ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 року м. Чернівці

Справа № 719/97/21

Провадження №22-ц/822/654/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І.М.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар Собчук І.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач державне підприємство «Новодністровська державна швейно-трикотажна фабрика»,

третя особа Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільскій областях,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільскій областях та Віктковської Майї Віссаріонівни, в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 21 квітня 2021 року, головуючий у І-й інстанції Цицак В.Л.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДП «Новодністровська державна швейно-трикотажна фабрика» (надалі ДП «Новодністровська ДШТФ») про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки та компенсації втрати частини доходів.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 19 січня 2017 року наказом №18 Регіонального відділення ФДМ України по Чернівецькій області її було призначено на посаду виконуючого обов`язки директора ДП «Новодністровська ДШТФ», а 23 вересня 2019 року звільнено із займаної посади наказом № 85 Регіонального відділення ФДМ України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях.

Обов`язки директора ДП «Новодністровська ДШТФ» виконувались нею до дня звільнення.

Вказувала на те, що за весь період роботи на підприємстві не отримувала заробітної плати та не використовувала щорічну основну відпустку, а в день звільнення з нею також не було проведено розрахунок.

Станом на день подання позовної заяви до Єдиного державного реєстру підприємств, організацій і установ не внесено змін щодо керівника підприємства.

Просила стягнути з відповідача заборгованість з заробітної плати на загальну суму 122 698,47 грн, що складається із заборгованості по заробітній платі за січень 2017 року 1 440 грн (3200,00/20 х 9), 11 місяців 2017 року 35 200 грн (3200 х11 місяців), 12 місяців 2018 року 44 676 грн (3723 грн. х 12 місяців), 8 місяців 2019 року 37 784 грн (4723 грн х 8 місяців), вересень 2019 року 3 598,47 грн (4723 грн/21*16); середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 77 070,12 грн; грошову компенсацію в розмірі 8 727,86 грн за невикористані 64 дні щорічної відпустки та 8 576,62 грн компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а також понесені судові витрати.

Рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 21 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Новодністровська державна швейно-трикотажна фабрика» на користь ОСОБА_1 ненараховану заробітну плату в розмірі 117 879,42 грн та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 8 727,86 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення з ДП «Новодністровська державна швейно-трикотажна фабрика» на користь ОСОБА_1 заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 4 173 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат

На зазначене рішення суду Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільскій областях подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Посилається на те, що рішення прийнято з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у справі немає доказів, які б підтверджували перебування позивача у трудових відносин з відповідачем, зокрема відсутній укладений трудовий договір, контракт, наказ про час, коли позивач приступила до виконання обов`язків директора, не заведена трудова книжка, відсутнє погодження на призначення з головою місцевої державної адміністрації, не визначено розміру заробітної плати. Відсутній штатний розпис і табель обліку робочого часу. Позивачем не доведено самого факту виконання роботи з підпорядкуванням його внутрішньому трудовому порядку. Немалозначним є факт відсутності робочого місця, оскільки приміщень на балансі ДП «Новодністровська державна швейно-трикотажна фабрика», де можна було б виконувати трудові обов`язки, немає.

На апеляційну скаргу відзив не надходив.

На зазначене рішення суду представник позивача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів і ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким зазначені вимоги задовольнити.

Посилається на те, що рішення в оскаржуваній частині прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відсутність коштів та працівників на підприємстві не свідчить про відсутність вини роботодавця і не є підставою для звільнення підприємства від відповідальності за ст. 117 КЗпП України.

На апеляційну скаргу відзив не надходив.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільскій областях задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що допущення ОСОБА_1 до фактичного виконання обов`язків керівника фабрики, видача наказів про прийняття її на роботу та звільнення із займаної посади, передача позивачу печатки, штампів, документації підприємства, подання нею фінансових звітів від імені юридичної особи та відповідно їх прийняття та опрацювання третьою особою, внесення особи позивача до ЄДРПОУ як керівника відповідача, дають суду підстави для висновку про те, що між сторонами з 19 січня 2017 року по 23 вересня 2019 року існували трудові відносини, внаслідок чого ОСОБА_1 виконувала функції керівника фабрики.

Відсутність прибутків, нерухомого майна та припинення господарської діяльності підприємством не спростовує факту перебування працівника у трудових відносинах з юридичною особою, при тому що у фабрики залишаються позитивні зобов`язання перед державою щодо подання бухгалтерської та фінансової звітності, збереження майна та забезпечення діяльності підприємства.

Позивач була не тільки керівником, але і єдиним працівником фабрики. Отже, відсутність табелів обліку робочого часу та штатного розпису підприємства є цілком виправданим.

Відмовляючи в іншій частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач була єдиним працівником фабрики та одночасно її керівником - адміністрацією підприємства, а тому саме на неї покладався обов`язок вчасно нараховувати і виплачувати собі заробітну плату, а також здійснити повний розрахунок при звільненні.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що до відносин, які виникли між сторонами при звільненні ОСОБА_1 , не можуть бути застосовані положення ст. 117 КЗпП України та Постанови № 159 від 21.02.2001р., оскільки саме з вини позивача, а не відповідача, не була виплачена заробітна плата керівнику фабрики.

Повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області №226 від 05 листопада 2003 року, за підписом начальника регіонального відділення Комаровської І.П., затверджено акт приймання-передачі функцій управління майном ДП «Новодністровська ДШТФ» (а.с.34).

Відповідно до акту приймання-передачі функцій управління майном Новодністровської державної швейно-трикотажної фабрики, затвердженого начальником Регіонального відділення ФДМ України по Чернівецькій області Комаровською І.П. від 05 листопада 2003 року, підприємство протягом 3-х років працює збитково, нерентабельне; дебіторська заборгованість становить 30 400 грн; кредиторська заборгованість становить 159 000 грн, в тому числі по заробітній платі - 53 200 грн. Запропоновано комісії передати цілісний майновий комплекс Новодністровської державної швейно-трикотажної фабрики, що знаходиться в АДРЕСА_1 до управління Регіонального відділення ФДМ України по Чернівецькій області для подальшої приватизації шляхом продажу на аукціоні (а.с.35).

Також встановлено, що 19 січня 2017 року наказом №18 Регіонального відділення ФДМ України по Чернівецькій області, за підписом в.о. начальника регіонального відділення Мищишин А.Р., позивача ОСОБА_1 призначено на посаду виконуючого обов`язки директора ДП «Новодністровська ДШТФ» (а.с. 5).

В пункті 2 вищевказаного наказу зазначено, що позивачу потрібно забезпечити збереження майна та оформлення в установленому порядку акту приймання-передачі справ, натомість п.3 Наказу обов`язок контролю за виконанням даного наказу покладено на начальника Регіонального відділення.

В цей же день було підписано акт приймання-передавання справ, документів, печатки, штампів та майна Новодністровської ДШТФ від Охрімовського В.Б. ОСОБА_1 (а.с. 110-112).

Як вбачається з витягу з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.7) ОСОБА_1 з 19 липня 2017 року була зареєстрована як виконувач обов`язків керівника фабрики без жодних обмежень повноважень і була підписантом від юридичної особи.

Фінансові звіти суб`єкта малого підприємництва за 2017 рік, 2018 рік, два квартали 2019 року, податкова декларація за 2017 року, зведений акт інвентаризації майна єдиного майнового комплексу Новодністровської ДШТФ станом на 10 березня 2017 року, інші фінансові (бухгалтерські) документи підписувались ОСОБА_1 як керівником юридичної особи та скріплювались печаткою фабрики (а.с.37-40, 113-115, 117-123). Більше того, дані фінансові звіти були прийняті в подальшу роботу третьою особою, про що свідчать резолюції на документах.

У 2018 року Регіональним відділенням ФДМ України по Чернівецькій області направлялись ОСОБА_1 , як в.о. директора Новодністровської ДШТФ, листи щодо діяльності фабрики, зокрема, про забезпечення збереження майна та проведення інвентаризації (а.с. 102-109).

23 вересня 2019 року наказом № 85 від 18 вересня 2019 року Регіонального відділення ФДМ України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях, за підписом начальника регіонального відділення Солонина В. (а.с.6), позивача звільнено з займаної посади виконуючого обов`язки директора ДП «Новодністровська ДШТФ» за власним бажанням на підставі заяви ОСОБА_1 від 04 вересня 2019 року та ст. 38 КЗпП України. У п. 2 даного наказу вказано, що ОСОБА_1 потрібно до 23 вересня 2019 року передати, а Управлінню прийняти по акту приймання-передавання печатки, штамп та майно фабрики.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 3 ст. 24 КЗпП України).

Відповідно до частини 1 статті 29 КЗпП України до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором (крім трудового договору про дистанційну роботу) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний:

1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та поінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, на якому він працюватиме, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до законодавства і колективного договору;

2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором;

3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами;

4) проінструктувати працівника з питань техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992р. роз`яснено, що укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дійсно між сторонами з 19 січня 2017 року по 23 вересня 2019 року існували трудові відносини, внаслідок чого ОСОБА_1 виконувала функції керівника фабрики.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено самого факту виконання роботи, є неспроможними та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до Методичних рекомендацій щодо визначення робочих місць, схвалені протоколом Міністерства праці України від 21 червня 1995 року № 4, робоче місце працівника характеризується наявністю закріпленої зони, технічних засобів або їх сукупності, необхідної для виробництва продукції, надання послуг, виконання робіт або установчих функцій. Основою визначення робочого місця є функціональний розподіл праці у взаємозв`язку із засобами праці, що дозволяє розглядати робоче місце як місце докладання робочої сили працівників. Трудова діяльність працівника може здійснюватися (а відповідно його робоче місце може знаходиться) безпосередньо на підприємстві (фіксоване робоче місце) або в межах іншого територіального простору, який використовує працівник для виконання трудових обов`язків.

Поняття віддаленого місця роботи чинним законодавством про працю не визначено. Робоче місце працівника може знаходитися за іншою адресою, ніж місце здійснення діяльності суб`єктом господарювання, якщо це необхідно для організації роботи, та за умови забезпечення вимог до умов праці, в тому числі техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони, виробничої та технологічної дисципліни.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 214/6671/18.

У статті 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що виплата заробітної плати здійснюється за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу працівника).

Статтею 12 вказаного Закону передбачено, що норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

Мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може здійснюватися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). До мінімальної заробітної плати не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати (частини перша, друга статті 95 КЗпП України).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що невиплата належної заробітної плати працівнику підлягає стягненню у зв`язку з правом працівника на оплату за виконану ним роботу, тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача заробітну плату, обчислену із розрахунку мінімальної, оскільки позивачем не доведено про встановлення йому іншого розміру заробітної плати.

Враховуючи те, що між сторонами існують трудові відносини, відповідно до статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону України «Про оплату праці» позивач має право на отримання винагороди - заробітної плати за період з 19 січня 2017 року по 23 вересня 2019 року. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження невиходу позивача на роботу чи невиконанням нею трудових обов`язків.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, в частині їх задоволення, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши доводи сторін спору, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність заявлених позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача ненарахованої заробітної плати в розмірі 117 879, 42 грн та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 8 727, 86 грн за весь час затримки її виплати. Іншими учасниками справи наведений судом першої інстанції зазначений розмір та розрахунок не спростовано.

Обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником в день звільнення передбачений статтею 47 КЗпП України, яка кореспондується із частиною 1 статті 116 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Сама по собі відсутність коштів або працівників на підприємстві, що не було припиненим на час звільнення позивача, не свідчить про відсутність вини і не є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах, тому саме на останнього покладено обов`язок спростування своєї вини у порушенні прав працівника. Разом з тим, відповідач не надав до суду належних та допустимих доказів на спростування своєї вини у невиплаті позивачу належних при звільнення коштів.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання коштів, які є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100(далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Розділу Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана ця виплата.

Згідно з п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 була звільнена 23 вересня 2019 року, однак всі належні суми в день звільнення їй не були виплачені, та за відсутності спору про їх розмір, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в межах заявлених вимог за період з 23 вересня 2019 року по 25 лютого 2021 року.

Обов`язок відповідача виплатити позивачу в липні та серпні 2019 року не менш як по 4 723 грн, з огляду на наявність в липні-серпні 2019 року 44 робочих днів і керуючись п. 8 розділу IV Порядку, середньоденний заробіток складає: 214,68 грн. (4723 + 4723)/44. Оскільки затримка всіх виплат тривала 357 робочих днів, середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі складає 76 640, 76 грн.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, у якій зазначено, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, враховуючи вищевикладені висновки Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та встановлені обставини справи подібні до справи № 761/9584/15-ц, колегія суддів, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, дійшла висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначає розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10 000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно з п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Так, компенсація ОСОБА_1 втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з 23 вересня 2019 по січень 2021 року становить: 8 239,77 грн = ( сума боргу 117 879,42 грн х сукупний індекс інфляції 106,99%).

Враховуючи вищенаведене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів слід скасувати із ухваленням нового рішення про часткове задоволенням цих вимог.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір за подачу позовної заяви підлягав сплаті у розмірі 856,46 грн.

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 1 284, 70 грн.

Позовні вимоги в оскаржувані частині задоволено на 21,29 відсотків.

Отже, з ДП «Новодністровська державна швейно-трикотажна фабрика» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 1 467,04 грн в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільскій областях залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 21 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до державного підприємства «Новодністровська державна швейно-трикотажна фабрика», третя особа - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства «Новодністровська державна швейно-трикотажна фабрика» (адреса місця знаходження: Чернівецька область, м.Новодністровськ, Промбаза, ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний № НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 10 000 гривень та компенсацію втрати частини доходів в розмірі 8 239 гривень 77 копійок.

Стягнути з державного підприємства «Новодністровська державна швейно-трикотажна фабрика» (адреса місця знаходження: Чернівецька область, м.Новодністровськ, Промбаза, ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний № НОМЕР_1 ) 1 467 гривень 04 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 липня 2021 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак