ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 року

м.Суми

Справа №588/1080/16-ц

Номер провадження 22-ц/816/274/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач за зустрічним позовом приватний нотаріус Охтирського районного нотаріального округу Зіньковський Іван Михайлович,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Сумцова Євгена Станіславовича

на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 01 грудня 2020 року, в складі судді Линник О.С., ухвалене у м. Тростянець, повний текст якого складено 11 грудня 2020 року,

в с т а н о в и в:

03 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовними вимогами до ОСОБА_2 , який мотивував тим, що 04 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений договір позики, згідно з яким відповідач позичила у нього кошти в сумі 463000,00 грн строком до 04 вересня 2013 року. У встановлений договором строк, відповідач своє зобов`язання із повернення грошових коштів не виконала, тому збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути з неї на свою користь суму основного боргу у розмірі 463000,00 грн, 3 % річних за час прострочення виконання взятих на себе зобов`язань у розмірі 71276,00 грн., а також понесені ним судові витрати (том 2 а.с.102-104, 132-133).

21 березня 2017 року ОСОБА_2 звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Охтирського районного нотаріального округу Зіньковського І.М., в якому просила поновити строк звернення до суду з позовом та визнати недійсним договір позики, укладений між нею та ОСОБА_1 04 серпня 2013 року та посвідчений приватним нотаріусом Зіньковським І.М. (том 1 а.с.105-106).

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 22 березня 2017 року позов ОСОБА_1 був задоволений частково, стягнуто із відповідача на користь позивача загальну суму боргу за договором позики у розмірі 504632 грн. та 5046,312 грн. судових витрат, в задоволенні іншої частини позову відмовлено (том 1 а.с.104).

Ухвалою Тростянецького районного суду Сумської області від 22 березня 2017 року у прийнятті до розгляду зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено ( том 1 а.с.115).

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 22 травня 2017 року рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 22 березня 2017 року залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено (том 1 а.с.193-194).

Постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 22 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 22 травня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (том 2 а.с.66, 68).

Підставою скасування рішень суду першої та апеляційної інстанції було порушення норм процесуального права, а саме: повертаючи зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , суд першої інстанції не врахував норми ст.123 ЦПК України (у редакції чинній на момент подання зустрічного позову), не звернув уваги на те, що обидва позови є взаємопов`язаними, виникли з одних правовідносин та їхній сумісний розгляд є доцільним, при цьому безпідставно зазначив в ухвалі суду про повернення зустрічного позову, що ухвала оскарженню не підлягає, чим порушив право ОСОБА_2 на доступ до правосуддя.

16 квітня 2019 року ОСОБА_2 повторно звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Охтирського районного нотаріального округу Зіньковського І.М., в якому, уточнивши позовні вимоги, просила поновити строк звернення до суду з позовом та визнати недійсним договір позики грошових коштів у сумі 463000,00 грн, укладений між нею та ОСОБА_1 04 серпня 2013 року та посвідчений приватним нотаріусом Зіньковським І.М. (том 2 а.с.107-108, а.с.162-164).

Свої вимоги мотивувала тим, що договір позики від 04 серпня 2013 року, вчинений нею проти справжньої волі, внаслідок застосування до неї фізичного та психічного тиску із боку ОСОБА_1 , фактично коштів у вказаній сумі вона не отримувала, договір є фіктивним. Тиск виражався у незаконному позбавленні волі, залякуванні, погрозах та у застосуванні фізичної сили, а також у погрозах розповсюдити інформацію, що стосується її приватного життя у спотвореній формі. Після підписання оскаржуваного договору позики, 05 серпня 2013 року, вона звернулась із заявою до Тростянецького РВ УМВС України в Сумській області про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за вимагання грошових коштів та спричинення тілесних ушкоджень. Отримавши від знайомих співробітників правоохоронних органів інформацію про її звернення до Тростянецького РВ, 05.08.2013, ОСОБА_1 ініціював кримінальне провадження відносно неї за ч.5 ст.191 КК України, у якому, під час допиту у якості потерпілого, неодноразово наголошував на тому, що укладання договору позики є способом по поверненню грошових коштів, як виявленої нестачі у магазині. У подальшому ОСОБА_1 відмовився від обвинувачення та ухвалою колегії суддів Охтирського міськрайсуду Сумської області кримінальне провадження відносно неї було закрито.

