Справа №521/2011/20
Провадження №2/521/462/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Тополевої Ю. В.,

за участю секретаря Черненко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтований наступними обставинами. ОСОБА_3 на праві власності належить домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Крім ОСОБА_3 у вказаному будинку зареєстровані: син - ОСОБА_1 та онук - ОСОБА_2 . Позивач вказує, що ОСОБА_2 не проживає у його будинку понад два з половиною роки. Він добровільно залишив житло, вивіз свої речі, оскільки вирішив створити сім`ю та жити окремо. Реєстрація відповідача у належному позивачу будинку, порушує його права користування, володіння та розпорядження як власника нерухомого майна, тому вимушений звернутись до суду.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09 березня 2021 року залучено до участі у справі замість позивача - ОСОБА_3 , його правонаступника - ОСОБА_1 .

Позивач та його представник у відкрите судове засідання не з`явились. Представник позивача подав до канцелярії суду заяву, в якій позов підтримав в повному обсязі, просив розгляд справи проводити у відсутність позивача та його представника.

Відповідач та його представник у відкрите судове засідання не з`явились. Представник відповідача подав до суду заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що доводи стосовно не проживання відповідача у вказаному будинку не відповідають дійсності. Характер роботи відповідача передбачає тривалі командирування по Україні та за кордон. Протягом 2018-2019 років, відповідач через погіршення стану здоров`я проходив стаціонарне лікування у медичних закладах України. Крім того, в будинку, де проживав відповідач, залишились його особисті речі та меблі. Представник відповідача також зазначив, що сусіди ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в особистій розмові повідомили, що акт про не проживання відповідача у спірному будинку їх змусив підписати ОСОБА_1 - син ОСОБА_3 , а ОСОБА_1 до них особисто не звертався. Також зазначив, що відповідач з народження був зареєстрованим у вказаному будинку, в цьому будинку проживала його родина, а після смерті матері - ОСОБА_6 , - він є спадкоємцем першої черги за законом.

Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинку від 21 січня 1993 року, ОСОБА_3 на праві власності належило домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 6).

Відповідно до Довідки (виписки із домової книги про склад сім`ї та прописку) № 83 від 05 січня 2020 року вбачається, що у вказаному будинку зареєстровано ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а.с. 8).

Встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 40).

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 березня 2021 року вбачається, що спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_3 , а саме, житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , є його син - ОСОБА_1 (а.с. 47).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 246329398 від 01 березня 2021 року, житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 на праві приватної власності зареєстрований за ОСОБА_1 (а.с. 47 об.)

Як встановлено судом, у належному позивачу будинку зареєстровано відповідача - ОСОБА_2 . Реєстрація відповідача у спірному будинку також підтверджується довідкою Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській (а.с. 11).

Разом із цим, відповідно до Акту про не проживання від 05 лютого 2020 року, складеного суcідами: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та завіреного в.о. голови ОСН-КМ «Сахарний» в м. Одесі вбачається, що ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 , не проживає понад два з половиною роки. Житловим приміщенням не користується, в будинку відсутні його особисті речі, домоволодіння залишив добровільно, вселитись не намагався (а.с. 9).

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд вважає, що вони виникли в зв`язку із припиненням права користуванням чужим майном, а тому регулюються Главою 32 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

ОСОБА_2 набув право користування будинком позивача, та був зареєстрований в ньому, як член сім`ї попереднього власника житла, а тому його непроживання в будинку більше ніж один рік позбавляє його права користування будинком, який належить на праві власності позивачу.

Суд не приймає до уваги доводів представника відповідача, зазначених в запереченнях на позовну заяву, адже жодних належних та допустимих доказів, на підтвердження вказаних обставин суду не надано.

Щодо наданих копій паспорта громадянина України для виїзду за кордон, суд вважає, що вони жодним чином не спростовують факт непроживання ОСОБА_2 у вказаному будинку понад два з половиною роки, оскільки всі відмітки у вказаному документі датовані у період з 2012 по 2017 роки, що спростовує доводи представника про тривалі командирування відповідача за кордон протягом останіх двох з половиною років.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими, та такими, що знайшли своє підтвердження в ході судового засідання.

Задовольняючи позов про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд зауважує на тому, що зняття з реєстрації місця проживання, в силу ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» проводиться відповідними органами реєстрації на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання є дискреційними повноваженнями відповідних органів реєстрації, а рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є безумовною підставою для цих органів щодо зняття відповідача з реєстрації місця проживання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 гривень підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 401, 405 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 142, 200, 206, 258-259 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи до Одеського апеляційного суду через Малиновський районний суд міста Одеси протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 29 червня 2021 року.

Суддя: Ю.В. Тополева