Номер провадження: 22-ц/813/4558/21
Номер справи місцевого суду: 523/4628/18
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участі секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шараг Ольги Вікторівни на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який вподальшому уточнив (а.с.32-33) до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Так, представник просив визнати за позивачем та відповідачем право власності на автомобіль «Audi Q7», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 1 050 000, по Ѕ частині за кожним; визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на ліжко вартістю 7 820 грн.; шафу вартістю 9 905 грн; комод вартістю 4 295 грн.; тумбу вартістю 1 955 грн., шафу купе вартістю 10 500 грн. на загальну суму 34 475 грн.; визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на стекло версаль (безбарвне з золотими смужками) вартістю 1 164 грн.; стекло версаль (золоте з золотими смужками) вартістю 1 200 грн; матрац (шарлотта) вартістю 1500 грн; ліжко вартістю 7 200 грн; комод вартістю 2000 грн; ламель вартістю 900 грн; меблі для кухні вартістю 22 936 грн. на загальну суму 36 900 грн., посилаючись, що вказане вище майно було набуто подружжям під час шлюбу.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля автомобіль «Audi Q7» випуску 2012 року, чорного кольору, шасі № НОМЕР_2 за реєстраційним номером НОМЕР_1 , який зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 . Залишено за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля автомобіль «Audi Q7» випуску 2012 року, чорного кольору, шасі № НОМЕР_2 за реєстраційним номером НОМЕР_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на наступне рухоме майно: ліжко вартістю 7820 грн., шафу вартістю 9905 грн., комод вартістю 4295 грн., тумбу вартістю 1955 грн., шафу купе вартістю 10500 грн. Визнано за ОСОБА_1 право власності на наступне рухоме майно: скло версаль (безбарвне з золотими смужками) вартістю 1164 грн., скло версаль (золоте з золотими смужками) вартістю 1200 грн., матрац (шарлотта) вартістю 1500 грн., ліжко вартістю 7200 грн., комод вартістю 2000 грн., ламель вартістю 900 грн., меблі для кухні вартістю 22936 грн. Стянуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 5286 грн. за подання позовної заяви та 352,40 грн. за подання заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Шараг Ольга Вікторівна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2020 року в частині поділу автомобіля та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати право приватної власності на автомобіль за відповідачем з присудженням грошової компенсації позивачу у розмірі ј частини вартості автомобіля, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим представник ОСОБА_1 адвокат Шараг О.В. (адвокатське бюро «НАН») в судове засідання на 22.06.2021 року на 15-30 г. не з`явилася, про причини не явки суду не повідомила. Також від адвоката Шараг О.В. не надано відповідних доказів про розірвання договору про надання правової допомоги з ОСОБА_1 .

Від іншого представника ОСОБА_1 адвоката Нана Д.М. (адвокатське бюро «НАН») 22.06.2021 року надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням його на самоізоляції, як особи, яка контактувала із хворим на ковід. Інший представник відповідача адвокат Шараг О.В. перебуває в цей день в іншому судовому процесі. При цьому, належних доказів зазначеного, адвокатом Нан Д.М. в суд апеляційної інстанції не представлено. Крім того в заяві адвокат Нан Д.М. зазначає про неможливість прибуття ОСОБА_1 в судове засідання 17.06.2021 року, в той час, як судове засідання з розгляду апеляційної скарги останньої призначено на 22.06.2021 року на 15-30 г.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи наведені обставини та приймаючи до уваги, що розгляд апеляційної скарги вже відкладався, а строк розгляду справи в судах зокрема в суді апеляційної інстанції перевищив розумний строк розгляду справи такої складності, колегія суддів не знаходить підстав для подальшого відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позову та доведеності заявлених вимог, наявності підстав для захисту порушеного права.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам та заснований на законодавстві.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб № 342 від 11.06.2010 року виданого Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 перебуває у шлюбі зі ОСОБА_1 з 11.06.2010 року (а.с. 6).

Під час шлюбу придбаний легковий автомобіль «Audi Q7» 2012 року випуску, чорного кольору, шасі № НОМЕР_2 за реєстраційним номером НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_1 в РЕВ № 2 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області від 18.05.2012 року на підставі договору купівлі-продажу № 95-11А від 01.12.2010 року, вартістю 1 050 000 гривень, що належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності.

Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Встановивши, що зареєстрований за ОСОБА_1 автомобіль «Audi Q7» НОМЕР_1 2012 року випуску придбаний на підставі договору купівлі-продажу під час спільного проживання сторін у зареєстрованому шлюбі, належить сторонам справи на праві спільної сумісної власності у рівних частках, що спірний автомобіль будучи майном, яке не підлягає реальному поділу, врахувавши відсутність згоди будь-кого з подружжя на отримання грошової компенсації за належну їм відповідну частку та не здійснення попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, суд першої інстанції обґрунтовано визнав ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишив спірний автомобіль у їх спільній частковій власності.

В апеляційній скарзі в інтересах ОСОБА_1 апелянтом зазначено, що спірний автомобіль є її особистим майном посилаючись, що даний автомобіль їй після народження сина позивач обіцяв передати в дар, але в решті-решт автомобіль був придбаний за договором купівлі-продажу, хоча у переписці позивач не заперечував, що це насправді дарунок. Крім того, позивач потрапляв у ДТП на даному автомобілі і відмовлявся ремонтувати його і це зробила відповідач, що вплинуло на її майновий стан і на інтереси їхньої з позивачем малолітньої дочки, що проживає з відповідачем.

При цьому апелянт просить поділити вказаний автомобіль залишивши автомобіль у її власності і присудити на користь позивача компенсації за належну йому ј частину, відступивши таким чином від рівності часток посилаючись на ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України.

Оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 не ставила питання про поділ спірного автомобіля шляхом залишення даного транспортного засобу в її власності з присудженням на користь позивача компенсації за належну йому ј частину, відступивши таким чином від рівності часток посилаючись на ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України, попередньо не вносила відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, як під час розгляду справи в суді першої інстанції так і під час розгляду її апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Крім того, апелянтом не надано будь-яких належних, допустимих і достатніх доказів про наявність підстав для відступу від засади рівності часток подружжя, а саме що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив або пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Також апелянт не надала доказів про отримання аліментів на дитину, про розмір таких аліментів та про недостатність такого розміру аліментів для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування.

При цьому судова колегія враховує, що в апеляційній скарзі апелянт зазначила, що останні 5 років постійно проживає з неповнолітньої дочкою у Французькій республіці, не зазначаючи при цьому джерела доходів, що позбавляє можливості надати об`єктивну оцінку матеріального стану апелянта та з`ясувати існування обставин передбачених ч.З ст. 71 СК України, як підстав для збільшення частки дружини у спірному автомобілі «Audi Q7» 2012 року випуску, р.н. НОМЕР_1 .

Отже, доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland»,заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шараг Ольги Вікторівни - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25.06.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова