ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 червня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 733/1314/20

Головуючий у першій інстанції Овчарик В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/846/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29 березня 2021 року (ухвалене о 15:28) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконними дій щодо списання коштів на погашення заборгованості по картці, стягнення незаконно списаних коштів та відшкодування моральної шкоди, -

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту АТ КБ «ПриватБанк»), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

- визнати незаконними дії відповідача щодо продовження нарахування боргу по кредитному договору від 25.07.2012 та списання коштів на погашення заборгованості по картці НОМЕР_1 ;

- стягнути з АТ КБ «Приватбанк» незаконно списані грошові кошти в сумі 1 734,30 грн, 40 000 грн у відшкодування моральної шкоди, 1681,6 грн судового збору, 100 грн, згідно квитанції від 15.01.2021 за надання довідки відповідачем.

Позов обґрунтовувала тим, що рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 18.01.2019, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 03.04.2019, було стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 5 436,14 грн та 454,50 грн судового збору, а всього 5 890,64 грн. З 01.09.2019 з пенсії ОСОБА_1 щомісячно утримуються кошти у розмірі 20% на погашення стягнутої з неї кредитної заборгованості.

У вересні 2020 року ОСОБА_1 отримала у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» картку для зарахування заробітної плати. 06.10.2020, 08.10.2020, 09.10.2020 після зарахування на вказаний картковий рахунок заробітної плати відповідачем було здійснено списання коштів з цього рахунку в розмірі 1 610 грн, 107,60 грн та 16,70 грн відповідно. На письмове звернення позивачки АТ КБ «ПриватБанк» повідомило, що ухвалення судового рішення від 18.01.2019 не припиняє зобов`язань за договором від 25.07.2012, тому ОСОБА_1 необхідно сплатити борг Банку.

Позивачка вважає незаконними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо продовження нарахування боргу по кредитному договору від 25.07.2012 та списання коштів з карткового рахунку у сумі 1 734,06 грн, оскільки рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 18.01.2019 було виконано, борг погашений у повному обсязі. Такими діями АТ КБ «ПриватБанк» завдано ОСОБА_1 душевних та моральних страждань, у результаті чого вона змушена була звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29.03.2021 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 23.04.2021 зобов`язано Управління Державної казначейської служби в Ічнянському районі повернути ОСОБА_1 з державного бюджету Ічнянського району 1 681,60 грн судового збору, сплаченого нею 18.12.2020 у філії Чернігівського обласного управління АТ «Ощадбанк» ТВБВ 10024/235 по квитанціях № 130 та № 131.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм чинного законодавства, просить скасувати рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29.03.2021 та ухвалити нове рішення, задовольнивши її позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що грошові кошти у розмірі 1 734,30 грн були списані АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно, оскільки рішення суду від 18.01.2019 про стягнення з неї кредитної заборгованості виконане у повному обсязі, відповідач не мав законних підстав для продовження кредитного договору в односторонньому порядку та нарахування боргу по неіснуючому кредиту, а отже, безпідставно стягнув такий борг з її зарплатної картки, порушив її права та завдав їй тяжкого душевного болю і страждань. Посилається на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 № 342/180/17.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПриватБанк» - Рожко С.М. просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що 25.07.12 між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання позивачкою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил про надання банківських послуг в Приватбанку, в якій позивачка погодилася з тим, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг. Своїм підписом вона підтвердила, що ознайомилась і згодна з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були наданні їй для ознайомлення у письмовому вигляді.

Вказує, що після підписання вказаної заяви, 25.07.2012 позивачці була видана кредитна картка № НОМЕР_2 , яка неодноразово перевипускалася за її зверненням. При цьому, рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 18.012019, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 03.04.2019, встановлено факт укладення між сторонами договору від 25.07.2012, отримання кредитної послуги, а також визначено розмір заборгованості, станом на 12.11.2018, яка підлягала стягненню з позивачки. Ураховуючи, що визначена судовим рішенням заборгованість, станом на 12.11.2018, не була сплачена позивачкою, а дія договору на даний час не припинена, то АТ КБ «ПриватБанк» правомірно і відповідно до умов договору та вимог закону нараховує відсотки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Зазначає, що за умовами укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг, а саме пунктів 1.1.3.1.6, 2.1.1.3.5 Умов та Правил надання банківських послуг, Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків Клієнта на погашення кредитної заборгованості Клієнта і третіх осіб, по кредитах, по яким Клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у Клієнта (у тому числі, який є працівником Банку, який наніс йому шкоду) у вигляді невиконаних зобов`язань перед Банком.

Наголошує, що з огляду на договірний характер правовідносин, що регулюються зобов`язальним правом, підстави для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди відсутні.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та доводи відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що дії АТ КБ «ПриватБанк» зі списання коштів з рахунку позивачки для погашення її заборгованості були правомірними, оскільки рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 18.01.2019, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 03.04.2019, встановлено факт укладення між сторонами договору від 25.07.2012, за яким ОСОБА_1 отримала кредитну послугу у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку, проте станом на 12 листопада 2018 року заборгованість нею не була сплачена, дія договору на даний час не припинена, що дає підстави Банку правомірно нараховувати відсотки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також списувати кошти з рахунку ОСОБА_1 у рахунок погашення заборгованості.

Однак погодитись з такими висновками суду апеляційний суд не може, через їх невідповідність обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Судом у справі встановлено, рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 18.01.2019, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 03.04.2019, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 25.07.2012 у розмірі 5 436,14 грн, з яких: 1 769,34 грн - тіло кредиту, 2 187,05 грн - нараховані відсотки за користування кредитом, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 979,75 грн - штраф (процентна складова) (а.с. 56-59, 60-67).

Постановою старшого державного виконавця Ічнянського РВ ДВС ГТУЮ у Чернігівській області Черненко А.В. від 10.07.2019, відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 733/1691/18, виданого 14.05.2019 Ічнянським районним судом Чернігівської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по кредиту у розмірі 5 890,64 грн (а.с. 5).

Постановою старшого державного виконавця Ічнянського РВ ДВС ГТУЮ у Чернігівській області Черненко А.В. від 19.08.2019, звернено стягнення на доходи ОСОБА_1 (а.с. 6).

Постановою старшого державного виконавця Ічнянського РВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Черненко А.В. від 12.02.2021 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 733/1691/18, виданого 14.05.2019 Ічнянським районним судом Чернігівської області про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по кредиту у розмірі 5 890,64 грн закінчено у зв`язку із фактичним виконанням рішення суду.

У жовтні 2020 року відповідачем з платіжної картки для виплат ОСОБА_1 НОМЕР_3 були здійснені автоматичні списання грошей для погашення простроченої заборгованості погашення заборгованості по картці НОМЕР_1 : 06.10.2020 у сумі 1 610 грн, 08.10.2020 у сумі 107,60 грн, 09.10.2020 у сумі 16,70 грн, що підтверджується банківською випискою АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 27).

Про таке списання коштів ОСОБА_1 стало відомо з SMS-повідомлень, отриманих від ПриватБанку (а.с. 7- 8, 15, 16).

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

З приводу вищевказаного списання коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 зверталася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення незаконно списаних коштів у розмірі 1 610 грн (а.с. 9), у відповідь на яку останнє повідомило, що 25.07.2012 між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 умов договору АТ КБ «ПриватБанк» був змушений звернутися з позовом до суду. У резолютивній частині рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2019 року у справі № 733/1691/18 відсутні будь-які приписи щодо припинення зобов`язання за договором. АТ КБ «ПриватБанк» просило ОСОБА_1 здійснити погашення заборгованості, яка існує у позивачки перед Банком (а.с. 11-12).

Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України.

За змістом ст. 179, 192 ЦК України грошові кошти є речами, що виконують роль загального еквіваленту та платіжного засобу. Відносно них можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Як передбачено ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

В силу ч. 2 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до п. 1.3 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» дата валютування - зазначена платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки дата, починаючи з якої кошти, переказані платником отримувачу, переходять у власність отримувача. До настання дати валютування сума переказу обліковується в обслуговуючих отримувача банку або в установі учасників платіжної системи.

Статтею 1071 ЦК України визначено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на банківський рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпоряджатися ними, а банк, у свою чергу, в межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо). При цьому за відсутності розпорядження клієнта банк може списати грошові кошти з рахунку лише на підставі рішення суду, а також якщо таке списання передбачено нормами закону чи умовами договору.

Отже, грошові кошти після зарахування на рахунок ОСОБА_1 стали її власністю та могли бути списані з рахунка без розпорядження позивача лише на підставі рішення суду, а також відповідно до вимог закону чи умов договору.

Будь-яке рішення суду чи вимоги закону, які б дозволяли АТ КБ «Приватбанк» здійснити списання коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 , на момент виникнення спірних відносин були відсутні.

Звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначала, що відповідачем з її карткового рахунку в рахунок погашення, на її думку неіснуючого боргу, незаконно списано кошти на загальну суму 1 734,30 грн.

Відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення, зазначав, що заборгованість, яка визначена рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 18.01.2019, станом на 12.08.2018, не була сплачена позивачкою, дія кредитного договору від 25.07.2012 на даний час не припинена, тому банк продовжує нараховувати відсотки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та здійснив договірне списання коштів в межах існуючої заборгованості за кредитом. При цьому, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms, як невід`ємної частини укладеного між сторонами договору (а.с. 68-96).

Проте, з такими аргументами АТ КБ «ПриватБанк» не може погодиться апеляційний суд, з огляду на наступне.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (розміщених на сайті https://privatbank.ua/terms), що надані відповідачем на підтвердження відзиву проти позовних вимог (а.с. 68-96), зокрема пунктами 1.1.3.1.6, 2.1.1.3.5, визначено, що Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків Клієнта на погашення кредитної заборгованості Клієнта і третіх осіб, по кредитах, по яким Клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у Клієнта (у тому числі, який є працівником Банку, який наніс йому шкоду) у вигляді невиконаних зобов`язань перед Банком.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил надання банківських послуг розуміла ОСОБА_1 та ознайомлювалася з ним, підписуючи 25.07.2012 анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позивачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо договірного списання коштів з його рахунків.

Крім того, роздруківка із сайту відповідача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано відповідачем при розгляді цієї справи.

У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» з часу укладення договору про надання банківських послуг (25.07.2012) до моменту звернення із даним позовом (грудень 2020 року), тобто кредитор міг додати до відзиву на позов витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для вирішення справи.

За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачу Умови і Правила банківських послуг, відсутність доказів домовленості сторін або ж розпорядження позичальника про списання коштів з його рахунків на погашення кредитної чи іншої заборгованості, наданий банком витяг з Умов і Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позивачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який міститься в матеріалах цієї справи, не містять підпису позивачки, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25.07.2012 шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді право банку списувати кошти з рахунку позивачки в межах сум, що підлягають сплаті за кредитним договором. Подібні висновки про застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 342/180/17.

За наведених обставин не заслуговують на увагу посилання АТ КБ «ПриватБанк» на Умови та правила як на підставу правомірного списання коштів з рахунку позивачки.

Таким чином, належних, допустимих та достовірних доказів про укладення між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 договору, за умовами якого остання доручила банку або ж давала згоду списувати грошові кошти з її рахунків без її розпорядження, матеріали справи не містять, а тому колегія суддів приходить до висновку, що у АТ КБ «Приватбанк» не було законних підстав для списання грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 , у зв`язку з чим порушене право позивачки підлягає поновленню шляхом визнання незаконними дій АТ КБ «ПриватБанк» щодо списання заборгованості по картці НОМЕР_1 та стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» незаконно списаних з карткового рахунку коштів у загальному розмірі 1 734,30 грн (1 610 грн + 107,60 грн + 16,70 грн).

Апеляційний суд не погоджується із висновком районного суду про преюдиційність встановлених рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 18.01.2019 та постановою Чернігівського апеляційного суду від 03.04.2019 обставин, що не підлягають доказуванню, а саме про те, що ОСОБА_1 своїм підписом на анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 25.07.2021 підтвердила, що зазначена заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами, складають договір про надання банківських послуг, з якими вона ознайомилася і згодна, про що свідчить її підпис, зважаючи на таке.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 7 статті 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

З огляду на зазначені норми процесуального закону, у даному випадку висновки, зазначені у вказаних вище судових рішеннях, про те, що анкета-заява, підписана ОСОБА_1 , разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами, складають договір про надання банківських послуг, є правовою оцінкою суду, а не встановленими обставинами справи. Вказана правова оцінка при розгляді даної справи не береться апеляційним судом до уваги в зв`язку із застосуванням правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 342/180/17.

Суд першої інстанції не врахував указаних обставин і норм чинного законодавства, не дав належної оцінки доказам у справі та дійшов помилкового висновку про правомірність дій АТ КБ «ПриватБанк» щодо списання коштів з рахунку позивачки для погашення її кредитної заборгованості.

При цьому, апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про правомірність нарахування банком позивачці відсотків відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, зважаючи на правові позиції, що містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц. Так, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зважаючи на викладене, рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконними дій відповідача щодо продовження нарахування боргу по кредитному договору від 25.07.2012 підлягає залишенню без змін.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) відступила від висновку про застосування статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) в частині застосування норм права при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди за порушення договору банківського вкладу.

У пунктах 49.-51. постанови Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зазначено, що: «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Так, вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, зокрема у справі про порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Вказана правова позиція застосовується Верховним Судом і у справах щодо незаконного списання грошових коштів з банківського рахунку (постанова від 21.09.2020 у справі № 372/586/16-ц).

Як було встановлено, списання банком коштів з рахунку позивачки відбулося без законних підстав, зокрема, за відсутності волевиявлення клієнта володільця рахунка, та мало місце порушення відповідачем законних прав та інтересів позивачки.

Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Неправомірною відмовою відповідача від виконання цивільно-правових обов`язків щодо повернення незаконно списаних з рахунку коштів протягом тривалого часу позивачці було заподіяно моральну шкоду, яка полягала у моральних (душевних) хвилюваннях, порушенні нормальних життєвих і ділових зв`язків, неможливості продовження попереднього активного способу життя і необхідністю вжиття додаткових моральних зусиль для його відновлення і організації.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За викладених обставин, з врахуванням матеріального стану винного, ступеню його вини, глибини страждань позивачки, колегія судів вважає, що виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відшкодуванню підлягає моральна шкода у розмірі 1 000 грн, що відповідає положенням ст. 23, 1167 ЦК України.

Вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача 100 грн за видачу довідки № 2248O6CI4535NNQO від 15.01.2021 (а.с. 27,31) не підлягають задоволенню, оскільки така довідка видана АТ КБ «ПриватБанк» на вимогу позивачки, яка сплатила 100 грн за формування та друк довідки по картці у відділенні. Отже, зазначені витрати позивачки за своєю суттю не є витратами, визначеними у ч. 3 ст. 133 ЦПК України, та не підлягають відшкодуванню.

Ураховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову шляхом визнання незаконними дій Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» щодо списання коштів з картки ОСОБА_1 НОМЕР_3 для погашення простроченої заборгованості по картці НОМЕР_1 , що мали місце 06.10.2020 на суму 1 610 грн, 08.10.2020 на суму 107,60 грн, 09.10.2020 на суму 16,70 грн; стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 незаконно списаних з її карткового рахунку грошових коштів у розмірі 1 734,30 грн та моральної шкоди у розмірі 1 000 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з частковим задоволенням позову та апеляційної скарги на суму 2 734,30 грн (2 734,30 грн від 41 834,30 грн становить 6,53%) та враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 54,90 грн (840,80 грн х 6,53% : 100%) за розгляд справи судом першої інстанції та 82,35 грн (1 261,20 грн х 6,53% :100%) за апеляційний розгляд справи, а разом 137,25 грн.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29 березня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконними дій щодо списання коштів на погашення заборгованості по картці, стягнення незаконно списаних коштів та відшкодування моральної шкоди скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконними дій щодо списання коштів на погашення заборгованості по картці, стягнення незаконно списаних коштів та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконними дії Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» щодо списання коштів з картки ОСОБА_1 НОМЕР_3 для погашення простроченої заборгованості по картці НОМЕР_1 , що мали місце 06.10.2020 на суму 1 610 грн, 08.10.2020 на суму 107,60 грн, 09.10.2020 на суму 16,70 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) незаконно списані кошти у сумі 1 734 (одна тисяча сімсот тридцять чотири) грн 30 коп. та моральну шкоду у сумі 1 000 (одна тисяча) грн, а всього 2 734 (дві тисячі сімсот тридцять чотири) грн 30 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) на користь держави 137 (сто тридцять сім) грн 25 коп. судових витрат.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча: О.Є.Мамонова

Судді: Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко