Справа № 462/723/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/811/3554/20 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.,

секретар: Скакун І.А.,

за участі в судовому засіданні заявника ОСОБА_1 , представника третьої особи ВПСІТП ДАП «Львівські авіалінії» Вереса В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Залізничного відділу Державної виконавчої служби у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) на ухвалу Залізничного районного суду м.Львова в складі судді Гедз Б.М. від 30 жовтня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, посадових осіб Залізничного відділу державної виконавчої служби міста Львів, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов`язання до вчинення дій, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 30 жовтня 2020 року скаргу ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, посадових осіб Залізничного відділу державної виконавчої служби міста Львів, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов`язання до вчинення дій задоволено частково.

Визнано неправомірними дії начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Добоша Юрія Олеговича та його підлеглих Залізничного відділу Державної виконавчої служби міста Львів щодо невиконання рішення від 04.04.2013 року Залізничного районного суду м. Львова, справа № 462/723/13-ц та закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817 без виконання рішення суду.

Скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817.

Зобов`язано начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та його підлеглих Залізничного відділу Державної виконавчої служби міста Львів щодо невиконання рішення від 04.04.2013 року Залізничного районного суду м. Львова, справа № 462/723/13-ц та закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817 без виконання рішення суду, усунути порушення (поновити порушене право заявника) та зобов`язати вжити всі заходи для виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

В решті заявлених вимог скарги відмовлено.

Вказану ухвалу оскаржив Залізничний ВДВС у Львові Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів).

В апеляційній скарзі просять скасувати ухвалу та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 03.02.2020р. відмовити повністю та закрити провадження у справі.

Вважають, що Залізничним районним судом м. Львова прийняті невідповідні висновки обставинам справи, порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного рішення. Вказують, що станом на день подання скарги ОСОБА_1 до Залізничного районного суду м. Львова постанова про закінчення виконавчого провадження №40665817 від 23.12.2013р. не скасована та є чинною. Також скаржник у своїй скарзі покликається на тлумачення п. 7 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі якої державним виконавцем винесено постанову про закінчення у ВП №406658817, однак обставини, що стосуються правомірності дій державного виконавця, а також застосування вказаної норми Закону неодноразово вже досліджувались судами усіх інстанції за скаргами ОСОБА_1 у справі №462/723/13-ц. Окрім цього, звертають увагу, що з моменту винесення ухвали Апеляційного суду Львівської області від 19.09.2016 року, як зазначено вище скаржником не вчинялось жодних дій, спрямованих на оскарження дій чи бездіяльності посадових осіб Залізничного ВДВС м. Львів, а також скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 23.12.2013р., однак повторно подано скаргу у даній справі до суду першої інстанції лише 03.02.2020р., що суперечить вимогам ст. 257 ЦК України, яка встановлює загальну позовну давність тривалістю у три роки. Вважають, що наведене вище дає можливість зробити висновок про неодноразові звернення зі скаргами ОСОБА_1 до судів усіх інстанцій у справі №462/723/13-ц із однаковим предметом спору, з тих самих підстав та між тими самими сторонами, при розгляді яких судами здійснено однозначне тлумачення правомірності дій державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №40665817 від 23.12.2013р. Останнє рішення Апеляційного суду Львівської області від 19.09.2016р. у даному спорі набрало чинності в день проголошення такого.

В судове засідання окрім ОСОБА_1 , представника третьої особи ВПСІТП ДАП «Львівські авіалінії» Вереса В.М., решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Судом відмовлено у допуску до розгляду справи як представника ОСОБА_2 у зв`язку із відсутністю у неї належних повноважень, що були б підтверджені відповідними документами на представництво інтересів Залізничного відділу ДВС Західного МУ МЮ м.Львів у зв`язку з чим оголошено перерву у судовому засіданні 9.06.2021 року та надано можливість такі суду надати. У наступне судове засідання аналогічно належних документів ОСОБА_2 на представництво інтересів відділу ДВС не подано.

Так, частинами першою, третьою статті 58 ЦПК України встановлено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Отже, процесуальний кодекс розмежовує такі юридичні категорії, як «представництво» і «самопредставництво».

Самопредставництво юридичної особи це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови (уповноваженого члена) колегіального виконавчого органу безпосередньо діяти від імені такої особи без довіреності, представляючи її інтереси в силу закону, статуту, положення.

Отже, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (органу державної влади) без додаткового уповноваження (довіреності).

ОСОБА_2 на представництво органу ДВС надано довіреність, яка судом їй повернута (так як не може бути належним документом на представництво інтересів державного органу, про що йшлося), а також наказ про призначення її на посаду заступника начальника Залізничного відділу ДВС та посадову інструкцію, згідно якої, вона, за посадою вправі лише за дорученням начальника відділу представляти інтереси відділу ДВС у судах, зокрема, забезпечувати апеляційне оскарження (п.4 Положення).

Зважаючи на вказане вище згадана посадова інструкція, також, не містить чітко визначеного її права діяти від імені відділу ДВС без додаткового уповноваження, у даному випадку доручення.

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, теж, вбачається, що єдиною особою, яка вправі представляти відділ ДВС без довіреності є керівник відділу Стасишин А.Р.

Пунктом 18 розділу XІІІ «Перехідних положень» ЦПК України встановлено, що положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

02 червня 2016 року Верховною Радою України було прийнято зміни до Конституції України (Закон України №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)»), відповідно до яких розділ XV «Перехідні положення» Основного Закону України було доповнено пунктом 16-1, підпункт 11 якого передбачає, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції з 01 січня 2019 року.

Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 01 січня 2020 року.

Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.

Вказані зміни набули чинності 30 вересня 2016 року.

ОСОБА_2 , також, не подано жодних доказів про те, що вона є діючим адвокатом і відповідно вправі діяти від імені відділу ДВС не в порядку самопредставництва, а як представник.

У зв`язку з вищенаведеним підстав для допуску вказаної особи як представника відділу ДВС у суду не було.

Вказане, також, відповідає правовій позиції, викладеній в ухвалі Верховного Суду від 21.04.2020 року у справі №639/7781/16-ц.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявника та представника заінтересованої особи в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів скарги, відзиву на скаргу, апеляційної скарги, а також усних та письмових пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.4 ст. 124, п. 9 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 18, 262, 447, 453 п.а ч.1 ст. 449, ч.2 ст. 451, ЦПК України, ст. 6 Конвенції про права людини і основоположних свобод, ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження та застосування практики Європейського суду з прав людини», п. 40 рішення ЄСПЛ у справі «Горнсбі проти Греції», рішення ЄСПЛ у справі «Піалопус та інші проти Греції», рішення ЄСПЛ від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» заява №40450/04, ст. 1, п. 7 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», ст.2,ч.1 ст.3, ч.1-3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», та задовольняючи частково скаргу, виходив з того, що 04.04.2013 року Залізничним районним судом м.Львова у справі № 462/723/13ц ухвалено рішення про стягнення із ДАП «Львівські авіалінії на користь ОСОБА_1 35506,60 грн. різниці середнього заробітку з урахуванням індексації та компенсації за період з 07.11.2007 року по 30.01.2013 року. Зазначене рішення суду набрало законної сили 24.09.2013 року та 01.11.2013 року видано виконавчий лист, який передано на виконання у Залізничний ВДВС ЛМУЮ. На даний час рішення суду не виконано. 12.11.2013 року Залізничним ВДВС ЛМУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 40665817. 23.12.2013 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №40665817 без виконання рішення суду. Суд встановив, що в обґрунтування постанови державний виконавець покликається, що 03.11.2011 року Міністерством інфраструктури України прийнято рішення про припинення шляхом ліквідації Державного підприємства «Львівські авіалінії» (Наказ № 496 від 03.11.2011 року), оскільки останній є його учасником. Державне підприємство «Львівські авіалінії» т з 14 листопада 2011 року перебуває у стані припинення юридичної особи шляхом ліквації про що відображено у Витязі з ЄДРПОУ. Оголошення про початок процедури ліквідації надруковано в газеті «Голос України» №217 від 18 листопада 2011 року. Ліквідатором ДАП «Львівські авіалінії» призначено ОСОБА_3 . У відповідності до п.7 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) виконавче провадження підлягає закінченню у разі передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії (або ліквідатору) у разі ліквідації боржника-юридичної особи. Виконавчий лист надсилається до ліквідаційної комісії (або ліквідатору). Відповідно до ч.2 ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ліквідації боржника-юридичної особи виконавчий документ надсилається ліквідаційній комісії (або ліквідатору) для вирішення питання про подальший порядок виконання рішення у встановленому законом порядку.26.11.2013 року до Залізничного відділу ВДВС ЛМУЮ надійшло повідомлення, що Наказом Міністерства інфраструктури України №334 від 03.11.2013 року головою ліквідаційної комісії призначено ОСОБА_4 . З огляду вищенаведеного, виконавчий документ слід скерувати голові ліквідаційної комісії ДАП «Львівські авіалінії» за адресою м.Львів Аеропорт ЦА. Суд зазначив, що стягувач ОСОБА_1 вважав, що у державного виконавця не було підстав для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 23.12.2013 року у зв`язку з передачею виконавчого документа до ліквідаційної комісії ДАП «Львівські авіалінії» у разі ліквідації боржника, оскільки зазначене підприємство не ліквідоване, не визнане банкрутом, а тому підстав для закінчення виконавчого провадження, передбачених п.7 ч.1 ст.49, п.2 ст. 67, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», діючого на час прийняття постанови не було. Вважаючи дії державного виконавця неправомірними, ОСОБА_1 звернувся в суд із скаргою. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 04.06.2014 року (справа № 462/723/13-ц) у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця та начальника Залізничного ВДВС ЛМУЮ щодо постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № 40665817 від 23.12.2013 року відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 18.07.2014 року ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 04.06.2014 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.11.2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 04.06.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 18.07.2014 року залишено без змін. Повторне звернення в суд із скаргою з приводу невиконання рішення суду від 04.04.2013 року мало місце у 2015 році з участю Вільної професійної спілки інженерно-технічних працівників Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 01.12.2015 року (справа № 462/723/13-ц у задоволенні скарги ОСОБА_1 з приводу невиконання рішення суду Державним авіапідприємством «Львівські авіалінії» та Залізничним відділом державної виконавчої служби ЛМУЮ (заінтересована особа Вільна професійна спілка інженерно-технічних працівників Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії) відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19.09.2016 року ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 01.12.2015 року залишено без змін. В подальшому стягувачем ОСОБА_1 протягом 2015-2019 років у всі судові інстанції оскаржувалися дії державного виконавця з приводу невиконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 04.06.2015 року з приводу цього ж предмета спору - стягнення заробітної плати. У зазначених скаргах ОСОБА_1 посилався на неправомірні, як він вважав, дії державного виконавця і з приводу невиконання рішення суду від 04.04.2013 року. 29.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся із черговою скаргою-зверненням у Антикорупційне бюро України з приводу триваючого порушення його права щодо невиконання рішень судів про стягнення заборгованості та закінчення виконавчого провадження. Листом начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) від 16.01.2020 року № С-327/1/02, який ОСОБА_1 отримав 31.01.2020 року його інформовано про хід виконання та надано відповідь з приводу звернення. Не погодившись із розглядом його скарги та отриманим листом, де начальник Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Добош Ю.О. продовжує твердити про «ліквідатора», посилається на хибні та протиправні висновки судів щодо «ліквідації боржника», вважає дії державних виконавців про закінчення виконавчого провадження без виконання правильними, відмовився вживати заходи для примусового виконання судового рішення, 03.02.2020 року ОСОБА_1 в черговий раз звернувся в суд з скаргою, в якій стверджує, що начальник Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Добош Ю.В. та його підлеглі не вживають заходів для виконання рішення суду від 04.04.2013 року та закінчення виконавчого провадження № ВП 40665817 у справі №462/723/13-ц. При цьому, у скарзі від 03.02.2020 року стягувач ОСОБА_1 посилається на практику Верховного Суду з аналогічного предмета спору при винесенні рішення у справі № 462/2418, провадження №61-84св18 від 26 червня 2018 року. В ухвалі суду від 06.07.2020 р., якою скасовано попередню ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 06.02.2020 р., апеляційний суд зазначає, що звертаючись зі скаргою, стягувач ОСОБА_1 посилається на постанову Верховного Суду з аналогічним предметом спору у справі № 462/2418, провадження №61-84св18 від 26 червня 2018 року, на яку суду першої інстанції слід звернути увагу, у якій зазначено, що тривале невиконання рішень, постановлених національними судами є системною проблемою України, яка констатована у декількох рішеннях Європейського суду з прав людини. Отже, на підставі наведеного, суд врахував, що порушення прав позивача є триваючим, оскільки протягом багатьох років він домагається виконання судового рішення, яке набрало законної сили , однак таке на сьогоднішній день залишається невиконаним і при цьому, скаржник не вважає пропущеним строк звернення до суду із скаргою. Так, переглядаючи справу № 462/8526/14-ц, Верховний Суд у постанові від 27.03.2019 р. дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій не врахували, що згідно пункту 7 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент прийняття оскарженої постанови) виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання боржника банкрутом. У цій справі боржником є державне підприємство, яке перебуває в процесі ліквідації. З урахуванням наведених норм права, позиції, викладеної у постанові Верховного суду від 27.03.2019 р. та Львівського апеляційного суду від 29.05.2019 р., обставин даної справи, суд прийшов до переконання, що дії Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції належить визнати неправомірними та скасувати постанову Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 23.12.2013 р. ВП № 40665817 про закінчення виконавчого провадження. Крім того, Верховний Суд у постанові від 26.06.2020 р. у справі № 462/2418/15-ц зазначив, що апеляційний суд не врахував обставини справи та дійшов передчасного висновку про безпідставність скарги в частині порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку про обгрунтованість скарги та підставність вимог ОСОБА_1 , відтак дії начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, посадових осіб Залізничного відділу державної виконавчої служби міста Львів щодо невиконання рішення від 04.04.2013 року Залізничного районного суду м. Львова, справа № 462/723/13-ц слід визнати неправомірними, постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817 від 23.12.2013 р. - скасувати і зобов`язати начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та його підлеглих Залізничного відділу Державної виконавчої служби міста Львів вжити заходів для виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04.04.2013 р., яке набрало законної сили, з урахуванням Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення та вимогам закону та підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає.

