Справа №486/818/20 Головуючий суду першої інстанції - Савін О. І.
Провадження №22-ц/812/1175/21 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю. В.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23 квітня 2021 року, ухвалене о 16 год 14 хв під головуванням судді Савіна О. І. в приміщенні суду в м.Южноукраїнськ Миколаївської області, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 подала до суду вищевказаний позов до ОСОБА_3 , який обґрунтовувала наступним.

Позивач вказувала, що вона та ОСОБА_3 , починаючи з листопада 2011 року по 01 жовтня 2019 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у орендованій квартирі у м.Южноукраїнську Миколаївської області.

Під час спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька сторін ОСОБА_4 .

Після народження дитини вона та відповідач почали спільно збирати кошти на купівлю власного житла. Зібравши необхідну суму, 28 липня 2017 року сторони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_3

ОСОБА_1 вказувала, що після придбання вказаної квартири, вона та донька сторін зареєстрували в ній своє місце проживання.

З моменту купівлі квартири позивач та відповідач власними силами робили косметичний ремонт у квартирі і тільки у 2018 році вселилися до неї.

У 2019 році відносини між сторонами погіршилися, що призвело до остаточного припинення спільного проживання. З кінця 2019 року позивач разом з донькою проживає окремо від відповідача у орендованій квартирі.

Після припинення спільного проживання відповідач, розуміючи, що квартира придбана за спільні кошти сторін, запропонував добровільно переоформити частку позивача на підставі договору дарування, для чого навіть отримав рішення органу опіки та піклування, але з часом від укладання договору відмовився.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила встановити факт проживання її однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 з 01 листопада 2011 року по 01 жовтня 2019 року. У порядку поділу спільного сумісного майна визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

У лютому 2021 року ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити задоволенні позовних вимог. Відповідач зазначав, що вони проживали разом із ОСОБА_1 з червня 2012 року. Однак, враховуючи характер його роботи за межами міста Южноукраїнська, вони не вели спільне господарство та не мали спільний бюджет. Позивач не працювала, доглядала за їх донькою, яка народилася у 2012 році. Відповідач працював на двох роботах, щоб накопичити кошти для придбання житла, оплачував орендовану квартиру, комунальні послуги, купував промислові та продуктові товари, а також надавав допомогу для родичів позивача. Також ОСОБА_3 наголошував на тому, що спірна квартира була придбана та відремонтована за рахунок отриманих ним у борг грошей та кредитних коштів, а позивачем коштів на придбання та ремонт квартири не надавалося. Факт намагання у добровільному порядку переоформити частину квартири на позивача відповідач пояснював бажанням налагодити стосунки з нею заради доньки, щоб вона проживала у повній родині.

05 березня 2021 року позивач, її представник ОСОБА_2 , відповідач та його представник ОСОБА_5 звернулися до суду з заявами про відкладення розгляду справи для вирішення питання про примирення сторін.

Протокольною ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 05 березня 2021 року розгляд справи було відкладено до 23 квітня 2021 року.

23 квітня 2021 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 , яка згідно з ордером та договором про надання професійної правничої допомоги була наділена відповідачем всіма правами сторони без обмеження, подала до суду клопотання про розгляд справи без участі відповідача та його представника, зазначивши, що ними в повному обсязі визнаються позовні вимоги, а тому просила їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 у цей день подав заяву про розгляд справи у відсутність його та позивача та наполягав на задоволенні позовних вимог.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 листопада 2011 року по 01 жовтня 2019 року.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто судовий збір в сумі 2195,31 грн.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем позов визнано, а позовні вимоги ОСОБА_1 підтверджені доказами.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_3 вказував, що його представник в суді першої інстанції діяв всупереч його інтересів, оскільки не узгодив із ним визнання позовних вимог ОСОБА_1 . Також відповідач зазначав, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення не врахував наведених ним доказів та пояснень.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 2, 4 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Статтею 60 СК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Норми пунктів 1, 3 частини 1 статті 57 СК України регламентують, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до статей 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що сторони з 01 листопада 2011 року по 01 жовтня 2019 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилася донька ОСОБА_4 .

28 липня 2017 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 за 55 000 гривень.

На обґрунтування факту придбання квартири за власні кошти та за кошти, отримані у борг, ОСОБА_3 подано до суду копію трудової книжки про працевлаштування, починаючи з 2013 року, та копію розписки від 26 червня 2017 року про отримання ним у борг у ОСОБА_6 25 000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1 з обов`язком їх повернення до 01 липня 2029 року.

Позивач та донька сторін ОСОБА_4 зареєстрували своє місце проживання у даній квартирі 29 серпня 2017 року.

16 жовтня 2019 року рішенням Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області Нестеренку В. А. та ОСОБА_1 на підставі їх заяв надано дозвіл на укладання між собою договору дарування Ѕ частки двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , право на користування якою має малолітня ОСОБА_7 , за умови збереження за малолітньою права користування квартирою.

Дані про укладання договору дарування у матеріалах справи відсутні. Сторони повідомили суду, що вказаний договір укладено не було.

Під час розгляду справи сторони та їх представники зверталися до суду з заявами про необхідність строку для примирення, що судом було враховано ухвалою про відкладення розгляду справи.

23 квітня 2021 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 , яка згідно з ордером та договором про надання професійної правничої допомоги наділена відповідачем всіма правами сторони без обмеження, подала до суду заяву про визнання у повному обсязі позовних вимог і просила їх задовольнити.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Досліджені докази свідчать, що спірна квартира була придбана сторонами під час їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності на майно, яке набуте сторонами у період їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у даній справі був покладений на відповідача, оскільки саме він оспорював поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру.

Між тим, належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції він не представив.

Подана відповідачем копія розписки про купівлю квартири за гроші, отримані у борг, не доводить придбання квартири за особисті кошти відповідача, оскільки боргові зобов`язання також є спільними. Крім того, виходячи з офіційного курсу Національного Банку України на час придбання квартири, вона була придбана в еквіваленті на долар США за 2123,55 доларів США, а розписка складена на 25 000 доларів США.

Що ж стосується посилання відповідача на те, що суд порушив вимоги ч.5 ст.206 ЦПК України, прийнявши від його представника заяву про визнання позовних вимог, яка суперечить його інтересам, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (частина 4 статті 62 ЦПК).

Статтею 64 ЦПК передбачено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері.

Тобто, за змістом наведених норм, у разі існування певних обмежень повноважень представника, інформація про це повинна міститись у виданій довіреності, ордері або угоді.

У даному випадку ордер та договір про надання професійної правничої допомоги не містять застережень щодо відсутності у представника ОСОБА_3 права на подання заяви про визнання позовних вимог (а.с.65-67).

Таким чином, адвокат Семенова С. М. була наділена повноваженнями, які надані законом відповідачу у повному обсязі, у тому числі на визнання позовних вимог.

До того ж, частина 5 статті 206 ЦПК України, на яку посилається відповідач, стосується дій законних представників, якими відповідно до вимог ст.59 ЦПК України є батьки, усиновлювачі, опікуни, піклувальники чи інші особи, визначені законом, якщо розгляд справи стосується прав, свобод та інтересів малолітніх осіб віком до 14 років, недієздатних фізичних осіб, а також неповнолітніх осіб віком від 14 до 18 років.

Враховуючи досліджені у справі докази, суд правомірно вважав, що наявні законні підстави для ухвалення у справі рішення про задоволення позову.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23 квітня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 30 червня 2021 року.