Ухвала

05 липня 2021 року

м. Київ

справа № 129/963/18

провадження № 61-10745ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак В. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 09 лютого 2021 року у складі судді Дєдова С. М. та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 травня 2021 року у складі колегії суддів: Берегового О. Ю., Панасюка О. С., Якименко М. М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним, визнання договору купівлі - продажу укладеним, визнання житлового будинку з господарськими будівлями та земельні ділянки спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним, визнання договору купівлі - продажу укладеним, визнання житлового будинку з господарськими будівлями та земельні ділянки спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя.

Позов мотивувала посилаючись на те, що з 05 вересня 1999 року по 07 вересня

2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

18 червня 2001 року за спільні кошти вони придбали у ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та земельні ділянки, призначені для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 0,3190 га, вартістю 1 500,00 доларів США, що на час придбання зазначеного майна еквівалентно 4 500,00 грн, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, нотаріально купівля зазначеного майна відбулася шляхом укладення договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Посилаючись на те, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договір дарування спірного нерухомого майна є удаваним, вчиненим з метою приховання, договору купівлі - продажу, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

1) визнати договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельних ділянок, призначених для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 0,3190 га, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Підвашецьким І. В., 18 вересня 2001 року, зареєстрований

в реєстрі за № 3227, удаваним правочином та визнати, що в дійсності, був укладений договір купівлі - продажу зазначеного нерухомого майна; 2) визнати житловий будинок з господарськими будівлями розташований за адресою:

АДРЕСА_1 та земельні ділянки, призначені для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства, загальною площею

0,3190 га, спільною сумісною власністю подружжя; 3) виділити у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , по 1/2 частці житлового будинку з господарськими будівлями розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та по 1/2 частці спірної земельної ділянки кожному.

Короткий зміст ухвалених судових рішень

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 09 лютого

2021 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду

від 20 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельних ділянок, призначених для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 0,3190 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між дарителем ОСОБА_3 та обдарованим ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Підвашецьким І. В. 18 вересня 2001 року, зареєстрований в реєстрі за № 3227, удаваним правочином та визнано, що в дійсності, фактично був укладений договір купівлі - продажу житлового будинку з господарськими будівлями, та земельних ділянок, призначених для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 0,3190 га.

Визнано житловий будинок з господарськими будівлями розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельні ділянки, призначені для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 0,3190 га, спільною сумісною власністю подружжя

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які придбані ними у шлюбі.

Поділено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільне майно подружжя:

- виділено ОСОБА_2 та визнано за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку із господарськими будівлями розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельних ділянок, призначених для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 0,3190 га, які розташовані за адресою:

АДРЕСА_1 , право власності на які посвідчується Державним актом на право приватної власності на землю серії ВН № 001179, виданим 27 грудня 2001 року, та припинено право спільної сумісної власності на це майно;

- виділено ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку із господарськими будівлями розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельних ділянок, призначених для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 0,3190 га, які розташовані за адресою:

АДРЕСА_1 , право власності на які посвідчується Державним актом на право приватної власності на землю серії ВН № 001179, виданим 27 грудня 2001 року, та припинено право спільної сумісної власності на це майно.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У червні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 09 лютого 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 травня 2020 року, у якій заявник просив скасувати оскаржувані судові рішення, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом спору в даній справі є вимоги про поділ майна подружжя вартістю 1 500,00 доларів США (на момент придбання спірного нерухомого майна еквівалентно 4 500,00 грн).

Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Ураховуючи зазначене, справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховний Суд врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» (рішення від 09 жовтня 2018 року «Азюковська проти України»).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи, що касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області

від 09 лютого 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним, визнання договору купівлі - продажу укладеним, визнання житлового будинку з господарськими будівлями та земельні ділянки спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик І. Ю. Гулейков О. В. Ступак