Номер провадження: 22-ц/813/1930/21
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

адвоката відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и в:

28 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_2 , який діяв на підставі довіреності, виданої ОСОБА_1 та був уповноважений довірителем на продаж належного останньому автомобіля за ринковою ціною, 13 лютого 2015 року продав ОСОБА_4 належний ОСОБА_1 автомобіль марки «Ford», модель «Focus», рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Після реалізації вказаного автомобіля, ОСОБА_2 , як повірений, гроші, які мали бути отримані від продажу вказаного автомобіля в сумі 225 490,95 грн., ОСОБА_1 , як довірителю, не повернув та користувався вирученими коштами впродовж тривалого часу (з 14.02.2015р. по 11.09.2018р.), чим порушив виконання грошового зобов`язання, а відтак, відповідно до ст. 625 ЦК України, має сплатити на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати, на підставі чого ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

12 березня 2019 року від відповідача до суду надійшов відзив, в якому ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що постановою апеляційного суду Одеської області від 11 вересня 2018 року, якою було частково скасовано рішення Суворівського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2017 року, встановлено, що правочин по відчуженню автомобіля марки «Ford», модель «Focus», рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, та ОСОБА_4 є недійсним, а сам автомобіль має бути повернутий ОСОБА_1 , а відтак, даний позов є штучним та надуманим.

16 червня 2020 року ОСОБА_1 подав уточнену позовну заяву, в якій просив стягнути на свою користь з ОСОБА_2 260 254,84 грн., з яких 36 140,33 грн. 3% річних, а 224 114,51 грн. інфляційні втрати.

15 липня 2020 року ОСОБА_2 подані доповнення до відзиву, в яких відповідач наголосив на тому, що постановою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року скасовано постанову апеляційного суду Одеської області від 11 вересня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та залишено в силі в цій частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2017 року, а також встановлено, що укладаючи правочин по відчуженню автомобіля, ОСОБА_2 діяв в межах чинного законодавства з урахуванням повноважень, наданих йому ОСОБА_1 на підставі довіреності.

22 липня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що через вимушену необхідність при покупці 24 жовтня 2014 року автомобіля марки «Ford», модель «Focus», рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти під заставу вказаного транспортного засобу.

Для забезпечення можливості в подальшому задовольнити свої вимоги за рахунок вказаного автомобіля, 24 жовтня 2014 року ОСОБА_1 видав довіреність на розпорядження вказаним автомобілем на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_4

13 лютого 2015 року ОСОБА_2 відчужив вказаний транспортний засіб ОСОБА_4 , діючи в рамках повноважень, встановлених довіреністю від 24 жовтня 2014 року, що позивач вважає незаконним, так як наполягає на тому, що застава автомобіля була вчинена лише з метою гарантії виконання грошового зобов`язання, а не з метою перепродажу вказаного автомобіля. 08 квітня 2015 року довіреність була скасована, а тому позивач вважає подальше відчуження автомобіля 10 квітня 2015 року на користь ОСОБА_5 незаконним.

У останнє судове засідання сторони по справі не з`явились. Сторони сповіщались про розгляд справи належним чином.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2020 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні витрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Так судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №523/5681/105-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним та витребування з чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - ОСОБА_4 ,, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

За результатами розгляду вказаної цивільної справи, 10 квітня 2019 року Верховний Суд ухвалив постанову, якою постанову апеляційного суду Одеської області від 11 вересня 2018 року скасовано в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання правочину відчуження автомобіля марки «FORD», укладеного між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, зареєстрованої в реєстрі за №2644, та ОСОБА_4 , оформленого довідкою-рахунком ААЕ №065437 від 13 лютого 2015 року ТОВ «Віколь», недійсним; визнання недійсною довідки - характеристики ААЕ №065437 від 13 лютого 2015 року ТОВ «Віколь», на підставі якої було проведено перереєстрацію транспортного засобу марки «FORD» модель «FOCUS», синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 ; витребування у ОСОБА_5 автомобіля марки «FORD» модель «FOCUS», синього кольору, 2008 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 та повернення його у власність ОСОБА_1 та залишено у цій частині в силі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2017 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так вказаною постановою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року визначено встановленими наступні обставини.

