РІШЕННЯ

Іменем України

06.07.2021 року Франківський районний суд м. Львова, в складі:

головуючого-судді Мартьянової С.М.

при секретарі Турчак М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання правочину удаваним. В обгрунтування позовних вимог покликається на наступне. 25 червня 2016 року між сторонами зареєстровано шлюб Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження (шлюбів) зроблено відповідний актовий запис № 1365. Дітей від цього шлюбу немає. З відповідачем не проживають разом з грудня 2018 року. Наразі, відповідач залишилася проживати (разом зі своєю дитиною від першого шлюбу) у квартирі по АДРЕСА_1 .. Позивач зазначає, що 23 травня 2018 року уклав договір про сплату пайових внесків у ЖБК «АВАЛОН ЛЮКС», та придбав у власність машиномісце АДРЕСА_2 . 25 травня 2018 року позивачем сплачено суму пайового внеску (квитанція № 66 від 25.05.2018 року), 18 жовтня 2018 року зареєстрував право власності. В подальшому, 08 листопада 2018 року між позивачкою та відповідачем укладено договір дарування, відповідно до якого позивач подарував 1/2 машиномісця відповідачу, по АДРЕСА_3 . Зазначила, що дане майно придбав за власні кошти, а тому таке не є спільною сумісною власністю подружжя. Цей факт підтверджує і відповідач своєю заявою (нотаріально посвідченою) від 08.11.2019 року, в якій зазначено, що відповідачка цією заявою повідомляє, що кошти, за які її чоловік придбав машиномісце АДРЕСА_4 , є його особистою власністю. У зв`язку з вищезазначеним нерухоме майно, набуте позивачем під час шлюбу, не є ним спільною сумісною власністю.

Позивач зазначає, що даний договір дарування укладено за настуступних обставин. В кінці жовтня 2018 року позивач домовився з відповідачем, що остання розробить дизайн квартири його сина, ОСОБА_3 , натомість він мав сплатити цю суму коштів у розмірі 1000 доларів США. Квартира його сина знаходиться по АДРЕСА_3 (у цьому ж будинку знаходиться і парко місце). Однак, через декілька днів відповідачка напалягала на тому, щоб позивач уклав з нею договір дарування 1/2 машиномісця в якості застави та гарантії виплати їй суми коштів за виконанні роботи. Саме для цього була написана відповідачкою заява, яка підтверджує, що відповідач не має жодних прав на машиномісце. Однак, насправді, між сторонами необхідно було укласти договір застави, згідно якого позивач мав би передати у заставу машиномісце до моменту розрахунку з відповідачем за виконаний дизайн. Однак, з метою накладення заборони відчуження на машиномісце АДРЕСА_2 , позивач з відповідачем умисно уклали договір дарування, хоча між нами встановилися зовсім інші правовідносини. Відповідно до ст. 576 ЦК України предметом застави може буть майно, що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернено стягнення.Зазначає, що з відповідачем позивач розрахувався ще в лютому 2019 року, однак остання відмовилась повертати йому його особисте нерухоме майно. Просить позов задоволити. Визнати удаваним договір дарування 1/2 частки машиномісця від 08 листопада 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати цей договір договором застави, який, в свою чергу, визнати недійсним. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 43936385 від 08.11.2018 року; реєстраційний номер нерухомого майна 101.

