ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2021 року м. Чернівці

справа № 725/663/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.

секретар Скрипка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кутровська Наталія Михайлівни, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 квітня 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Стоцька Л.А.),-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 28.06.2020 року між 07 год. 21 хв. та 07 год. 23 хв. водій автомобіля марки «Volkswagen» державний номерний знак НОМЕР_1 під час руху заднім ходом здійснив зіткнення з автомобілем марки «Nissan Micra» державний номерний знак НОМЕР_2 , який було припарковано за адресою м. Чернівці, вул. Шептицького, 12а. Після скоєння ДТП водій автомобіля Volkswagen д.н.з. НОМЕР_1 залишив місце аварії.

Зазначала, що із пояснень власника транспортного засобу ОСОБА_2 вбачається, що за кермом автомобіля марки Volkswagen д.н.з. НОМЕР_1 перебував ОСОБА_3 .

Вказувала, що в Першотравневому районному суді м. Чернівці перебувала адміністративна справа відносно ОСОБА_3 , однак останнього не притягнуто до відповідальності у зв`язку із закінченням строків притягнення до відповідальності.

Посилалася на те, що її право порушене, що виражається у неможливості отримання відшкодування шкоди, яка їй завдана внаслідок ДТП в повному розмірі, тому підлягає судовому захисту, як визначено ст.15,16 ЦПК України.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/690/21

Просила стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 7000,64 гривні, та моральну шкоду в розмірі 10000 гривень, оскільки дані події негативно вплинули на її моральний стан, що призвело до порушення звичного робочого режиму, оскільки вона змушена була вчиняти дії щодо з`ясування особи, яка завдала шкоди, зверталася до працівників поліції, працівників СТО для відновлення власного авто, що завдало моральних страждань та внесло суттєвий дискомфорт та порушило звичний життєвий режим.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 квітня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішення суду ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кутровська Наталія Михайлівни, подала апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що зважаючи на той факт, що на її звернення до МТСБУ з приводу відшкодування шкоди, було проведено страхове відшкодування в розмірі 5579,36 гривень, що виходячи з первинних бухгалтерських документів не є достатнім для проведення ремонту належного їй авто, тому вважає що має право звернутися до власника транспортного засобу, як джерела підвищеної небезпеки, з метою відшкодування шкоди в повному об`ємі.

Посилається на те, вирішуючи пред`явлений позов по суті, суду слід застосувати положення ст.ст.1166,1167,1187 ЦК України, яким передбачено обов`язок, а не право особи, відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У зобов`язаннях з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, на заподіювача може бути покладено обов`язок відшкодування шкоди при відсутності в його діях вини чи протиправності

Зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства, потерпілий може і не проводити оцінку пошкоджень транспортного засобу, а звернутись до СТО отримати офіційний рахунок та відремонтувати свій автомобіль, пред`явивши в подальшому вимоги до порушника у розмірі витраченому на відновлювальний ремонт автомобіля.

Щодо моральних страждань то вказує, що джерелом підвищеної небезпеки є автомобіль, який належить на праві власності ОСОБА_2 , який в свою чергу і є винною особою у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Внаслідок пошкодження автомобіля, вона була змушена витрачати значні зусилля з метою відновлення пошкодженого авто, відтак зазнала душевних страждань та переживань, тому існують правові підстави для стягнення моральної шкоди

Просить скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 квітня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, яка не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції, як таке, що прийняте у відповідності до вимог чинного законодавства.

Посилається на те, що дорожньо-транспортна пригода сталася за участю позивача та без його участі, що встановлено постановою Першотравневого районного суду м. Чернівці у справі про адміністративне правопорушення №725/3223/20, що набрала законної сили, тому доказуванню не підлягає. згідно вказаної постанови суду про притягнення ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом, суд постановив закрити провадження у справі за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.

Зазначає, що оскільки постановою суду закрито провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_3 , за відсутністю в його діях складу адміністративного порушення, передбаченого ст.124 КУпАП, то і відсутні будь-які правові підстави для покладання будь-якої відповідальності за шкоду, завдану внаслідок ДТП на власника транспортного засобу яким він являється.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, а також те, що судом не встановлено факту доведеності заподіяння матеріальної шкоди позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відповідачем, тому вимоги щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди не підлягають до задоволення.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 квітня 2021 року не відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

Спірні правовідносини регулюються Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон України № 1961-IV) та главою 82 підрозділу 2 розділу ІІІ ЦК України.

Закон України № 1961-IV є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).

За нормами статті 3 Закону України № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 29 Закону України № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

У підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України № 1961-IV страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до підпунктів 37.1.1, 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

- навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку;

- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України № 1961-ІV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Такий правовий висновок щодо застосування норм права висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 753/5293/16-ц (провадження № 14-310цс18), від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19) та Верховним Судом в постановах від 21 березня 2019 року у справі № 758/16132/16-ц (провадження № 61-30263св18), від 01 липня 2019 року у справі № 513/1275/14-ц (провадження № 61-22420св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 748/1893/18 (провадження № 61-11557св19) та від 22 квітня 2021 року у справі № 754/5626/19 (провадження № 61-2061св20).

Статтею 1194 ЦК України урегульовано питання відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц (провадження № 14-80цс19)).

Непред`явлення вимоги до страховика, в даному випадку (МТСБУ) який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди.

За загальним правилом належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є страховик (МТСБУ) у межах страхової суми, зазначеної у страховому полісі. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди як співвідповідач має залучатися до участі у справі завдавач шкоди.

Фактично мотивувальна частина постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) стосується відступлення від правового висновку, подібного тому, що викладений у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, що підтверджується усталеною практикою, сформованою Верховним Судом під час розгляду подібних спорів (постанови Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 276/752/16-ц (провадження № 61-14669св19), від 16 вересня 2020 року у справі № 715/1138/18 (провадження № 61-12855св19), від 05 листопада 2020 року у справі № 753/10416/17 (провадження №61-14596св19)).

У позовній заяві зазначено та з матеріалів справи вбачається, що постановою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10.11.2020 року адміністративну справу відносно ОСОБА_3 закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Разом з тим, як зазначено і судом першої інстанції, позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що власником автомобіля, який скоїв ДТП є ОСОБА_2 , та що саме його неправомірні дії завдали шкоди майну позивача.

Крім того, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Volkswagen д.н.з. НОМЕР_1 на момент вчинення ДТП всупереч чинному законодавству України не була застрахована.

Згідно ст.41 статті 29 Закону України № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Судом першої інстанції у своєму рішенні не з`ясовано обставин звернення ОСОБА_1 до страховика, як із заявою про настання ДТП, так і з заявою про здійснення страхового відшкодування, оскільки як вбачається із вимог позовної заяви, позивачем зазначено, що на її звернення до МТСБУ з приводу відшкодування шкоди, страховиком було проведено страхове відшкодування в розмірі 5579,36 гривень.

Судом першої інстанції не встановлено підстав для відмови у виплаті зазначеної позивачем шкоди, та не встановлено обставин, які б дали підстави для страхового відшкодування у визначеному розмірі, безпосередньо з відповідача.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що відповідно до положень статті 29 Закону України № 1961-IV у разі звернення потерпілого до страховика цивільно-правової відповідальності особи, винної у ДТП, в даному випадку МТСБУ, страховик має виплатити потерпілому страхові відшкодування у розмірі ліміту страхових виплат, передбачених договором, у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу деталей.

Таким чином, для відшкодування шкоди винною у ДТП особою, необхідно встановити умови того, що згідно з Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Аналогічний висновок щодо застосування положень статті 29 Закону України № 1961-IV міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 754/5626/19 (провадження № 61-2061св20).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик в межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю та майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду.

З матеріалів справи вбачається, що сума виплати МТСБУ ОСОБА_1 становить 5579,36 гривень, що не перевищує ліміт відповідальності страховика, тому колегія суддів зазначає, що обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування, яке становить не більше 50000 гривень, покладається на страховика.

Разом з тим, колегія суддів наголошує, що той факт, що МТСБУ частково відшкодувало позивачу шкоду не свідчить про відсутність у страховика, обов`язку з виплати потерпілому, в межах ліміту відповідальності, решти суми страхового відшкодування в порядку, передбаченому Законом України Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила його суб`єктивні права, свободи чи інтереси. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

З викладеного випливає, що належним відповідачем у даній справі є МТСБУ а не власник транспортного засобу ОСОБА_2 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Згідно частини першої-другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача)) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Вказане може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по суті заявлених вимог.

Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Судом першої інстанції не встановлено, що позов у цій справі пред`явлений до неналежного відповідача, не вирішив питання про заміну неналежного відповідача та не залучив МТСБУ як відповідача, тим самим неправомірно розглянув справу по суті позову.

Апеляційний суд в силу своїх процесуальних повноважень, визначених статтями 367, 374 ЦПК України, не має права на залучення на стадії апеляційного розгляду до участі у справі інших осіб, як і повноважень на скасування рішення суду з направленням справи на новий судовий розгляд. Ці недоліки не можуть бути усунені при розгляді справи апеляційним судом, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для відмови в позові.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 5 лютого 2020 року у справі №440/1376/13-ц.

Апеляційний суд не робить висновку про обґрунтованість та доведеність позову, оскільки суд може зробити такий висновок лише за наявності належного відповідача у справі.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 30 березня 2020 року у справі №750/11196/17.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом до належного відповідача, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не є порушеним.

Відповідно до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної частини.

Оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, але допустив помилку у застосування норм матеріального права щодо мотивів такої відмови та невірно встановив обставини, тому рішення суду належить змінити в частині підстав відмови у задоволенні позовних вимог та вважати, що у задоволенні позову відмовлено із підстав та обґрунтувань, зазначених у мотивувальній частині цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кутровська Наталія Михайлівни задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 квітня 2021 року змінити, виклавши мотиви та обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог у редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з складення повного тексту судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови 07 липня 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.Б. Перепелюк

І.Н. Лисак