Зазначає, що на даний час Тростянецьким ВП проводиться розслідування кримінального провадження по факту незаконного позбавлення її волі ОСОБА_3 , яке було внесене Охтирською місцевою прокуратурою 17.05.2018 до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Зазначає, що при здійсненні ОСОБА_1 на неї тиску, вона була змушена для захисту свого життя, здоров`я, приватних стосунків, уникнення завдання страждань близьким членам родини від неправомірних посягань, укласти невигідну для неї угоду. Фактично при укладенні такої угоди вона мала єдину волю - уникнути несприятливих наслідків, а така її воля не повинна породжувати зобов`язання. Доводить, що між тиском на неї та укладанням угоди має місце причинний зв`язок, угода була вчинена саме тому, що до неї застосовувався тиск. Вважає, що укладений між нею та ОСОБА_1 правочин є фіктивним правочином, оскільки внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, оскільки ОСОБА_1 , укладаючи договір, знав, що він не буде виконаний у частині передачі їй грошових коштів, діяв умисно, мав свідомий намір невиконання умов договору. Даним договором ОСОБА_1 приховав свої справжні наміри - стягнути із неї суму нестачі у магазині за наслідками ревізії, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, зокрема, показами свідків, наявністю у справі цивільного позову та показами потерпілого.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 01 грудня 2020 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу у розмірі 463000 грн 00 коп. та 3% річних за час прострочення виконання взятих на себе зобов`язань у розмірі 71238 грн 00 коп. та у відшкодування понесених судових витрат зі сплати судового збору 5322 грн 31 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Охтирського районного нотаріального округу Зіньковського І.М. про визнання недійсним договору позики - відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у сумі 295 грн 68 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Сумцов Є.С., посилаючись на невідповідність висновків суду нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, а вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 задовольнити.

Доводить, що укладений договір є фіктивним і не був реальним, оскільки ОСОБА_1 не мав наміру передати ОСОБА_2 кошти в розмірі 463000 грн та не передавав їх, а мав на меті отримання, нібито, виявленої в його магазині недостачі.

Вказує, що ОСОБА_2 довела факт застосування до неї фізичного та психологічного тиску з боку відповідача. Час, в який вона зазнала тілесних ушкоджень, збігається з днем укладення спірного договору позики, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи, медичною документацією, поясненнями свідків.

Учасники справи правом на подання відзиву не скористались.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника адвоката Сумцова Є.С., які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення проти скарги представника ОСОБА_1 адвоката Собини П.М., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 04 серпня 2013 року ОСОБА_1 із однієї сторони та ОСОБА_2 із другої сторони, уклали договір позики, посвідчений цього ж дня приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Зіньковським І.М. та зареєстрований у реєстрі за №1416. За змістом цього договору, ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 гроші в сумі 463000,00 грн строком до 04 вересня 2013 року. Сторони дійшли згоди, що повернення позиченої суми грошей буде проводитися 04 вересня 2013 року за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 була вправі повернути, а ОСОБА_1 прийняти позичену суму грошей, до закінчення вказаного у договорі строку. Якщо ОСОБА_2 не поверне позичену суму грошей до вказаного строку, то ОСОБА_1 має право звернутися із заявою про вчинення виконавчого напису до нотаріуса або із позовом до суду, у разі цього буде звернуто стягнення боргу за рахунок особистого майна позичальника. Усі витрати, пов`язані із оформленням цього договору платить ОСОБА_1 (том 1 а.с.9).

05 серпня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до Тростянецького РВ УМВС України в Сумській області із заявою про притягнення до відповідальності ОСОБА_1 , який вимагав від неї гроші, при цьому спричинив тілесні ушкодження, відомості внесені до ЄРДР за №0000531 від 05.08.2013 за ч.2 ст.189 КК України, також внесені відомості до ЄРДР за ч.1 ст.185 КК України з приводу заяви ОСОБА_2 про зникнення із її квартири 04 серпня 2013 року телефону, документів; та за ч.2 чт.146 КК України з приводу незаконного позбавлення волі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що супроводжувалось заподіянням фізичних страждань, із застосуванням зброї ОСОБА_1 (том 2 а.с.119-120).

Згідно з висновком експерта №166 від 05 серпня 2013 року, ОСОБА_2 отримала легкі тілесні ушкодження, які могли утворитися від тупого твердого предмету з обмеженою поверхнею, при обставинах вказаних потерпілою, від ударів кулаками та ногами, але не при обставинах, вказаних ОСОБА_1 та не від зіткнення з тупим твердим предметом у водоймі, про що свідчить характер ушкоджень. Час утворення тілесних ушкоджень може відповідати часу, вказаному потерпілою (04.08.2013), що вказує колір синців та стан саден (том 2, а.с.38-40).

Судом також досліджені інші медичні документи (том 2, а.с.31-37), які свідчать про наявність у ОСОБА_2 тілесних ушкоджень, але при цьому доказів того, що ці тілесні ушкодження були завдані ОСОБА_2 саме ОСОБА_1 , суду не надано.

Також встановлено, що 30 жовтня 2013 року ОСОБА_2 було вручено повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченому ч.5 ст.191 КК України за фактом привласнення та розтрати нею, як продавцем-консультантом магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 грошових коштів у розмірі 461040,69 грн., належних приватному підприємцю ОСОБА_1 (том 2 а.с.11), та 12 травня 2015 року складений обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000536 від 05 серпня 2013 року за вказаних у підозрі обставин (том 2, а.с.12-16).

За ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 листопада 2017 року кримінальне провадження внесене в ЄРДР за №0000536 від 05.08.2013 року по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України закрите у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення (том 2 а.с.116-118).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що договір позики був укладений у належній формі, нотаріально засвідчений та підписаний сторонами по справі, проте у строк, передбачений договором, ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконала, грошові кошти у сумі 463000,00 грн не повернула, тому з неї підлягає стягненню на користь позивача сума основного боргу та 3% річних від простроченої суми.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела, що була змушена укласти договір позики у зв`язку із фізичним тиском на неї, застосуванням до неї фізичного та психологічного впливу зі сторони відповідача ОСОБА_1 . При цьому суд виходив з того, що між сторонами виникла конфліктна ситуація з приводу виявленої недостачі у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », належного ОСОБА_1 , проте безспірних доказів, що він стосувався договору позики суду не надано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 1-3 частини 1 статті 264 ЦУПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно частиною 1 статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Судом правильно встановлено, що між сторонами укладено у письмовій формі нотаріально посвідчений договір позики, який містить усі істостні умови договору.

Колегія суддів вважає необгрунтованими посилання скаржника у апеляційній скарзі на те, що гроші ОСОБА_2 не передавалися, оскільки це спростовується нотаріально посвідченим договором, укладання якого підтверджує в тому числі і факт передачі грошових коштів.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, де Верховний Суд України вказав, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

В пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Під насильством у ст. 231 ЦК України розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушування її до вчинення правочину. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, побиття, заподіяння болю); психічне насильство (залякування, погроза вбивством, заподіяння тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).

Характерними рисами насильства є: наявність причинно-наслідкового зв`язку між насильством і вчиненням правочину. Необхідно доказати, що правочин вчинено потерпілим саме тому, що його змусило до цього здійснене щодо нього насильство; зло, якого шляхом вимушеного вчинення правочину намагається уникнути потерпілий, повинно бути достатньо серйозним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не довела, що уклала договір позики у зв`язку із застосуванням до неї фізичного та психічного тиску зі сторони відповідача ОСОБА_1 , а також, що договір є фіктивним.

05 серпня 2013 року ОСОБА_2 зверталася до Тростянецького РВ УМВС України в Сумській області із заявою, в якій вказувала про нанесення їй тілесних ушкоджень та вимагання повернути викрадені з каси гроші, про зникнення із її квартири 04 серпня 2013 року телефону, документів та з приводу незаконного позбавлення її волі, що супроводжувалось заподіянням фізичних страждань, із застосуванням зброї ОСОБА_1 .

Відповідно до листа Охтирської місцевої прокуратури від 05 червня 2020 року кримінальне провадження, яке було відкрито 05 серпня 2013 року за заявою ОСОБА_2 про вчинення злочину ОСОБА_1 не закрито, досудове розслідування триває (том 3 а.с.129).

В своїй зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 зазначала, що ОСОБА_1 бив її та погрожував пістолетом, звинувачуючи у крадіжці, тобто зазначені дії, за твердженням позивача, вчинялись відповідачем з метою примусити визнати крадіжку грошей з магазину. В подальшому ОСОБА_1 вимусив її поїхати до нотаріуса для укладення договору позики. Проте, яким чином ОСОБА_1 примусив її укласти договір позики, позивач не зазначила. Доказів на підтвердження здійснення відповідачем фізичного та психічного насильства відносно позивача саме з метою примусити останню укласти спірний договір позики, суду також не надала. З заявою про примушування її підписати договір позики та про фізичний або психічний тиск на неї з метою примушування до вчинення правочину, ОСОБА_2 до правоохоронних органів не зверталась.

Тому безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що між вчиненням ОСОБА_1 фізичного та психологічного тиску з метою примушування зізнатися в причетності до виявленої в магазині недостачі і вчиненням спірного договору позики є причинний зв`язок.

Надаючи оцінку висновку судово-медичної експертизи щодо виявлених у ОСОБА_2 тілесних ушкоджень та іншим медичним документам, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що доказів того, що ці тілесні ушкодження були завдані саме ОСОБА_1 та з метою примушення до укладення договору позики, суду не надано.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги, за встановлених обставин, не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування оскаржуваного рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Сумцова Євгена Станіславовича залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 01 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О.Ю. Кононенко

Судді : Ю.О. Філонова

О.І. Собина