Відповідач звернулась до суду з відзивом на позовну заяву, зазначає, що з 1994 року виїхала з України на постійне місце проживання в Ізраїль. Там у неї була сім`я. У 2013 році, після розлучення із чоловіком, останній сплатив їй компенсацію в сумі 310 696 шекелів (Ізраїль), що приблизно в розмірі 100 000 (сто тисяч) доларів США, а також кожного місяця з колишнього чоловіка на її користь стягуються аліменти на утримання малолітнього - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 1000 доларів США, щомісячно до досягнення сином повноліття, відповідно до рішення суду місто ОСОБА_5 .Також звертає увагу, що проживаючи в Ізраїлі з 1994 року, працювала та отримувала високу заробітну платню, що підтверджується наданою суду довідкою про доходи за 2013 рік. У червні 2014 році, будучи громадянкою Ізраїлю, відповідачка повернулась в Україну. Проживала у своїх знайомих у АДРЕСА_5 . Маючи власні кошти, відразу після приїзду в Україну вирішила придбати автомобіль BMW Х6, 2010 року випуску. Однак, через відсутність у відповідачки українського громадянства та дозволу на проживання, реєстрації в Україні, не могла зареєструвати автомобіль на себе, тому формально автомобіль було зареєстровано на її знайому ОСОБА_6 . Згодом відповідачка познайомилась з позивачем, після чого почали винайняти житло за адресою: АДРЕСА_6 , куди разом переїхали проживати. На цей час позивач ще був у шлюбі із своєю попередньою дружиною. 29 січня 2016 року рішенням, Залізничного районного суду м. Львова, було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_7 . Після чого, 25 червня 2016 року між відповідачкою та позивачем ОСОБА_1 було укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . За час спільного життя за спільні кошти позивачем та відповідачкою придбано наступне майно: квартиру за адресою АДРЕСА_7 , гараж № НОМЕР_2 за адресою АДРЕСА_7 ; квартиру за адресою АДРЕСА_8 , машиномісце № НОМЕР_3 за адресою АДРЕСА_9 ; квартиру за адресою АДРЕСА_10 , квартиру за адресою АДРЕСА_11 . Всі об`єкти нерухомості, які перелічені вище були зареєстровані на близьких родичів позивача: сина та рідну сестру, однак придбані за спільні відповідачки з позивачем кошти. Позивач запевнив її, що майно належить їм, в подальшому його син - ОСОБА_8 , так само, як і його сестра подарує їм Ѕ частки вище згаданого майна кожному з них. Також, слід зазначити, що машиномісце АДРЕСА_2 , купувалось сторонами для їх зручності, в тому самому будинку, що й квартира АДРЕСА_12 , яка формально оформлена на сина позивача, але насправді є спільним майном. Сторони додатково зазначила, що на час укладення договору дарування Ѕ машиномісця, у неї виникало багато питань з приводу того куди поділись її особисті кошти: які були у неї після розлучення із першим чоловіком та кошти зароблені відповідачкою в Ізраїлі. Такі були залишені позивачу для купівлі житла їй та для її неповнолітнього сина від попереднього шлюбу. Однак, після повернення з поїздки відповідачка помітила, що коштів немає. На запитання куди вони поділись, позивач відповів, що придбав квартиру і машиномісце по АДРЕСА_9 . На запитання про документи на це майно, отримала відповідь від позивача, що вони будуть згодом. Оскільки, відповідачка наполягала на отриманні правовстановлюючих документів на її ім`я на квартиру та машиномісце - позивач запропонував їй піти до нотаріуса та оформити договір дарування на її ім`я Ѕ частки машиномісця. Щодо квартири, то ОСОБА_1 , говорив, що документи ще не готові, згодом вона дізналась, що цю нерухомість він зареєстрував на свого сина.

Крім того, на час, укладення позивачем Договору про сплату пайових внесків у ЖБК «АВАЛОН ЛЮКС», та придбання у власність машиномісця АДРЕСА_2 , та сплати суми пайових внесків, 25.05.2018 року (квитанція №66 від 25.05.2018 року), який був укладений ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі з нею, жодних заяв з приводу надання згоди на купівлю даного машиномісця за спільні кошти, або заяв про визнання нею, що дане машиномісце було придбане позивачем за його особисті кошти не писала. Щодо заяви, яку позивач додає до позову, то така була написана нею 08.11.2018 року під час укладання договору дарування, яким ОСОБА_1 подарував їй 1/2 вищезазначеного машиномісця ( майже через пів року після укладення договору про сплату пайових внесків). Окрім цього, відповідачка категорично заперечую викладені позивачем обставини щодо нібито домовленості між ним та нею, стосовно розробки дизайну інтер`єру в квартирі АДРЕСА_12 , що належить його синові. Жодної подібної домовленості між ними з цього приводу ніколи не було. Відтак просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою судді 09.12.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі. За результатами проведеного підготовчого судового засідання 04.03.2020 року справу призначено до судового розгляду по суті.

В судових засіданнях представник позивача підтримав вимоги позову. Пояснив, що вчинення удаваного правочину порушило право його довірителя. Зазначає, що сторони фактично уклали договір застави. Просить про ухвалення рішення на користь позовних вимог.

Представник відповідача позов заперечила повністю. Просить у задоволенні такого відмовити. Пояснення надала аналогічні, викладеним у відзиві на позовну заяву.

Враховуючи подані в попередні судові засідання клопотання як представника позивача так і представника відповідача про відкладення розгляду справи, суд розцінює дані заяви в контексті ст.44 ЦПК України як зловживання процесуальними правами.

Дана справа перебуває в провадженні Франківського районного суду з 08 листопада 2019 року і у всіх учасників справи було достатньо часу для наведення свої доводів у поданому до суду позові шляхом подачі відзиву, заперечень на позов, письмових пояснень та заперечень на ці пояснення тощо.

Враховуючи, що в судове засідання сторони та їх представники не з`явились, враховуючи заяву представників про завершення розгляду справи у їх відсутності, у відповідності до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши заяви сторін по суті справи, заслухавши надані в судових засіданнях пояснення представників, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Між позивачем та відповідачкою 25 червня 2016 року зареєстровано шлюб Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження (шлюбів) зроблено відповідний актовий запис № 1365.

23 травня 2018 року позивач уклав договір про сплату пайових внесків у ЖБК «АВАЛОН ЛЮКС», та придбав у власність машиномісце АДРЕСА_2 . 25 травня 2018 року ОСОБА_1 оплатив суму пайового внеску, що стверджується квитанцією № 66 від 25.05.2018 року. Відтак 18 жовтня 2018 року зареєстрував право власності на вищевказане майно.

В подальшому, 08 листопада 2018 року між позивачем та відповідачкою укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 подарував 1/2 машиномісця ОСОБА_2 , по АДРЕСА_3 .

Як вбачається із нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу заяви Маркар`янц Дударенко С.Р. від 08.11.2018 року, остання стверджує, що кошти, за які її чоловік придбав машиномісце № НОМЕР_3 в підвалі, загальною площею 15, 0 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 є його особистою власністю. У зв`язку з чим вищезазначене нерухоме майно, набуте ним під час їх шлюбу, не є спільною сумісною власністю.

Відповідно до п.2 договору дарування право власності на вищевказане машиномісце зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.10.2018 року, номер запису про право власності 28474742, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.10.2018 року, індексний номер витягу 142132229, та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.11.2018 року, номер інформаційної довідки 144552827.

Згідно вимог статтей 6, 11 та 12 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно п.5 Договору дарування сторони оцінюють дарунок у 78928,50грн.

Відповідно до ч.1, 2 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник)передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно(дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру не є договором дарування.

Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до положень ст. 235 ЦК України, а саме, - удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно вимог ч.2 ст. 12 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини статті 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи. Збирання доказів у цивільній справі не є обов`язком суду,крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч.2 ст. 89 ЦПК України, - суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК).

Відтак для визнання у даній справі удаваним договору дарування квартири, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , доказуванню підлягає факт умисного укладення сторонами договору дарування з метою приховання договору застави, а також те, що між ними виникли правовідносини з приводу застави вказаного майна, а не дарування (правовий висновок постанова Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі №200/18266/15-ц (провадження № 61-34543св18).

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників (постанова Верховного Суду від 04 вересня 2019 року справа № 520/9632/16-ц).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року по справі №726/859/14.

Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу (стаття 216 ЦК України).

Згідно ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч.1 ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Згідно до ч.1 ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом.

Відповідно ч. 3,4ст. 577 ЦК України застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Згідно ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі: припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізації предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави.

Згідно приписів статті 1 Закону України "Про заставу" застава це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Вирішуючи питання про достатність доказів наданих позивачем та його представником для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд приходить до висновку, що надані сторонами докази є достовірними та достатніми для підтвердження факту удаваності договору дарування від 08 листопада 2018 року.

При цьому суд враховує наявність істотні суперечності в доказах наданих стороною відповідача.

Так, у відзиві на позовну заяву відповідач від 28.01.2020 року та її представник в судовому засіданні стверджує, що сторони уклали між собою 08 листопада 2018 року договір дарування даного машиномісця. Вказує, що за час спільного життя за спільні кошти позивачем та відповідачкою придбано майно: квартиру за адресою АДРЕСА_7 , гараж № НОМЕР_2 за адресою АДРЕСА_7 ; квартиру за адресою АДРЕСА_8 , машиномісце № НОМЕР_3 за адресою АДРЕСА_9 ; квартиру за адресою АДРЕСА_10 , квартиру за адресою АДРЕСА_11 . Однак, дані посилання, зокрема щодо купівлі машиномісця АДРЕСА_9 за спільні кошти позивачем та відповідачкою, спростовується нотаріально посвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу заявою Маркар`янц Дударенко С.Р. від 08.11.2018 року. Згідно якої остання стверджує, що кошти, за які її чоловік придбав машиномісце № НОМЕР_3 в підвалі, загальною площею 15, 0 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 є його особистою власністю. У зв`язку з чим вищезазначене нерухоме майно, набуте ним під час їх шлюбу, не є спільною сумісною власністю. Відповідачка у відзиві також зазначає, що жодних заяв не писала, оскільки перебувала закордоном, на підтвердження чого надала суду копію закордонного паспорту. Однак, суд критично оцінює дані твердження відповідачки, оскільки такі не знайшли свого підтвердження за час розгляду даної справи. Наявність закордонного паспорту не підтверджує факту перебування відповідачки саме в цей період за кордоном. В той же час сама відповідачка не заперечила, що нею дійсно було власноручно написано та нотаріально посвідчено вищенаведену заяву від 08.11.2018 року під час укладення даного договору дарування.

Крім того, самою ж відповідачкою надано суду договір-замовлення від 23.03.2018 року щодо надання послуг дизайну квартири (а.с.59).

Отже, з урахуванням викладеного, суд встановив, що на відміну від договору застави, договір дарування є безоплатним та не вимагає вчинення сторонами на виконання договору додаткових дій. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Також позивач просить скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 43936385 від 08.11.2018 року; реєстраційний номер нерухомого майна 101.

Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Оскільки вимоги позивача про скасування рішення про реєстрацію права власності є похідними від позовних вимог про визнання договору дарування удаваним, така підлягає до задоволенню.

Відтак позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів підлягає стягнення судового збору на користь позивача.

Керуючись статтями 12, 16, 235 ЦК України, статтями 2, 4, 5, 12, 13, 56, 77-81,141, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов задовольнити.

Визнати удаваним договір дарування 1/2 частки машиномісця від 08 листопада 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати цей договір договором застави, який, в свою чергу, визнати недійсним.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 43936385 від 08.11.2018 року; реєстраційний номер нерухомого майна 101.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1 536 ( одну тисячу п`ятсот тридцять шість гривень) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_13 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_14 ;

Відповідач: ОСОБА_9 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 , зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 08.07.2021 року.

Суддя Мартьянова С.М.