Номер провадження: 22-ц/813/2860/21
Номер справи місцевого суду: 501/704/20
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 грудня 2020 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Сидоренко В.М. про визнання довіреності недійсною, -

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 27.02.2020 звернулась до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до приватного нотаріуса Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Сидоренко В.М. про визнання довіреності недійсною, згідно якого просила суд визнати недійсною довіреність від 30 серпня 2020 року, що посвідчена приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Сидоренко В.М. та зареєстрована в реєстрі за №3145, видана ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 на право продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що в 2017 році позивачці стало відомо, що її батько ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М. 19.05.2011 року.

Відповідно до умов цього договору батько позивача ОСОБА_3 продав, а його цивільна дружина ОСОБА_4 її придбала. Проте, відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 07.06.2007 року квартира належить на праві спільної часткової власності батькові позивача ОСОБА_3 та її рідному дядькові ОСОБА_2 , тому мав бути укладений від кожного співвласника окремий договір купівлі-продажу квартири.

Позивачка стверджує, що у травні 2019 року вона звернулась до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. В ході розгляду справи позивачка ознайомилась з документами в ній та їй стало відомо, що її дядько ОСОБА_2 , який в цей час перебував на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні з діагнозом гостра судинна деменція, надав на її батька ОСОБА_3 довіреність на продаж квартири.

Позивачка вказує, що її дядько ОСОБА_2 мав прогресуючі психічні розлади, що позбавляло його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Сидоренко В.М. про визнання довіреності недійсною залишено без задоволення.

У задоволенні вимоги представника третьої особи ОСОБА_4 про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12500 грн. відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачкою посилаючись на заявлені вимоги, не наведено в чому саме полягає порушення її законних прав з боку відповідача, а також не надано доказів того, що вона уповноважена представляти інтереси ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ,. чи бути їх правонаступником. Так само не доведено порушеного права позивача і представником позивача в судовому засіданні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду 29 грудня 2020 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу. Відповідно до вимог якої, вона просить суд скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 грудня 2020 року та ухвали нове рішення, яким визнати недійсною довіреність видану Вікуліним С.М. на користь ОСОБА_3 , яка була посвідчена приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Сидоренко В.М. та зареєстрована в реєстрі за № 2145.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 вважає, що рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 грудня 2020 року є незаконним, судом невірно застосовані норми матеріального права та вказане рішення прийняте з порушенням норм процесуального прав за наступних обставин:

- судом не взято до уваги те, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільний кодекс України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи»;

- судом не прийнято до уваги, що на підставі оспорюваної довіреності в подальшому було укладено договір купівлі-продажу квартири ВРК № 852443, ВРК № 852444 реєстраційний номер 2152 від 19.05.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідно до умов зазначеного договору батько позивачки ОСОБА_3 продав, а його цивільна дружина ОСОБА_4 придбала вказану вище квартиру.

- позивач досі зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 і зареєструватися на даний час в іншому місці вона не має змоги;

- судом не прийнято до уваги, що в момент оформлення довіреності батько ОСОБА_1 ОСОБА_3 разом із своїм братом ОСОБА_2 приховали від приватного нотаріуса Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Сидоренко В.М., той факт, що ОСОБА_2 в період часу з 04.09.2006 року по 26.11.2012 року перебував на обліку у лікаря-психіатра поліклініки №1 м. Чорноморськ з діагнозом: помірний психоорганічний синдром астенічного типу зі зниженням мнестичних функцій, діссомнії.

Апелянт наголошує на тому, що у приватного нотаріуса Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Сидоренко В.М. не виникло жодних сумнівів, щодо дієздатності ОСОБА_2 , якому було встановлено діагноз: мультінфарктна деменція з втратою здатності до самообслуговування.

Крім того, ОСОБА_1 повідомляє суд апеляційної інстанції, що на даний час ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 10 травня 2020 року знаходиться у розшуку.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

31 травня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В поданому відзиві представник відповідача зазначає, що вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими з наступних підстав:

- предметом позову є не угода відчуження квартири АДРЕСА_2 , яка на думку позивачки порушила її житлові права, а довіреність на розпорядження частиною квартири.

- житлові права особи, яка зареєстрована в житловому приміщенні, що належить іншій особі на праві власності, не могли б бути захищені через оскарження правочинів щодо розпорядження таким житловим приміщенням, а тим більше через оскарження довіреності.

Отже, висновки суду про відсутність доведеності порушених законних прав чи інтересів позивачки є обґрунтованими.

ОСОБА_4 також зазначила, що хоча суд першої інстанції дійшов висновку, що у зв`язку з встановленими фактами не вбачається підстав оцінки решти доводів, наведених сторонами по справі, проте такі доводи, підлягають оцінці, оскільки мають значення для вирішення справи.

Підсумовуючи наведене у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вважає, що допущені судом порушення вимог процесуального закону не призвели до ухвалення незаконного рішення, та не є підставою для його скасування. У зв`язку з чим рішення Іллічівського міського суду від 01.12.2020 року у його резолютивній частині просить залишити без змін, разом з тим доповнивши його мотивувальну частину додатковими підставами для відмови у задоволенні позову та розподілені судових витрат.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.02.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 грудня 2020 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Сидоренко В.М. про визнання довіреності недійсною.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.02.2021 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду на 17 червня 2021 року о 09:30 год.

В судове засідання 17 червня 2021 року з`явилися позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Авдєєв Б.М., апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі, просили суд її задовольнити.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань про відкладенння розгляду справи не подавали.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за визевказаною явкою сторін.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до довіреності від 30.08.2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Сидоренко В.М. та зареєстрованої в реєстрі за №3145, ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником, вести його справи та представляти його інтереси в органах нотаріату і т.і. з усіх питань, пов`язаних з замовлення та отримання документів для укладення договору, в тому числі укладання самого договору купівлі-продажу належної йому на праві власності в цілому Ѕ частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13-14).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 19.05.2011 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 придбала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.25-29).

Відповідно до листа КНП «Чорноморська лікарня» №01/15-1464 від 17.09.2019, ОСОБА_2 з 04.09.2006 року по 26.11.2012 року перебував на обліку у лікаря психіатра поліклініки з діагнозом «Помірний психоорганічний синдром астенічного типу зі зниженням мнестичних функцій, діссомнії». Останній раз хворий був оглянутий 14.08.2010 року. Вищевказаний діагноз підтверджений, 26.11.2012 року. ОСОБА_2 знятий з обліку у лікаря-психіатра у зв`язку з тривалою відсутністю відомостей (з 2010 року перебуває в розшуку) (а.с.11-12).

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому під порушенням права необхідно розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зазначеними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Chahal v. the United Kingdom" (заява N 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є заявлені вимоги про визнання довіреності від 30 серпня 2020 року, що посвідчена приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Сидоренко В.М. та зареєстрована в реєстрі за №3145, видана ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 на право продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . недійсною.

Таким чином, вимоги про визнання довіреності недійсною спрямовані на встановлення обставин, які є підставою для вирішення спору та підлягають з`ясуванню судом під час вирішення спору. Звертаючись з позовом про визнання довіреності недійсною, позивач не заявляє будь-яких інших вимог.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі N 761/26815/17 (провадження N 61-16353сво18) зроблено висновок, що "недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим" (викладене узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 19.08.2020 р. у справі N 201/16327/16-ц)

З огляду на наведене та враховуючи, що сама по собі вимога про визнання довіреності недійсною спрямована на встановлення обставин, які є підставою для вирішення спору, а такий спір у цій справі відсутній, колегія суддів дійшла висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав або законних інтересів не є ефективним та самостійним.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 в якості відповідача визначила приватного нотаріуса Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Сидоренко В.М.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі N 523/9076/16-ц (провадження N 14-61цс18) зроблено висновок, що "пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження".

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним таких односторонніх правочинів як:

- видача довіреності належним відповідачем є особа, яка видавала довіреність, а не нотаріус чи нотаріальна контора;

Суд першої інстанції на вказану обставину уваги не звернув.

Відповідно до статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно п. 4 ч. 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі за результатами розгляду позову, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні такого позову, проте помилково надав оцінку цим вимогам по суті та відмовив з підстав недоведеності.

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скарги слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 грудня 2020 року змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог виклавши його мотивувальну частину текстом даної постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24.06.2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

О. М. Таварткіладзе