3.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із скаргою, суб`єкти оскарження: Начальник Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Залізничний ВДВС м. Львів, заінтересованої особи: Вільна професійна спілка інженерно-технічних працівників ДАП «Львівські авіалінії», ДП «Львівські авіалінії», в якій просив:

- визнати неправомірними дії начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Добоша Ю.О. та його підлеглих Залізничного відділу Державної виконавчої служби міста Львів щодо невиконання рішення від 04.04.2013 року Залізничного районного суду м. Львова, справа № 462/723/13-ц та закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817 без виконання рішення суду;

- скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817;

- зобов`язати начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Добоша Юрія Олеговича та його підлеглих Залізничного відділу Державної виконавчої служби міста Львів щодо невиконання рішення від 04.04.2013 року Залізничного районного суду м. Львова, справа № 462/723/13-ц та закінчення виконавчого провадження ВП № 40665817 без виконання рішення суду, усунути порушення (поновити порушене право заявника) та зобов`язати вжити всі заходи для виконання рішення суду, яке набрало законної сили;

- здійснити судовий контроль за виконанням рішення від 04.04.2013 року Залізничного районного суду м. Львова, справа № 462/723/13-ц, зобов`язати суб`єктів оскарження повідомити суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня одержання ухвали;

- винести окрему ухвалу за фактом виявлення умисного невиконання судового рішення, що набрало законної сили, або перешкоджання його виконанню посадовими особами суб`єктів оскарження, яка надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи до порушників законодавства.

В обґрунтування скарги покликався на те, що 04.04.2013 року Залізничним районним судом м.Львова у справі № 462/723/13-ц ухвалено рішення про стягнення на користь ОСОБА_1 із ДАП «Львівські авіалінії» 35 506 грн. 60 коп. різниці середнього заробітку, з урахуванням індексації та компенсації за період з 07.11.2007 року по 30.01.2013 року. Вказане рішення суду набрало законної сили 24.09.2013 року та 01.11.2013 року видано виконавчий лист, який було пред`явлено на виконання в Залізничний ВДВС ЛМУЮ. Проте по даний час рішення суду не виконано. 12.11.2013 року Залізничним ВДВС ЛМУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №40665817. Проте, 23.12.2013 р. державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №40665817, без виконання рішення суду, яка обгрунтована тим, що 03.11.2011 року Міністерством інфраструктури України прийнято рішення про припинення шляхом ліквідації державного підприємства "Львівські Авіалінії" (наказ №496 від 03 листопада 2011 року). Ліквідатором ДАП "Львівські Авіалінії" призначено ОСОБА_3 . У відповідності до п. 7 частини 1 статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії (або ліквідатору) у разі ліквідації боржника - юридичної особи. Виконавчий лист надсилається до ліквідаційної комісії (або ліквідатору). Заявник зазначає, що за фактом невиконання судового рішення він 22.07.2015 р. звертався із заявою в Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, на яку 04.08.2015 р. отримав відповідь від 27.07.2015 р. № С-691/09, де відмовили у виконанні судового рішення, посилаючись на «ліквідатора» та «ліквідацію» підприємства. 05.08.201015 р. звернувся в суд зі скаргою на рішення та бездіяльність Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області. 07.10.2015 р. було постановлено ухвалу про відмову в задоволенні скарги, яку оскаржено в апеляційному порядку. Апеляційний суд Львівської області ухвалив рішення від 05.11.2015 р., яким апеляційну скаргу відхилено. 23.03.2016 р. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу відхилив. Крім того, зазначив, що у відповіді від 16.01.2020р. № С-327/1/02 начальник Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Добош Ю.О. продовжує твердити про «ліквідатора», посилається на хибні та протиправні висновки судів щодо «ліквідації боржника», вважає дії державних виконавців по закінченню виконавчого провадження без виконання правильними. Відмовився вживати заходів для примусового виконання судового рішення. Також, покликається на постанову від 27.03.2019р. у якій Верховний Суд виклав висновки про хибне тлумачення чинного законодавства попередніми судами: «Тлумачення пункту 7 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV свідчить, що виконавче провадження підлягає закінченню при визнанні боржника банкрутом, а не здійснення процедури ліквідації юридичної особи, постановив: ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2017 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до апеляційного суду». 29.05.2019р. Львівський апеляційний суд виконав вказівки касаційного суду та зазначив в ухвалі: «У цій справі боржником є державне підприємство, яке перебуває в процесі ліквідації. Згідно п.7 ч. І ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання боржника банкрутом. Тлумачення пункту 7 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент прийняття оскарженої постанови) свідчить, що виконавче провадження підлягає закінченню при визнанні боржника банкрутом, а не здійснення процедури ліквідації юридичної особи. З урахуванням наведених норм права та обставин справи апеляційний суд дійшов висновку, що дії Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції належить визнати неправомірними та скасувати постанову Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 30 вересня 2019 року ВП №48331832 про закінчення виконавчого провадження. Крім того, Верховний Суд у постанові зазначив, що апеляційний суд не врахував обставини справи та дійшов передчасного висновку про безпідставність скарги в частині порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та ухвалив: «Визнати неправомірними дії Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції. Скасувати постанову Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 30 вересня 2015 року ВП №48331832 про закінчення виконавчого провадження. Зобов`язати Залізничний відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції вжити заходів для виконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 04 червня 2015 року, з урахуванням Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Вважає, що після постанов Верховного Суду від 27.03.2019 р. та від 26.06.2018 року усі відмовні рішення судів 1-ї та апеляційної інстанцій по бездіяльності державних виконавців щодо боржника ДАП «Львівські авіалінії» підлягають скасуванню. При цьому, заявник вказує, що боржник не визнаний банкрутом, ліквідатора не призначалось, підприємство не знято з державної реєстрації. Вважає, що суб`єкти оскарження не бажають виконувати рішення суду, що набрало законної сили, по даний час від посадових осіб управління юстиції, державної виконавчої служби та боржника не поступало жодних повідомлень щодо виконання судового рішення. За фактом багаторічного невиконання рішення суду жодних заходів до посадових осіб боржника не вживалося, штрафи не накладалися, не вживаються заходи для встановлення викраденого майна, активів та коштів боржника.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Також, із практики Європейського суду з прав людини, вбачається, що «...право на суд, захищене статтею 6 [Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод], було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" ( 980_079 ) (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" ( 980_075 ) (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V)» (цитата п. 51 Рішення ЄСПЛ Юрій Миколайович Іванов проти України від 15.10.2009 року Заява N 40450/04.

Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад:

1) верховенства права;

2) обов`язковості виконання рішень;

3) законності;

4) диспозитивності;

5) справедливості, неупередженості та об`єктивності;

6) гласності та відкритості виконавчого провадження;

7) розумності строків виконавчого провадження;

8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями;

9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Зважаючи на наведені норми закону виконання судового рішення є однією із ключових стадій ефективного доступу до суду без якої сам факт звернення до суду і вирішення на користь особи справи було б беззмістовними.

Враховуючи вказане на державну виконавчу службу, приватного виконавця покладено важливий обов`язок практичної реалізації судового рішення, що набрало законної сили, неналежне, неповне чи несумлінне виконання якого слід вважати порушує вимоги закону, а також нівелює право особи на доступ до суду як такий.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, 4.04.2013 року Залізничним районним судом м.Львова у справі № 462/723/13ц ухвалено рішення про стягнення із ДАП «Львівські авіалінії» на користь ОСОБА_1 35506,60 грн. різниці середнього заробітку з урахуванням індексації та компенсації за період з 07.11.2007 року по 30.01.2013 року. Зазначене рішення суду набрало законної сили 24.09.2013 року та 01.11.2013 року видано виконавчий лист, який передано на виконання у Залізничний ВДВС ЛМУЮ. На даний час рішення суду не виконано.

12.11.2013 року Залізничним ВДВС ЛМУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 40665817.

23.12.2013 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №40665817 без виконання рішення суду.

В обґрунтування постанови державний виконавець покликався, що 03.11.2011 року Міністерством інфраструктури України прийнято рішення про припинення шляхом ліквідації Державного підприємства «Львівські авіалінії» (Наказ № 496 від 03.11.2011 року), оскільки останній є його учасником. Державне підприємство «Львівські авіалінії» т з 14 листопада 2011 року перебуває у стані припинення юридичної особи шляхом ліквації про що відображено у Витязі з ЄДРПОУ. Оголошення про початок процедури ліквідації надруковано в газеті «Голос України» №217 від 18 листопада 2011 року. Ліквідатором ДАП «Львівські авіалінії» призначено ОСОБА_3 . У відповідності до п.7 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) виконавче провадження підлягає закінченню у разі передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії (або ліквідатору) у разі ліквідації боржника-юридичної особи. Виконавчий лист надсилається до ліквідаційної комісії (або ліквідатору). Відповідно до ч.2 ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ліквідації боржника-юридичної особи виконавчий документ надсилається ліквідаційній комісії (або ліквідатору) для вирішення питання про подальший порядок виконання рішення у встановленому законом порядку. 26.11.2013 року до Залізничного відділу ВДВС ЛМУЮ надійшло повідомлення, що Наказом Міністерства інфраструктури України №334 від 03.11.2013 року головою ліквідаційної комісії призначено ОСОБА_4 . З огляду вищенаведеного, виконавчий документ слід скерувати голові ліквідаційної комісії ДАП «Львівські авіалінії» за адресою м.Львів Аеропорт ЦА.

Проте, судом першої інстанції вірно враховано, що порушення прав заявника є триваючим, оскільки протягом багатьох років він домагається виконання судового рішення, яке набрало законної сили та таке на сьогоднішній день залишається не виконаним.

Згідно п.7 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання боржника банкрутом.

У даній ж справі боржником є державне підприємство, яке перебуває в процесі ліквідації та таке не було визнано банкрутом.

Окрім цього, згідно позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 26 червня 2018 року у справі №462/2418/15-ц, Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у частині першій статті 2 передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Згідно з частиною першою статті 3 названого Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

При виконанні судових рішень про задоволення позовних вимог до державних органів, гарантом виступає саме держава Україна. Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» регулює ті випадки, коли здійснюється стягнення з державних органів, установ та підприємств, а тому є спеціальним та його норми мають пріоритет у випадку не врегулювання будь-яких питань з виконання таких судових рішень.

Основними умовами для застосування Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є відкрите виконавче провадження та невиконання судового рішення протягом шести місяців (стаття 4 цього Закону).

Зважаючи на вказане, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що дії Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції належить визнати неправомірними та скасувати постанову Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 23.12.2013 р. ВП № 40665817 про закінчення виконавчого провадження.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та таку слід залишити без задоволення, залишивши оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Залізничного відділу Державної виконавчої служби у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 30 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 08 липня 2021 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Т.І. Приколота

Р.В. Савуляк