично та психологічно тиснув на ОСОБА_15 , вимагав повернути грошові кошти. Вона жалілася йому, говорила не знає, що робити, мабуть на сина перепише будинок.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_19 пояснила, що ОСОБА_1 сама запропонувала ОСОБА_4 подарувати будинок, до літа 2020 року у них були нормальні відносини. ОСОБА_1 ображала свою невістку, її дочку.

Отже, встановленими судом обставинами справи підтверджено та не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, що відчуження 23.09.2016року ОСОБА_1 майна на підставі безвідплатного договору на користь свого сина ОСОБА_4 було використано ними для уникнення сплати боргу ОСОБА_6 .

Під час розгляду даної справи суд ураховує правовий висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019року у справі №369/11268/16-ц про те, що позивач управі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена в ст.234 ЦК України, так і інша, наприклад, передбачена в ст.228 ЦК України.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із чч.2 та 3 ст.13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі вироку).

Боржник (дарувальник), яка відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь свого сина після пред`явлення до неї ОСОБА_6 вимог про відшкодування матеріальних збитків, пов`язаних з ремонтом та облаштуванням житлового будинку, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклала договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора та спрямований на недопущення звернення стягнення на її майно.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд враховує що: 1) позивач подарувала нерухоме майно після пред`явлення до неї вимоги про відшкодування матеріальної шкоди; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна, у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїм зобов`язанням перед кредитором.

З урахуванням наведеного та встановивши за обставинами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклавши договір дарування 32/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , були обізнані про наявність вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, а тому могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання рішення суду.

Отже, сукупність наведених обставин доводить той факт, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_4 діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки передача належного ОСОБА_1 майна відбулася з метою уникнення звернення стягнення на її майно як боржника, тобто воля сторін при укладенні оспорюваного правочину не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі ст. 234 ЦК України.

Суд вважає доводи представника відповідача про застосування наслідки пропуску строку позовної давності позбавлені правового обґрунтування з огляду на наступне.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачем, що про порушене право на користування житловим приміщенням позивачка дізналася у 2019 році, повернувшись до України після закінчення трудової візи. Про наявність конфлікту між сторонами щодо спірного нерухомого майна у період 2019-2020рр. свідчать неодноразові звернення ОСОБА_1 до Корабельного ВП ХВП ГУНП в Херсонській області.

За таких обставин, немає підстав вважати про пропуск позивачкою строку звернення до суду за захистом порушеного права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь позивача підлягає стягненню з відповідача судовий збір в розмірі 840,80грн.

На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 6, 13,15-16, 202-203, 215, 234, 256, 261, 267, 321, 717ЦК України, керуючись ст.ст. 4-7, 9-13, 76-77,81, 141, 258-259, 263-265ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 32/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений Приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Гіліною Мариною Григорівною, за реєстровим № 3-412.

Стягнути з ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, до для початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Херсонський міський суд Херсонської області.

Суддя В.В.Прохоренко