Дата документу 29.01.2021
Справа № 334/5077/19
Провадження № 2-к/334/1/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2021 року

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді - Гнатюка О.М.,

при секретарі - Алєйнікової О.В.,

розглянувши матеріали клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення Совєтського районного суду м. Тули від 09.08.2018 року про стягнення коштів з ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя з Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області надійшло клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення Совєтського районного суду м. Тули від 09.08.2018 року про стягнення коштів з ОСОБА_2 .

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у відповідності до ст. 467 ЦПК України повідомив ОСОБА_2 про надходження до суду клопотання про примусове виконання на території України рішення іноземного суду та запропонував ОСОБА_2 надати свої заперечення та докази або відмовитися від подання заперечень.

17.12.2020 року до суду від ОСОБА_2 надійшли заперечення на клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на виконання рішення іноземного суду. У своїх запереченнях ОСОБА_2 зазначив, що клопотання необхідно залишити без задоволення, оскільки з боку Совєтського районного суду м. Тули була порушена процедура повідомлення його про день, час та місце слухання справи, та при прийнятті рішення від 09.08.2018 року зазначені неправдиві відомості про це, а також про те, що такі повідомлення були неодноразові. Судом Російської Федерації при прийнятті судового рішення стосовно стягнення з нього заборгованості допущені грубі порушення Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», підписаної у Мінську 22.01.1993 року (а саме ст. 55) Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (а саме ст. 6), Конвенції «Про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах»,укладеної 15.11.1965 року в м. Гаазі (а саме ст. ст.5, 10, 15), а також рішення Європейського суду з прав людини від 15.05.2008 року у справі «Надточій проти України» ( а саме п. 26). Також зазначені доводи щодо порушення судом Російської Федерації порядку вручення судових викликів іноземних судових інстанцій на території України, який регламентується Інструкцією про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 467 ЦПК України, неявка без поважних причин у судове засідання будь-якої із сторін або їх представників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання, якщо будь-якою із сторін не було порушено питання про перенесення його розгляду.

На підставі ч. 1 ст. 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 468 ЦПК України якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволені клопотання може бути відмовлено:... якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, заперечення боржника ОСОБА_2 , вважає за необхідне у задоволені клопотання відмовити, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 462 ЦПК України, рішення іноземного суду (суду іноземної держави; інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

У відповідності до ч. 1 ст. 463 ЦПК України, рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Відповідно до ч. 2 ст. 466 ЦПК України, до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст. ст. 81, 82 Закону України «Про міжнародне приватне право», в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили. Визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України

Пленум Верховного Суду України у п. 1 своєї Постанови від 24.12.1999 року № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» роз`яснив, що розгляд судами клопотань про визнання і виконання рішень іноземних судів є особливою формою взаємної правової допомоги, яка надасться Україною та іншими державами учасницями відповідних міжнародних договорів

Відповідно до п.2 ч. 2 ст. 468 ЦПК України у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду може бути відмовлено, якщо сторона стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи.

За ст. 55 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, підписаної у м. Мінську 22.01.1993 року, згоду на обов`язковість якої надано Верховною Радою України Законом України «Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» від 10.11.1994 року (далі - Мінська Конвенція) у визнанні передбачених ст. 52 цієї Конвенції рішень і у видачі дозволу на примусове виконання може бути відмовлено у випадках, якщо відповідач не приймав участі в процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не було вчасно і належно вручений виклик до суду.

За змістом ст. 54 Мінської Конвенції клопотання про визнання і дозвіл на примусове виконання рішень, передбачених у ст. 51 Конвенції, розглядаються судами Договірної Сторони, на території якої повинно бути здійснене примусове виконання. Порядок примусового виконання визначається законодавством Договірної Сторони, на території якої повинно бути таке виконання.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Також, у п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Україна та Російська Федерація є учасниками Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, укладеної 15 листопада 1965 року в місті Гаазі (далі - Гаазька Конвенція).

Згідно із ст. 1 Гаазької Конвенції вона застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном Доручення щодо вручення документів за кордоном надсилаються безпосередньо до Центрального органу іноземної держави, визначеного запитуваною державою згідно зі ст. 2 Гаазької Конвенції Орган влади чи судовий працівник, компетентний відповідно до права запитуючої Держави, направляють Центральному Органу запитуваної Держави прохання згідно з формуляром, що додається до цієї Конвенції без потреби легалізації або виконання інших аналогічних формальностей. До прохання додається документ, що підлягає врученню, або його копія. Прохання і документ надаються в двох примірниках (ст. 3 Гаазької Конвенції).

Відповідно до ст. 5 Гаазької Конвенції центральний Орган запитуваної Держави власноручно вручає документ або забезпечує його вручення відповідним органом: а) у спосіб, визначений його внутрішнім правом для вручення документів, складених в цій державі, особам, що перебувають на її території, або в) в особливий спосіб, обумовлений запитуючим органом, якщо такий спосіб не є несумісним з законами запитуваної Держави. З урахуванням положень пункту (в) частини першої цієї статті документ може завжди бути вручений шляхом безпосередньої доставки одержувачу, який приймає його добровільно.

Відповідно до ст. 15 Гаазької Конвенції, якщо документ про виклик до суду або аналогічний документ підлягав передачі за кордон з метою вручення згідно із положенням цієї Конвенції, і якщо відповідач не з`явився, то судове рішення не може бути винесено, поки не буде встановлено, що а) документ був вручений у спосіб, передбачений внутрішнім правом запитуваної Держави для вручення документів, складених у цій країні, особам, які перебувають на її території; b) документ був дійсно доставлений особисто відповідачеві або за його місцем проживання в інший спосіб, передбачений цією Конвенцією, і що, в кожному з цих випадків вручений або безпосередня доставка були здійснені в належний строк, достатній для здійснення відповідачем захисту.

Відповідно до ст. 10 Гаазької Конвенції, якщо запитувана Держава не заперечує, то ця Конвенція не обмежує: а) можливості надсилати судові документи безпосередньо поштою особам, які перебувають за кордоном; в) можливості для судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуючої Держави здійснювати вручення судових документів безпосередньо через судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуваної Держави, с) можливості для будь-якої заінтересованої в судовому процесі особи здійснювати вручення судових документів безпосередньо через судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуваної Держави.

Щодо можливості надсилати судові документи особам, які перебувають за кордоном, безпосередньо поштою, вручення документів способами, які вказані у ст. 10 Гаазької Конвенції, на території Російської Федерації не допускається.

Судом встановлено, що рішенням Совєтського районного суду м. Тули від 09.08.2018 року, яке набрало законної сили 18.08.2018 року, задоволено частково позов ОСОБА_1 про стягнення на його користь з ОСОБА_2 відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 141 529 рублів, судових витрат за послуги представника в розмірі 15000 рублів, за оформлення нотаріальної довіреності в розмірі 1600 рублів, витрати по проведенню оцінки в розмірі 4000 рублів, по проведенню дефектування транспортного засобу в розмірі 1500 рублів. В іншій частині позову відмовлено.

Як вбачається з доданих до клопотання документів, відповідач по справі ОСОБА_2 повідомлявся про час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток.

Вимоги національного законодавства України, також як і норми Міжнародного права, умови міжнародних угод, Совєтським районним судом м. Тули не були виконані при прийнятті судового рішення від 18.08.2018 року, вони були проігноровані. Судом не надані докази своєчасного та належним чином повідомлення відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи.

Так, у мотивувальній частині рішенні Совєтського районного суду м. Тули від 09.08.2018 року зазначено, що відповідач ОСОБА_2 в суд не з`явився, повідомлявся неодноразово судом за місцем реєстрації, про причини неявки суд не повідомив.

Але, до матеріалів клопотання ОСОБА_1 , яке було подано до Ленінського районного суду м. Запоріжжя, як доказ належного та своєчасного повідомлення про судовий розгляд справи, було додано фотокопію повідомлення про направлення поштового відправлення, направленого Совєтським районним судом м. Тула РФ з судовим викликом, безпосередньо відправленого 20.07.2018 року на адресу ОСОБА_2 . На вказаному повідомленні не міститься інформація про дату його повернення до Совєтського районного суду м. Тули РФ (дата та номер вхідної реєстрації).

Порядок вручення судових викликів іноземних судових інстанції на території України регламентується Інструкцією про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, яка затверджена Наказом Міністерства юстицыъ України та Державної Судової адміністрації України 27.06 2008 за № 1092/5/54.

Відповідно до положень розділу VI вищевказаної Інструкції - судовий виклик суду іноземною держави, який підлягає врученню громадянину на території України, підлягає направленню через компетентні державні органи, а саме через органи юстиції, із додержанням встановленої процедури.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, Совєтський районний суд м. Тули РФ в порушення норм законодавства, направив судовий виклик на адресу ОСОБА_2 звичайним поштовим (міжнародним) відправленням, судом був порушений встановлений порядок повідомлення.

Неможливо не зазначити, що зазначений виклик був єдиний, а не неодноразовий як зазначеного у рішенні суду Російської Федерації.

З урахуванням того, що ОСОБА_2 не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи за позовом ОСОБА_1 , а сам судовий виклик було направлено з суттєвими порушеннями встановленого порядку, у суду є всі підстави для відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення Совєтського районного суду м. Тули від 09.08.2018 року про стягнення з ОСОБА_2 коштів.

Також, Совєтським районним судом м. Тули не надані докази повідомлення відповідача ОСОБА_2 про прийняте рішення від 09.08.2018 року, що є грубим порушенням норм національного та міжнародного законодавства.

Враховуючи, що при розгляді даного клопотання про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення суду встановлені обставини, які є порушенням вимог ст. 55 Мінської Конвенції та ст. 463 ЦПК України, які перешкоджають виконанню рішення суду на території України, а також те, що при розгляді клопотання суд обмежується лише встановленням того, що передбачені Мінською Конвенцією умови не додержані, суд вважає клопотання необґрунтованим, а вказане рішення таким, що не підлягає примусовому виконанню на території України.

Розглянувши подані документи суд вважає, що за таких обставин клопотання не підлягає задоволенню і за результатами його розгляду не можливо постановити ухвалу щодо визнання в Україні рішення іноземного суду, оскільки таке визнання та виконання рішення іноземного суду не передбачено нормами Конвенції «Про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» від 22.01.1993 року та умови, передбачені нею, не дотримані.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 51-55 Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ст. ст. 5, 10, 15 Конвенції «Про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах», п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15.05.2008 року у справі «Надточій проти України», «Інструкцією про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень», ст. ст. 462-468 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УXВАЛИВ:

У задоволені клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення Совєтського районного суду м. Тули від 09.08.2018 року про стягнення коштів з ОСОБА_2 відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.М. Гнатюк