24 жовтня 2014 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на транспортний засіб - автомобіль марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В той же день між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 отримав грошові кошти в сумі 3 750 доларів США. Договір позики було укладено у простій письмовій формі у вигляді розписки, строк повернення встановлено сторонами до 24 листопада 2014 року.

Цього ж дня, ОСОБА_1 було видано довіреність на розпорядження з правом продажу або міни автомобіля марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , строком на три роки, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського округу Бураковою О.І..

Автомобіль марки «FORD», модель «FOCUS», рік випуску 2008, реєстраційний номер НОМЕР_1 перейшов в користування ОСОБА_2 ..

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідносини, в яких одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Таким чином довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (ч. 1 ст. 1004 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Вказана стаття має імперативний характер, тому, обов`язки повіреного є такими, що встановлені безпосередньо законом. Повірений зобов`язаний негайно передати все одержане за договором довірителеві. У зв`язку з тим, що правочин, вчинений повіреним, створює правові наслідки саме для довірителя, йому ж на праві власності належатиме майно, яке повірений одержить у зв`язку з виконанням договору. Тому, повірений зобов`язаний негайно передати таке майно власникові, а у разі невиконання цього обов`язку повинен нести відповідальність за спричинену матеріальну шкоду.

У встановлений розпискою строк грошові кошти у розмірі 3 750 дол. США. ОСОБА_1 не були повернуті ОСОБА_2 ..

13 лютого 2015 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на спірний автомобіль на підставі довідки-рахунку ААЕ №065437, яка видана 13 лютого 2015 року ТОВ «Віколь».

10 квітня 2015 року право власності на спірне майно було перереєстровано за ОСОБА_5 ..

Також суди установили, що ОСОБА_1 не отримав грошові кошти від продажу автомобілю, а ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не отримали погашення боргу за рахунок проданого автомобілю.

Крім того, Верховним Судом було встановлено, що ОСОБА_1 , видаючи довіреність, яка за своєю юридичною сутністю є одностороннім правочином, який повинен відповідати загальним вимогам передбаченими статтею 203 ЦК України, розумів наслідки своїх дій, оскільки, як встановили суди, неодноразово вчиняв такі правочини. Як убачається з тексту довіреності, позивач уповноважив відповідачів розпоряджатися на власний розсуд спірним майном, у тому числі продавати та міняти належне йому майно.

Відповідачі, в свою чергу, на власний розсуд розпорядилися спірним майном, діючи в органах МРЕВ на підставі цієї довіреності. Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що вчиняючи правочин, предметом якого є спірний автомобіль, відповідачі діяли в межах чинного законодавства з урахуванням повноважень, наданих їм позивачем на підставі довіреності. А отже позивач не довів, що спірне майно вибуло з його розпорядження та володіння не за його волею.

ОСОБА_1 вважає, що відповідач мав передати йому 13 лютого 2020 року за продаж вказаного автомобіля грошові кошти в сумі 225 490 грн., що складає ринкову вартість даного автомобіля відповідно до висновку експертного дослідження №56т від 09 жовтня 2015 року, складеного судовим експертом Кеосак І.П.. Однак, не передавши вказані кошти, ОСОБА_2 , тим самим порушив виконання грошового зобов`язання, в зв`язку з чим до нього мають буди застосовані наслідки, які передбачені ст. 625 ЦК України, а саме: стягнуто 3% річних від простроченої суми за період з 14 лютого 2015 року по 16 червня 2020 та інфляційні втрати за цей період.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Доводи апеляційної скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Інших доводів на спростування оскаржуваного рішення суду, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Головуючий суддя Драгомерецький М.М. перебував у відпустці з 22 червня по 02 липня 2021 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом; суддя-учасник колегії Громік Р.Д. перебував у відпустці з 22 червня по 02 липня 2021 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повне судове рішення виготовлено 09 липня 2021 року.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 09 липня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік