КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7710/2021
Справа 372/4396/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Жовтень» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на рішення Обухівського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Тиханського О.Б. в м. Київ 22 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Жовтень» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку.

Позов мотивовано тим, що відповідно до наказу по Клінічному санаторію «Жовтень» № 56-к від 07 травня 1996 року вона була прийнята медсестрою лікувального закладу «Санаторій «Жовтень». 19 листопада 2020 року до її трудової книжки було внесено запис № 10 про її звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, наказ по підприємству № 139-к від 19 листопада 2020 року. З 01 березня 2020 року і по 21 грудня 2020 року відповідач ухиляється від сплати заборгованості із заробітної плати, а як наслідок і середньої заробітної плати. В день звільнення відповідач письмово не повідомив її про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату всіх належних до виплати коштів, безпідставна відмова роботодавця від виплати заробітної плати призвела до того, що підприємством не були перераховані обов`язкові державні платежі в розмірі 22 % від заробітної плати, внаслідок чого не зараховано страховий стаж.

Просила стягнути з ДП «Санаторій «Жовтень» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в розмірі 23306,20 грн., середній заробіток за весь час невиплати за період з 01 березня 2020 року по 21 грудня 2020 року в розмірі 47352,70 грн., зобов`язати ДП «Санаторій «Жовтень» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» перерахувати за ОСОБА_1 обов`язковий державний податок - єдиний соціальний внесок в розмірі 22 % від щомісячної заробітної плати за період з 01 березня 2020 року по 19 листопада 2020 року, а також витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 5500 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 лютого 2021 року позов задоволено частково, стягнуто з Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Жовтень» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (далі - ДП «Клінічний санаторій «Жовтень») на користь ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 15312,81 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 23306,20 грн., судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу 3500 та на сплату судового збору в розмірі 413,83 грн.; стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 552,40 грн.; допущено негайне виконання рішення в частині присудження заборгованості по заробітній платі, але не більш ніж за один місяць; в задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Відповідач ДП «Клінічний санаторій «Жовтень», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 23306,20 грн. та судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 лютого 2021 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу та постановити нове судове рішення, яким в цій частині відмовити ОСОБА_1 в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що норма ч. 2 ст. 117 КЗпП України передбачає саме відсутність спору про розмір невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум, а тому вважав, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 23306,20 грн., що є більшою сумою навіть по заборгованості перед позивачем.

Вважав, що вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу заявлена без жодного доказу.

Зазначав, що ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» звернувся до Голосіївської районної філії Київського міського центру зайнятості для отримання коштів, і загалом ОСОБА_1 , отримала за рахунок Голосіївської районної філії Київського міського центру зайнятості в якості допомоги по частковому безробіттю на період карантину суму в розмірі 9380,80 грн.

Вказував, що у зв`язку із запровадженням на всій території України карантинних заходів ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» з 06 квітня 2020 року відповідно до наказу № 41 від 06 квітня 2020 року призупинив свою діяльність та вісім останніх місяців взагалі не здійснював реабілітацію хворих; одночасно із запровадженням карантину та продовження його дії на усій території України Фонд соціального страхування України повністю припинив фінансування санаторію та направлення хворих на реабілітацію, через що санаторій вимушений був призупинити свою діяльність; робота з реабілітації хворих у ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» носить сезонний характер, і саме з початком весни почнуть з`являтися обігові кошти, з яких санаторій буде мати можливість розраховуватися по заборгованості, яка виникла.

Посилався на те, що 24 листопада 2020 року Президент України підписав Закон щодо відновлення фінансування деяких соціальних виплат з Фонду соціального страхування України (ФССУ), припинених на період карантину, що у свою чергу надасть санаторію в повному обсязі виплатити заборгованість із заробітної плати ОСОБА_1 , яка виникла не з вини ДП «Клінічний санаторій «Жовтень».

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Стельниковича С.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу, направлений засобами поштового зв`язку 17 червня 2021 року, в якому позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, а також поновити процесуальні строки для подання відзиву на апеляційну скаргу, встановлені апеляційним судом до 25 травня 2021 року.

Враховуючи, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а також приймаючи до уваги, що право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити клопотання та продовжити позивачу процесуальний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві позивач, посилаючись на зміст ст. 110, 115, 116, 117, 233 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці», судову практику ЄСПЛ (рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України», «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини»), вказувала, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», а оскільки вона знаходилась з ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» в трудових відносинах і виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, але не отримала всі належні їй платежі, майнові права позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Вказувала, що ні наявність заборгованості з виплати заробітної плати, ні факт порушення строків її виплати відповідач не оспорював, а тому як наслідок у позивача виникло законне право щодо стягнення середнього заробітку.

Зазначала, що з урахуванням встановлених обставин справи суд обґрунтовано прийшов до висновку про наявність правових підстав, передбачених ст. 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Проведений судом розрахунок середнього заробітку відповідає положенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не виконано обов`язку щодо своєчасної виплати заробітної плати, тому вказана вимога є обґрунтованою, і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості з нарахованої, але не виплаченої станом на 17 лютого 2021 року заробітної плати у розмірі 15312,81 грн., при цьому ні наявність заборгованості з виплати заробітної плати, ні факт порушення строків її виплати відповідач не оспорював.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання перерахувати єдиний соціальний внесок в розмірі 22 % від щомісячної заробітної плати, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів несплати або несвоєчасної сплати відповідачем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а тому позов в цій частин не підлягає до задоволення.

В цій частині судове рішення сторонами не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Задовольняючи частково позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що положеннями ст. 116, 117 КЗпП України передбачено право позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, наявні правові підстави для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, з 47352,70 грн. до 23306,20 грн., посилаючись на висновки, які викладені Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що ОСОБА_1 з 08 травня 1996 року прийнята медсестрою лікувального пляжу до ДП «Санаторій Жовтень» на підставі наказу № 56-к від 07 травня 1996 року (а. с. 9).

02 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася до директора ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» з заявою про припинення трудового договору (звільнення) за згодою сторін, в якій просила припинити трудовий договір відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та відповідно до приписів ч. 1 ст. 116 КЗпП України провести виплату всіх сум, що належать їй від підприємства на день звільнення; з метою позасудового врегулювання спору просила виплатити їй заборгованість із заробітної плати в розмірі 24324,68 грн., яка їй наразі не виплачена, та згідно ч. 1, 2 ст. 83 КЗпП України виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки; відповідно до п. 20 постанови Кабінету Міністрів України № 306 від 22 квітня 2020 року «Про затвердження Порядку надання та повернення коштів, спрямованих на фінансування допомоги по частковому безробіттю на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», просила не стягувати з неї грошові кошти, які були фактично виплачені їй в якості допомоги по частковому безробіттю на період карантину (а. с. 14).

19 листопада 2020 року ОСОБА_1 звільнена з посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України на підставі наказу ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» № 139-к від 19 листопада 2020 року, яким доручено бухгалтерії санаторію провести виплату компенсації за невикористану відпустку за період роботи 08 травня 2019 року по 19 листопада 2020 року за 23 календарних днів (а. с. 10 - 11).

У відзиві на позовну заяву ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» частково визнав позов, зазначивши, що сума до виплати на день звільнення позивача складала 46847,54 грн., а загальна сума заборгованості із заробітної плати станом на 17 лютого 2021 року складає 15312,81 грн. (а. с. 42 - 43).

На а. с. 46 наявна копія наказу ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» від 06 квітня 2020 року № 41, яким з 06 квітня 2020 року призупинено основну діяльність санаторію, пов`язану з відновлювальним лікуванням в реабілітаційних відділеннях та санаторно-курортного лікування до дня офіційного припинення дії карантину на території України.

На а. с. 47 наявна довідка ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» від 17 лютого 2021 року № 15, видана ОСОБА_1 в тому, що вона працювала в санаторії з 08 травня 1996 року по 18 листопада 2020 року на посаді старша медична сестра; дохід за період з 01 березня 2020 року по 19 листопада 2020 року склав 33097,01 грн. Сума заборгованості станом на 17 лютого 2021 року становить 15312,81 грн. Сума отриманої допомоги по частковому безробіттю за рахунок Київського міського центру зайнятості за період з травня по вересень 2020 року складає 9380,01 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 21 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18) викладено правовий висновок, відповідно до якого закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно з частиною першою статті 9 положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного з урахуванням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Встановлено, що наказом №139-к від 19 листопада 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади за власним бажанням ст. 38 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що в день звільнення ОСОБА_1 власником підприємства не було виплачено всіх сум, що належать їй до виплати.

Як вбачається з довідки ДП "Клінічний санаторій «Жовтень» №15 від 17 лютого 2021 року, сума заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1 становить 15312,81 грн.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про часткове задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки при звільненні позивача з нею повний розрахунок проведений не був, на момент ухвалення судового рішення судом першої інстанції відповідач заборгованість не виплатив, отже у відповідача виник обов`язок по виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період.

Крім того, доказів на підтвердження того, що несвоєчасний розрахунок з позивачем відбувся не з вини відповідача, суду не надано, оскільки нормативно-правові акти, якими запроваджено карантинні заходи на території України, самі по собі не скасовують обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачають особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.

Зокрема, відповідачем не надано сертифікату Торгово-промислової палати про форс-мажорні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених згідно із законодавчими актами (в даному випадку - карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України), видача якого передбачена ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» і який надавав би йому підстави для звільнення від відповідальності перед найманими працівниками за порушення трудового законодавства, а саме несвоєчасної оплати праці.

Також суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні та врахування практики Великої Палати Верховного Суду, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про те, що норма ч. 2 ст. 117 КЗпП України передбачає відсутність спору про розмір невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум, а тому судом першої інстанції безпідставно стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані, оскільки позивач погодився з довідкою про розмір заборгованості, яку надав відповідач у суду першої інстанції, та рішення суду в цій частині не оскаржував, що надає підстави для висновку саме про відсутність між сторонами спору про розмір невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум.

Доводи відповідача, що ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» звернувся до Голосіївської районної філії Київського міського центру зайнятості для отримання коштів, і загалом ОСОБА_1 отримала за рахунок Голосіївської районної філії Київського міського центру зайнятості в якості допомоги по частковому безробіттю на період карантину суму в розмірі 9380,01 грн., суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки суд першої інстанції, враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, вже дійшов висновку про зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 23306,20 грн., частково задовольнивши відповідну вимогу позивача, якою заявлено до стягнення 47352,70 грн. середнього заробітку.

Доводи апеляційної скарги про те, що у зв`язку із запровадженням на всій території України карантинних заходів ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» з 06 квітня 2020 року призупинив свою діяльність і заборгованість із заробітної плати ОСОБА_1 виникла не з вини відповідача, суд апеляційної інстанції вважає неприйнятними, оскільки відповідачем не доведено відсутності своєї вини щодо непроведення розрахунку із позивачем у день звільнення, і зважаючи на те, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги в частині розподілу судових витрат, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача;у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що 23 листопада 2020 року ОСОБА_1 та адвокатом Стельниковичем С.А. укладено договір про надання правової допомоги (а. с. 51 - 52).

Відповідно до опису робіт наданих адвокатом за договором про надання правової допомоги від 23 листопада 2020 року загальна вартість послуг становить 5500 грн.., фактично оплачено 5500 грн. (а. с. 50).

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги, що позивачем безпідставно і бездоказово заявлена позовна вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки у матеріалах справи наявні належні докази щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційний суд приймає до уваги, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Крім того, апеляційний суд враховує, що судом першої інстанції зменшено суму витрат на правничу допомогу з 5500 грн. до 3500 грн., враховуючи складність справи та виконаних адвокатом робіт і послуг, що стосуються підготовки позову та розгляду справи в суді, час, витрачений адвокатом на надання послуг та обсяг таких послуг, а також значення справи для позивача, поведінку відповідача щодо досудового врегулювання спору, який надавав відповіді на пропозиції позивача та фактичне визнання ним позовних вимог, що відповідає критеріям розумності, справедливості та пропорційності.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Жовтень» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.