Справа № 589/1343/20
Провадження № 2/589/142/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2021 року

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого - судді Прачук О. В.,

з участю секретаря судового засідання Антошко Т. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шостка в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3

-про визнання договору купівлі-продажу автомобіля дійсним та поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля дійсним та поділ майна подружжя. На обґрунтування позову зазначила, що під час перебування з відповідачем у шлюбі, а саме 10 вересня 2019 року, за спільні кошти ними було придбано автомобіль «Фольксваген Т-4» д.н.з. НОМЕР_1 за 3 700 доларів США у ОСОБА_3 . Після передачі ОСОБА_3 спільних коштів, відповідач забрав автомобіль та став ним користуватися, на прохання позивачки оформити право власності на зазначений автомобіль, відповідач відмовлявся. В зв`язку з цим стосунки між подружжям поступово погіршувалися, що в кінцевому результаті призвело до розірвання шлюбу.

Після розірвання шлюбу позивачка звернулась до відповідача із заявою про поділ спільного майна подружжя та виплату половини сплачених грошових коштів за автомобіль в сумі 1 850 доларів США. Однак, ОСОБА_2 ухиляється від державної реєстрації права власності на автомобіль та повернення 1/2 вартості автомобіля. Тому позивачка змушена була звернутися до суду з зазначеним позовом.

В судове засідання позивач не з`явилась, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу без її участі. В судовому засіданні 09 березня 2021 року ОСОБА_1 пояснила, що разом з чоловіком вони хотіли придбати авто, збирали кошти, та переглядали оголошення. Згодом, вони знайшли оголошення про продаж автомобіля, яке їх зацікавило. Вони разом їздили подивитись автомобіль до продавця ОСОБА_3 . ОСОБА_3 спочатку хотів за авто 4 000 доларів США, однак всієї суми у них не було, і вони почали збирати кошти. Позивачка зняла кошти зі своєї кредитної картки, її батьки також пересилали гроші з Росії, а потім вона домовилась з ОСОБА_3 про продаж зазначеного автомобіля за 3 700 доларів США. 10.09.2019 року ОСОБА_2 сам поїхав до ОСОБА_3 придбавати авто, позивачка в цей день була на роботі і не змогла з ним поїхати. Після розірвання шлюбу автомобіль залишився у користуванні чоловіка.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату, місце слухання справи був повідомлений належним чином. Надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. Зазначив, що ОСОБА_3 надав нотаріальну довіреність на ім"я ОСОБА_4 , тому посилання позивачки на те, що 10.09.2019 року було здійснено купівлю-продаж транспортного засобу у ОСОБА_3 є помилковими. Він, відповідач, право власності на авто не набув. Крім цього, вказав, що ОСОБА_4 , як представник ОСОБА_3 , від імені останнього 18.11.2020 року уклала договір купівлі-продажу «Фольксваген Т-4» д.н.з. НОМЕР_1 із ОСОБА_5 , в результаті чого власником зазначеного автомобіля є ОСОБА_5 . Тому даний транспортний засіб не може бути спільною сумісною власністю подружжя. На підставі вказаного просить суд відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні 09 березня 2021 року третя особа ОСОБА_3 пояснив, що на початку вересня 2019 року ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 приходили до нього дивитися автомобіль марки «Фольксваген», який він продавав. Однак, суми, яку він хотів за авто, в них не було. Згодом зі ОСОБА_1 вони по телефону домовились про продаж автомобіля за 3 700 доларів США. За автомобілем ОСОБА_2 приходив сам, ввечері, віддав йому ( ОСОБА_3 ) гроші за авто, а він віддав ОСОБА_2 автомобіль, ключі від авто і всі документи. Ніяких розписок про передачу грошей вони не писали, хоча він здивувався цьому, а саме: чому ОСОБА_2 не захотів скласти розписку. Але він ( ОСОБА_3 ) хотів зафіксувати документально передачу авто ОСОБА_2 і запропонував оформити на нього довіреність. Однак, вже був вечір і нотаріуси не працювали, тому автомобіль він віддав без довіреності. Через декілька тижнів ОСОБА_3 сам зателефонував ОСОБА_2 і нагадав про довіреність, однак, у ОСОБА_2 не було часу. Він кілька разів дзвонив ОСОБА_2 з приводу оформлення довіреності і лише згодом останній відповів, що наразі розлучається з дружиною і йому необхідно вирішити матеріальні моменти щодо спільного майна. Сказав, що авто придбане за його власні кошти і попросив ОСОБА_3 оформити довіреність на його ( ОСОБА_2 ) сестру ОСОБА_4 , що він і зробив. У січні 2020 року йому подзвонила ОСОБА_6 ( ОСОБА_1 ) і сказала, що розлучається з ОСОБА_2 та попросила підтвердити факт отримання від ОСОБА_2 коштів за автомобіль. Оскільки він дійсно продав авто ОСОБА_2 за 3700 доларів США, він склав про це розписку. Про договір купівлі-продажу від 18.11.2020 року зазначеного автомобіля він нічого не знав, копія договору надійшла йому по пошті, ніяких коштів за продаж авто по договору від 18.11.2020 він не отримував і податків не платив. Якби він раніше знав, що у ОСОБА_1 і ОСОБА_2 існує спір за авто, то він не оформлював би довіреність на ОСОБА_4 .

Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позов, об`єктивно дослідивши всі докази, які мають важливе юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 06 вересня 2016 року по 21 січня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі. (а.с.9)

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 21 січня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. (а.с.9)

З долучених до позовної заяви квитанцій та довідок вбачається, що ОСОБА_1 мала власний дохід, дійсно отримувала грошові перекази, а 06.09.2019 та 10.09.2019 здійснювала обмін валюти, зокрема, купувала в банку долари США в сумі 1000 та 500 доларів. (а.с. 10 -14)

23 грудня 2019 року ОСОБА_3 складено нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_4 , якою він уповноважив останню розпоряджатись, в тому числі продати, обміняти, передати в оренду, належний йому автомобільVolkswagen Transporter 1991 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 .

Згідно з розпискою від 21 січня 2020 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3 700 доларів США 10 вересня 2019 року за продаж машини Фольсваген Т-4 НОМЕР_1 . (а.с.15).

Як вбачається з заяви від 29.01.2020 року ОСОБА_1 , остання зверталась до ОСОБА_2 з пропозицією про поділ спільного майна подружжя та виплату половини сплачених грошових коштів за автомобіль в сумі 1 850 доларів США. (а.с.16)

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу 5945/2020/2303706 від 18 листопада 2020 року ОСОБА_4 , діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 , продала автомобіль Volkswagen Transporter 1991 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_5 . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу становить 40 000 грн. У цей самий день право власності на автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_5 .

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частинах першій, другій статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (стороною).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Відповідно до частини другої статті 218 ЦКУкраїни, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимог щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий право чин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передавання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Таким чином, за нотаріально посвідченою односторонньою угодою, укладеною ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , був прихований інший правочин, який насправді вчинили, а саме договір купівлі-продажу автомобіля, оскільки за цією угодою подружня пара: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передала власнику автомобіля ОСОБА_3 грошові кошти за придбаний автомобіль у розмірі 3 700 доларів США, що підтверджується, зокрема, розпискою ОСОБА_3 від 21.01.2020 року та поясненнями останнього в судовому засіданні, а він передав ОСОБА_2 автомобіль, а згодом оформив на сестру ОСОБА_2 ОСОБА_4 довіреність з правом його відчуження.

Отже, фактично вони : ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вчинили дії з виконання умов договору купівлі-продажу автомобіля, що призводять до правових наслідків, які настають за договором купівлі-продажу.

Пленум Верховного Суду України у пункті 25 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інших правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16.

Згідно рішення про розірвання шлюбу ОСОБА_1 звернулась з позовом про розірвання шлюбу 19 листопада 2019 року.

Тобто на момент оформлення довіреності на сестру відповідача - 23.12.2019, ОСОБА_2 достаменно знав про процес розлучення, ініційований дружиною.

Таким чином, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 10.09.2019 року було укладено договір купівлі-продажу спірного автомобіля. При цьому автомобіль придбано за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за спільні грошові кошти. Разом з тим, на приховування укладення вказаного договору та, враховуючи плани по розлученню з дружиною, ОСОБА_2 умисно попрохав ОСОБА_3 оформити довіреність на ОСОБА_4 . А згодом автомобіль Volkswagen Transporter 1991 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 був відчужений без згоди позивача, тому остання має право на відшкодування їй 1/2 частки його вартості.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що у передбаченому законом порядку він не набув права власності на автомобіль, оскільки отримання довіреності не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб, є безпідставними, тому що позов пред`явлено не про визнання права власності на автомобіль, набутим за довіреністю, а про дійсність договору й про поділ майна подружжя за час шлюбу.

Вказане відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 30.01.2019 справа № 444/848/16- ц провадження № 61-33882св18.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі.

Судові витрати, згідно ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов - задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу автомобіля марки «Фольксваген Т-4» д.н.з. НОМЕР_1 , укладений 10 вересня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсним.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «Фольксваген Т-4» д.н.з. НОМЕР_1 , у розмірі 1 850 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 838 гривень 88 копійок.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шосткинський міськрайонний суд Сумської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 13 липня 2021 року.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області О.В.Прачук