Номер провадження: 22-ц/813/3989/21
Головуючий у першій інстанції Шепітко І.Г.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Копцюх Б.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру нарахованих коштів,

встановив:

28.07.2017 року Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надміру нарахованих коштів.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 перебував на обліку в управлінні соціального захисту населення в Суворовському районі департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, як отримувач щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово комунальних послуг від 07.09.2015 року, 29.02.2016 року та від 26.08.2016 року.

У своїх заявах, які ОСОБА_1 подавав до Управління, було зазначено, що ні в нього ні в будь-кого із членів його сім`ї немає на депозитному банківському рахунку коштів у розмірі, що перевищує 10 кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб (а.с.14).

Але, згідно до інформації, яка була надана до державної фіскальної інспекції в Одеській області №041-11/105 від 19.10.2016 року, протягом періоду 01.09.2015 06.02.2016 року ОСОБА_1 мав депозитний рахунок у сумі, яка перевищує 10-кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, а саме в сумі 35 553,57 грн., про що вказано у Витязі з акту департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 19.10.2016 року (а.с. 4-5).

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2017 року позов Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру нарахованих коштів задоволений повністю (а.с.56 57).

13.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення, яка ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2020 року була залишена без задоволення (а.с. 93).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2017 року, та постановлення нового, яким у задоволенні позовних вимог Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права (а.с.95-101).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючи в АДРЕСА_2 , перебував на обліку в управлінні соціального захисту населення в Суворовському районі департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради як отримувач щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання та отримував вказану компенсацію у періоди з 01.09.2015 року по 17.02.2016 року в загальному розмірі 10190 грн. 05 копійок.

Разом з тим, відповідач не повідомив позивача про наявність у нього грошових коштів на депозитному банківському рахунку у сумі, що перевищує 10-кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, що згідно п.6 «Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», затвердженого Постановою КМУ від 01.10.2014 року №505, виключає такі нарахування і виплати.

Після отриманої інформаційної довідки Державної фінансової інспекції в Одеській області, позивач повідомив особисто відповідача про необхідність повернення коштів в сумі 10190,05 грн. (а.с.8). Проте, оскільки відповідач ОСОБА_1 грошей не повернув, дані обставини стали підставою для звернення позивача до суду із цими позовними вимогами.

Так, відповідно до п. 10 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 505, в редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 402 від 21.04.2021 року, (далі - Порядок) уповноважені органи мають право перевіряти обґрунтованість видачі та достовірність документів, поданих для призначення грошової допомоги, а також здійснювати запити та безоплатно отримувати відомості від підприємств, установ та організацій усіх форм власності, необхідні для призначення грошової допомоги та контролю за правильністю її надання.

Відповідно до п. 11 Порядку, суми грошової допомоги, виплачені надміру внаслідок подання недостовірних документів, неповідомлення про зміну обставин, які впливають на виплату грошової допомоги, повертаються.

У разі неможливості добровільного повернення надміру перерахованих сум грошової допомоги вони стягуються у судовому порядку.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: подала завідомо недостовірні відомості.

Як було вказано вище і встановлено судовим розглядом справи відповідач ОСОБА_1 перебував на обліку в управлінні соціального захисту населення в Суворовському районі департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради як отримувач щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання та отримував вказану компенсацію у періоди з 01.09.2015 року по 17.02.2016 року в загальному розмірі 10190,05 грн.

Разом з тим, відповідач не повідомив позивача про наявність у нього грошових коштів на депозитному банківському рахунку у вищевказаній сумі, що перевищує 10-кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, що за змістом п.6 Порядку, виключає такі нарахування і виплати.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що відповідач надав недостовірні відомості, які вплинули на призначення грошової допомоги, через що йому були надміру виплачені кошти за період з 01.09.2015 року по 17.02.2016 року в загальному розмірі 10190,05 грн.

При цьому, суд першої інстанції також обгрунтовано виходив із вимог, передбачених ч.1 ст.1213 ЦК України, згідно якої набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

З огляду на викладені обставини, суд дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що Головне управління Державної фінансової інспекції в Одеській області на час проведення ревізії, оформленої актом від 19.10.2016 року, не існувало, оскільки на той час була утворена Державна аудиторська служба України, а тому вищевказаний акт є недійсним, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з копії Витягу з акту від 19.10.2016 року № 041-11/105, він був складений Департаментом праці та соціальної політики Одеської міської ради, на його фірмовому бланку, був завірений підписом головного спеціаліста відділу юридичного забезпечення ОСОБА_2 і завірений печаткою Департаменту.

У зв`язку з цим, доводи представника ОСОБА_1 адвоката Копцюх Б.І. в цій частині є безпідставними.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти заяви та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини ( далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Крім викладеного, колегія суддів зазначає, що ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції вказав, що відповідач до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за місцем останньої реєстрації, про причини неявки суд не повідомив, клопотання щодо відкладення розгляду справи від відповідача до суду не поступало.

Більше того, суд вказав, що за таких обставин, підстави для відкладення розгляду справи, що передбачені ч.ч.1, 2 ст.169 ЦПК України, в редакції на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, відсутні. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, в редакції на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення).

Однак, колегія суддів зазначає, що відповідач ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, виходячи з наступних обставин.

Так, із матеріалів справи вбачається, що позивачу і суду першої інстанції було достеменно відомо про те, що відповідач ОСОБА_1 , починаючи з 18 листопада 2016 року фактично проживає не вм.Одесі, ДП «Клінічний санаторій ім.Пирогова», АДРЕСА_2 , а в АДРЕСА_3 , що підтверджується як Довідкою від 18 листопада 2016 року № 4323 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 (а.с.27), так і Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 15.02.2017 року (а.с.10), а також Довідкою Одеського геріатричного будинку інтернату № 78 від 22.02.2017 року (а.с.30).

Таким чином, враховуючи, що позов був пред`явлений 28.07.2017 року, то позивач мав зазначити адресу проживання відповідача ОСОБА_1 саме як: АДРЕСА_3 .

Саме за цією адресою відповідача також мав повідомляти про час і місце судового засідання і суд першої інстанції, чого зроблено не було.

Так, як вбачається з апеляційної скарги, її заявник ОСОБА_1 обгрунтовує її, у тому числі тим, що він не був належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, в той час як відповідно до ч.1 ст. 224 та ч. 1 ст. 231 ЦПК України, в редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, заочний розгляд справи можливий лише у разі, якщо відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 не був належним чином повідомленим про час і місце судового засідання, що не давало суду права ухвалювати заочне рішення у справі.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів зазначає, що у відповідності до п.3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі, якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти постанову, якоюпозовні вимоги Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру нарахованих коштів задовольнити повністю та стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надміру виплачену суму в розмірі 10190,05 грн.

Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України, в редакції, яка діє на даний час, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь бюджету України судовий збір у розмірі 640 грн., оскільки при поданні даного позову, позивач не сплачував судовий збір.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2017 року скасувати та прийняти постанову, якоюпозовні вимоги Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру нарахованих коштів задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надміру виплачену суму в розмірі 10190,05 грн. (десять тисяч сто дев`яносто гривень 05 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь бюджету України судовий збір у розмірі 640 грн. (шістсот сорок гривень).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 24.06.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева