Справа № 357/8385/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ярмола О. Я. ,

при секретарі - Кривенко О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом та просила суд припинити право спільної сумісної власності на автомобіль марки MERCEDES-BENZ C200, 2012 року, д.н.з НОМЕР_1 , залишивши автомобіль в її одноособовій власності, та стягнути з неї на користь відповідача половину вартості ТЗ марки MERCEDES-BENZ C200, 2012 року, д.н.з НОМЕР_1 , у сумі 153709 грн. 50 коп., вирішити питання відшкодування судових витрат.

І. Позиція сторін у справі.

Позов обґрунтовано тим, що 18.07.2008 році між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, в період якого, у 2016 році, подружжя придбало автомобіль, MERCEDES-BENZ C200, 2012 року, д.н.з НОМЕР_1 , який був зареєстрований за ОСОБА_1 , позивачем у справі. Позивач зазначає, що вказаний автомобіль був здебільшого придбаний за її кошти, оскільки на той час відповідач не мав достатнього та належного доходу для купівлі автомобіля. На даний час, сторони проживають окремо, в різних містах. Свідоцтво про реєстрацію ТЗ та автомобіль відповідач забрав собі та одноособово користується автомобілем, відмовляється надавати авто в користування позивачу.

Відповідач ОСОБА_2 , заперечуючи позов, зазначив, що до моменту придбання спірного автомобіля, в користуванні подружжя перебував автомобіль Toyota Corollа 2009 року, який належав батьку відповідача, однак у вересні 2016 року батько продав вказаний автомобіль, а тому сторони за кошти батька відповідача вирішили придбати інший автомобіль. 31.10.2016 року відповідач купив спірний автомобіль у Німеччині за 8200 євро, та в подальшому при здійснені митного оформлення автомобіля, було ще сплачено митний платіж в сумі 126 330,88 грн., що на той час було еквівалентно 4000 дол. США. Таким чином, загальна ціна спірного автомобіля складала 14000 дол. США, з яких 4000 дол. США були спільною сумісною власністю подружжя, а кошти в сумі 10000 дол. США були отримані відповідачем від свого батька. Крім того, відповідач не погоджується з висновком товарознавчої експертизи наданого позивачем, щодо оцінки спірного автомобіля.

ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі.

Ухвалою суду від 28.09.2020 року було відкрито провадження у справі з правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 05 листопада 2020 року (а.с.31).

02.12.2020 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, яким ОСОБА_2 заперечив позовні вимоги та просив відмовити у задоволені позову (а.с.39-41).

23.12.2020 року від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив згідно якої остання заперечила проти доводів відповідача та просила позовні вимоги задовольнити повністю (а.с.55-58).

12.01.2021 року за клопотанням відповідача, ухвалою суду було призначено по справі товарознавчу експертизу, та закрито підготовче провадження у справі (а.с.68-69).

29.04.2021 ухвалою суду було поновлено судове засідання на призначеного справу до розгляду на 18.05.2021 року (а.с.79).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала свій позов у повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач та його представник, адвокат Кардаш М.О. позов не визнали. В судове засідання 01.07.2021 року відповдач не з`явився, засобами електронного зв`язку від представника відповідача ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Суд відмовив в задоволенні даного клопотання.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 18.07.2008 року, що стверджується матеріалами справи (а.с.7).

В судовому засіданні встановлено, що в період шлюбу сторін, за позивачем було зареєстровано автомобіль марки MERCEDES-BENZ C200, 2012 року, д.н.з НОМЕР_1 , Зазначене підтверджено довідкою Територіального сервісного центру №5641 РСЦ МВС в Рівненській області №31/17/5641-479з (а.с.8).

12.01.2021 року за клопотанням відповідача, Білоцерківський міськрайонний суд призначив товарознавчу експертизу щодо вирішення питань ринкової вартості автомобіля марки MERCEDES-BENZ C200, 2012 року, д.н.з НОМЕР_1 . Проведення експертизи доручено судовому експерту Петрушанко В.Ф. (Свідоцтво №996 від 09.06.2006р., видане Центральною експертно-кваліфікаційною комісією при Міністерству юстиції України).

Матеріали справи містять Висновок судового експерта судової товарознавчої експертизи про визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу від 13.05.2021 року за № 61 (а.с.82-93).

Згідно даного Висновку судової автотоварознавчої експертизи ринкова вартість автомобіля MERCEDES-BENZ C200, 2012 року, д.н.з НОМЕР_1 , на дату оцінки складала 455800 грн.

Сторона позивача не погодилася з таким Висновком судової товарознавчої експертизи від 13.05.2021 року, та просила суд взяти до уваги висновок експерта №2006610/1 судової автотоварознавчої експертизи від 20.05.2020 року, який був складений ПП «Експерт-Рівне-Консалт» на замовлення позивача ОСОБА_1 , та надано до справи в підтвердження позовних вимог (а.с.11-23)

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

За ч.1 ст.61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Як роз`яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу /статті 60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК/, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати /виключені з цивільного обороту/, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно зі ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина першастатті 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Як було з`ясовано судом, позивачем при зверненні до суду обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

Позивач просить припинити право спільної сумісної власності та при цьому вказує, що її частка на спірне майно є більшою, а відповідач, заперечуючи позовні вимоги, вказує, що його частка на спірне майно є значно більшою.

Отже, спірний автомобіль не визнається сторонами, як спільне сумісне майно подружжя. В судовому порядку, також, вказаний транспортний засіб не визнавався спільним сумісним майном подружжя, а тому вимога про припинення права спільної сумісної власності на автомобіль є передчасною.

Крім того, судом встановлено, що фактично, позивач бажає витребувати у відповідача рухоме майно (автомобіль MERCEDES-BENZ C200, д.н.з НОМЕР_1 ). Позивач вважає, що ОСОБА_2 неправомірно заволодів спірним автомобілем та неправомірно залишив його в одноособовому користуванні.

Як було зазначено вище, право власності на даний транспортний засіб зареєстровано на позивачем, яка позбавлена права користуватися своїм майном. На даний час право власності позивача на вказаний автомобіль ніким не оскаржено і не заперечене.

Виходячи із засад ст. 15 ЦПК України , суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених , невизнаних або оспорюваних прав , свобод чи інтересів , що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин .

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відсутність порушеного права , чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам, визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16.

Отже, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства (постанова ВС у справі № 904/792/18 від 20.02.2019 року).

В даному випадку, позивач обрала невірний спосіб захисту та вимоги про припинення права спільної сумісної власності і стягнення з неї коштів на користь відповідача є неефективним способом захисту та який не відповідає змісту порушеного права щодо користування майном, яке зареєстроване за позивачем, але перебуває в користуванні відповідача.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, не підлягають задоволенню й вимоги про покладення на відповідача судових витрат.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 60,61,63,69,70,71 СК України,ст.316317,319,387,391 ЦК України. ст.ст. ст.ст. 12, 13, 81, 258- 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, шляхом припинення права спільної сумісної власності та стягнення з позивача коштів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду виготовлено 06.07.2021 року.

СуддяО. Я. Ярмола