Єдиний унікальний номер 225/1681/21
Номер провадження 2/225/489/2021
10 червня 2021 року м. Торецьк
Дзержинський міський суд Донецької області в складі:
головуючого судді Довженко О.В.,
за участю секретаря судового засідання Федорцової І.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу батька, -
В березні 2021 року позивачем подано позов про надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька дитини.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що має намір протягом року виїжджати разом з неповнолітнім сином до Чорногорії та Російської Федерації. Однак, отримати на це згоду батька дитини не виявляється можливим, що стало приводом звернення до суду з відповідним позовом.
Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 27/0/38-14, дана позовна заява підлягає розгляду Дзержинським міським судом Донецької області.
Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 22.04.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі.
Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 11.05.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивач до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, заперечення проти заочного розгляду справи відсутні.
Відповідач до судового засідання не з`явився, про місце та час розгляду повідомлений шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно до ст. 11 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції». Відзив на позовну заяву відповідачем не поданий.
Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення, суд розглядає справу на підставі ст.ст. 208-283 ЦПК України, заочно.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, судом встановлено наступне:
сторони у справі знаходились у шлюбі з 11.03.2009 року, який, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 08.06.2011 року, що видане відділом державної реєстрації актів цивільного сану Мар'їнського районного управління юстиції у Донецькій області, за актовим записом № 43, був розірваний (а.с.11).
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 02.04.2009 року, що видане Докучаєвським міським управлінням юстиції України 02.04.2009 року за актовим записом №58, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю дитини записана позивач ОСОБА_1 , батьком - відповідач у справі ОСОБА_2 (а.с.12).
Позивач стверджує, що після припинення стосунків з відповідачем у справі неповнолітня дитина - ОСОБА_3 , залишився проживати разом з нею та знаходиться на її утриманні.
Батько дитини, за твердженням позивача, проживає на території м. Донецьк. Близько дев`яти років відповідач ані з позивачем, ані з неповнолітнім сином не спілкується, участі в утриманні та вихованні дитини не приймає. Місцезнаходження відповідача на даний момент позивачеві невідоме, останнє відоме місце реєстрації позивача: АДРЕСА_1 , що є тимчасово окупованою територією України.
На теперішній час у позивача виникла необхідність оздоровити дитину у країнах Чорногорії та Російської Федерації.Однак, з огляду на наведене, отримати на це згоду батька дитини об`єктивно не виявляється можливим, що стало приводом звернення до суду з відповідним позовом.
Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного:
загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».
Відповідно до п.п.3-5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 року - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:
-за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;
-без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, на підставі: свідоцтва про смерть другого з батьків;
-рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім;
-рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним;
-рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
З наведеного вбачається, що чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на перетин державного кордону, лінії зіткнення територій проведення операції Об`єднаних сил без згоди батька, не позбавленого батьківських прав.
Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
При цьому, згідно ч.ч.2-4 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.
Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства»).
При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.
Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.
Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини).
Відповідно до Принципів 4, 7 Декларації прав дитини, дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків.
Декларація прав дитини зобов`язує держав - учасниць забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1 і ч. 2 ст. 3). Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18).
Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою.
У відповідності до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції держави - учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь - яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток.
Виходячи з системного аналізу Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 року № 152, кожній дитині, яка є громадянином України, оформлюється окремий паспорт, незалежно від віку.
Таким чином, вирішуючи питання щодо надання дозволу позивачеві на виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька дитини, суд враховує, що саме позивач, як матір дитини, має переважне право перед іншими особами на особисте виховання і на самозахист своєї дитини, її вимоги зводяться на оздоровлення дитини, що відповідає інтересам дитини, сприяє її гармонійному та всебічному розвитку. Тоді як відсутність згоди батька дитини порушує права дитини на вільне пересування, відпочинок, оздоровлення, навчання тощо. За наведених обставин, позовні вимоги суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст.10, 12, 206, 258-259, 263-265 ЦПК України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) про надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу батька - задовольнити.
Надати тимчасовий дозвіл на виїзд/в`їзд за межі України до країн Чорногорії та Російської Федерації, неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у супроводі матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , строком на один рік, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили.
Надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дозвіл на оформлення нотаріальних документів на виїзд/в`їзд неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України, а саме до країн Чорногорії та Російської Федерації в супроводі уповноваженої особи без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , строком на один рік, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили.
Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Донецького апеляційного суду з урахуванням вимог п. 15.5 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлений 22.06.2021 року.
Суддя О.В. Довженко