ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 липня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/1962/20

Головуючий у першій інстанції - Пархоменко П. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/708/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

секретарі: Шапко В.М., Бивалькевич Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 21 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення,

дата та місце складання повного тексту рішення: 21 січня 2021 року, м.Бахмач,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до відповідача, в подальшому змінивши предмет позову, просила припинити право користування ОСОБА_1 житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та виселити його з вказаного приміщення відповідача.

Позов обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. На даний час відповідач зареєстрований в будинку позивача, користуючись своїм правом проживання постійно піднімає руку на заявника та їхніх дітей, висловлюється нецензурною лайкою, перебуває в стані сп`яніння, погрожує насильством і добровільно не бажає знятися з реєстрації. У зв`язку з викладеними обставинами проживання позивачки та відповідача в одному будинку, з огляду на вищевказане та на те, що їхній шлюб розірвано, вважає неможливим.

Заочним рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 21 січня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Припинено право ОСОБА_1 користування будинком, який розташований по АДРЕСА_1 . Виселено ОСОБА_1 з будинку, який розташований по АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції у зв`язку з викладеними обставинами та врахувавши те, що відповідач вже не проживає в спірному домоволодінні, має інше місце проживання, не є власником житла, в якому проживає позивач, а тому його виселення не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення позивача, що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» у даному випадку є співмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві».

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновок суду першої інстанції про систематичність насильства до позивача з боку відповідача не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки він притягався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП лише один раз.

Вказує, що іншого майна не має, а проживає у своїх батьків. Крім того, інформація Бахмацького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області від 16 вересня 2020 року про надходження на лінію 102 повідомлень від позивача не може бути беззаперечним доказом вчинення тих дій, які в цих повідомленнях зазначені. Будь-яких доказів вчинення ним насильства щодо своїх дітей, позивачка суду не подала.

Зазначає, що відсутні належні та допустимі докази вчинення ним дій, які можуть бути підставою для виселення з житла.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 просить залишити рішення суду першої інстанції без зміни, апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що будинок по АДРЕСА_1 є її особистою приватною власністю, а не спільною власністю подружжя. Вона як власник будинку має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Перебування у даному будинку її колишнього чоловіка, постійні сварки, насильство по відношенню до неї та її дітей, безумовно позбавляє її права на вільне та безконфліктне існування, і як наслідок, перешкоджає здійсненню її права власності на дане нерухоме майно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку та земельної ділянки, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих під АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 29 травня 2013 року (а.с.32-33, 35-36).

Відповідно до довідки Бахмацької міської ради Чернігівської області від 22 жовтня 2020 року ОСОБА_1 зареєстрований за вказаною адресою разом з позивачем та неповнолітніми дітьми (а.с.5).

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 2 липня 2020 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.48-49).

Як вбачається з довідки Бахмацького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області від 11 вересня 2020 року за №12257/124/44-2020 ОСОБА_1 притягувався до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 178 КУпАП від 8 січня 2020 року, за частиною першою статті 173-2 КУпАП від 11 лютого 2020 року, за частиною другою статті 178 КУпАП від 22 лютого 2020 року, за частиною першою статті 127 КУпАП від 16 липня 2020 року, статтею 175-1 КУпАП від 13 серпня 2020 року (а.с.38).

Згідно з повідомленням Бахмацького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області від 16 вересня 2020 року за № 12456/124/44-2020 підтверджується, що на лінію 102 надходили повідомлення ІТС ІПНП № 130 від 8 січня 2020 року, ІТС ІПНП № 1288 від 22 березня 2020 року, ІТС ІПНП № 2055 від 4 травня 2020 року, ІТС ІПНП № 2073 від 5 травня 2020 року, ІТС ІПНП № 2497 від 29 травня 2020 року від ОСОБА_2 по факту, що колишній чоловік ОСОБА_1 систематично погрожує та знущається з заявниці та її сина. Дані повідомлення розглянуті згідно Закону України «Про звернення громадян» (а.с.39).

Постановою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 10 лютого 2020 року підтверджується, що ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, вчинення насильства в сім`ї (а.с.44).

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 24 вересня 2020 року видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 на строк 6 (шість) місяців та заборонено: перебувати у місці спільного проживання з ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 ; наближатися на відстань 50 метрів до місця проживання (перебування), навчання дітей, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_2 ; вести листування, телефонні розмови з ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (а.с.45-47).

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК Української РСР).

Положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява № 30856/03).

За змістом статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини першої статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями. У цій постанові зазначено, зокрема, що неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю, тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку відносно того, що відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, членом його сім`ї не є, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника шляхом виселення. Суд зазначив, що задоволення вимог позивачки щодо «виселення її колишнього чоловіка» буде відповідати позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист заявниці від домашнього насильства.

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не перевірив та не встановив чи дійсно мали місце обставини фізичного та психологічного насильства з його боку щодо своєї колишньої дружини та дітей, та проігнорував доводи сторони відповідача, що обставини повідомлені позивачкою є надуманими та такими, що не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки судом правильно встановлено, що відповідач не дотримувався охоронюваного законом права позивача на мирне володіння своїм майном, шляхом неодноразового порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в житловому будинку, а заходи запобігання такій поведінці виявилися безрезультатними.

У зв`язку з неприязними стосунками між позивачем та відповідачем виникають систематичні сварки та непорозуміння, у зв`язку з чим у їхні відносини втручаються правоохоронні органи. З огляду на таку ситуацію, з метою запобігання більш важких наслідків неприязних стосунків, слід дійти до висновку, що виселення відповідача зі спірного житлового приміщення переслідує легітимну мету.

Окрім того, судом апеляційної інстанції не встановлено, що відповідач відноситься до верств населення, які потребують соціального захисту, а також не встановлено те, що він не має можливості самостійно організувати власне життя, у тому числі забезпечити себе житлом.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого у даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 21 січня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 19 липня 2021 року.

Головуючий: Судді: