Справа № 132/539/21
Провадження № 2/132/322/21
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

"18" червня 2021 р. м. Калинівка

Калинівський районний суд Вінницької області у складі:

головуючої судді Ставнійчук С.В.,

за участю секретаря судового засідання: Лисюк О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Калинівка Вінницької області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

встановив:

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Відповідачка є її дочкою, яка зареєстрована в будинку, однак з 1998 року в будинку не проживає, оскільки проживає в Чеській Республіці. Відповідачка жодних своїх речей в будинку не зберігає, участі в утриманні будинку не бере та не цікавиться ним, фактично проживає в іншому місці.

Позивачка перебуває в скрутному матеріальному становищі, а наявність реєстрації відповідача в будинку змушує її сплачувати комунальні послуги за відповідачку, в той час коли остання фактично не користується та не проживає в будинку.

Керуючись статтею 107 ЖК України позивачка просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 09.03.2021 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та відповідачеві надано строк для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 13.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Вказала, що її дочка ОСОБА_2 постійно з 1998 року проживає в Республіці Чехія, а реєстрація останньої в будинку перешкоджає їм у повній мірі реалізувати свої правомочності щодо користування, володіння та розпорядження належною їй власністю.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася. Про час та місце судового розгляду повідомлялася за адресою реєстрації місця проживання ( АДРЕСА_1 ), а також через оголошення на веб-сайті Калинівського районного суду Вінницької області.

Враховуючи вищевикладене та положення ст. 280 ЦПК України, за відсутності заперечень позивачки, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами та ухвалює заочне рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , на підставі рішення народного суду Калинівського району Вінницької області від 05.02.1990 року у справі №2-28, яке набуло законної сили 16.02.1990 року та договору купівлі-продажу від 15.09.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Майбородою Г.П., зареєстрованим в реєстрі за № 3347 (а.с.11-18).

В будинку зареєстрована дочка ОСОБА_1 ОСОБА_2 з 06.06.2000 року, що підтверджується відміткою у копії паспорта ОСОБА_2 , копією домової книги на домогосподарство по АДРЕСА_1 та довідкою виданою виконавчим комітетом Калинівської міської ради №91 від 15.01.2021 (а.с.8-10,19-22).

Відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 19.01.2021 року №16-к складеного депутатом Калинівської МОТГ ОСОБА_3 за участю сусідів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована в будинку по АДРЕСА_1 , але фактично проживає в Чеській Республіці з 1998 року, там і працює (а.с.23).

Як видно з копії дозволу на проживання №000891277, виданого мв.чр Ліберець 27.09.2019 року, в перекладі з чеської на українську мову, виконаному перекладачем ОСОБА_7 , справжність підпису якої посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. 10.06.2021, ОСОБА_2 надано дозвіл на довгострокове проживання - ЄС, який дійсний до 08.05.2026 року.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , повідомила, що є сусідкою ОСОБА_1 , проживає по АДРЕСА_2 з 1973 року, з позивачкою перебуває у добросусідських відносинах, спілкується з позивачкою і навідує останню майже щодня за місцем її проживання, відповідачку ОСОБА_2 знає з народження, і їй відомо, що ОСОБА_2 близько з 1998 року не проживає в будинку позивачки, оскільки постійно проживає в Чеській Республіці.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 повідомив, що є сусідом позивачки ОСОБА_1 , проживає по АДРЕСА_3 близько 10 років. Перебуває з позивачкою в добросусідських відносинах, час від часу допомагає позивачці по господарству, Йому достеменно відомо, що позивачка ОСОБА_1 певний час проживала в Чеській Республіці, і повернулася в Україну у грудні 2020, періодично приїжджала у відпустку. За весь цей час проживання він жодного разу відповідачку ОСОБА_2 не зустрічав і лише один раз спілкувався з нею телефоном, відповідачка в будинку не проживає і не навідується до нього.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

На підставі частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно з частиною третьою статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Доказів того, що відповідачка ОСОБА_2 та позивачка ОСОБА_1 ведуть спільне господарство, проживають однією сім`єю, що відповідач користується будинком, зберігає там свої речі, несе витрати на його утримання чи взагалі проявляє будь-яких інтерес до даного приміщення суду не надано.

Також не надано доказів створення позивачем перешкод для законного користування відповідачем спірним житлом. З позовами про усунення перешкод в користуванні житлом, про вселення чи з будь-яким іншим позовом, спрямованим на захист свого права, відповідачка не зверталася.

Враховуючи встановлені судом обставини, беручи до уваги той факт, що відповідачка ОСОБА_2 добровільно залишила будинок АДРЕСА_1 , вибувши проживати за іншою адресою, суд вважає, що остання втратила право на користування спірним житлом, оскільки не проживає в ньому без поважних причин понад один рік.

Дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що реєстрація в будинку відповідачки створює перешкоди позивачу у користуванні своїм майном, а тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на підставі частини другої статті 405 ЦК України, шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2018 року у справі N 283/1443/16-ц.

Водночас посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. Суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Аналогічний за змістом висновок міститься у пункті 7.43. постанови Велика Палата Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).

За таких підстав, суд вважає наявними підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України.

Судові витрати по справі позивачка просить віднести на її рахунок.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст.12, 80, 81, 82, 200, 206, 211, 247, 259, 264, 265, 268, 280-289, 354 ЦПК України, суд ,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням: житловим будинком АДРЕСА_1 .

Судові витрати по сплаті судового збору у сумі 908,00 (дев`ятсот вісім гривень, 00 копійок) залишити за позивачкою.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання, АДРЕСА_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Калинівським РВ УМВС України у Вінницькій області 06.12.1995 року, РНОКПП, фактичне місце проживання невідомі).

Повний текст рішення складено 29.06.2021.

Суддя С.В. Ставнійчук