Справа № 642/2394/21
Провадження № 2/642/1252/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2021 року м. Харків

Ленінський районний суд м. Харкова (діє на підставі п.3 розділу ХІІ прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 30.09.2016р.)у складі:

головуючого судді Ольховського Є.Б.,

за участю секретаря судового засідання Алімурадової Т.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному провадженні без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - Відповідач-1), ОСОБА_3 (далі - Відповідач-2), в якому зазначив,що 23 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в усній формі було укладено договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_1 передає ОСОБА_2 грошову позику в розмірі 4800,00 (чотири тисячі вісімсот) доларів США, що на час укладення договору по курсу Національного банку України еквівалентно102 000 грн. 00 коп., а ОСОБА_2 зобов`язується повернути їх до 23 грудня 2019 року. На підтвердження укладення договору позики, а також того, що Відповідач-1 отримав кошти, ним власноручно була складена розписка, відповідно до якої Відповідач-1 зобов`язався виплатити суму боргу в повному обсязі та в обумовлений строк. На підтвердження виконання Відповідачем-1взятих на себе зобов`язань за договором позики у розписці як поручитель розписалась дружина Відповідача - ОСОБА_3 ( Відповідач-2). Крім цього, між Позивачем та Відповідачем-1 існували інші, позадоговірні відносини, які виникли за місяць до укладення вищевказаного договору позики, відповідно до яких Відповідач-1 на підставі усної домовленості позичив кошти у розмірі 4833 грн.12 коп., що підтверджується квитанцією банківського терміналу. Кошти у розмірі 4833 грн.12 коп. Відповідач-1 мав намір повернути 23.12.2019 року разом з боргом у розмірі 4800 доларів США. Позивач зазначає, що станом на 24.12.2019 року Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав та у визначений розпискою строк не повернув позику. Також Позивач стверджує, що він неодноразово звертався до Відповідача-1 з проханням повернути кошти, постійно телефонував йому для вирішення даного конфлікту, проте на його звернення Відповідач-1 жодним чином не реагує. Відповідач-2 - поручитель ОСОБА_3 , час від часу відповідала на дзвінки, однак зазначала, що вони не можуть повернути борг, оскільки у них немає грошей. 18.02.2020 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 частину боргу готівкою у сумі 15 000 грн. 00 коп., що підтверджується написаною ОСОБА_1 власноруч розпискою від 18.02.2020 року. На даний час, в порушення своїх зобов`язань, Відповідач-1іншу частину боргу не повернув, тому Позивач звертається до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просить стягнути солідарно з відповідачів суму боргу в розмірі 103 513 грн. 95 коп.; 3% річних у сумі 4 049 грн. 81 коп.; інфляційне збільшення боргу - 9 575 грн. 04 коп.; та судові витрати в розмірі 14 633 грн. 57 коп.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 26.04.2021 року було відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику (повідомлення) сторін.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він дійсно позичив у Позивача гроші у розмірі 4800,00 доларів США та зобов`язався їх повернути до 23.12.2019 року, про що було складено розписку. Додатково пояснив, що укладення договору позики було мотивоване скрутним матеріальним становищем, спричиненим проблемами зі здоров`ям його та його батьків. Вважає, що позовна заява є необґрунтованою та підлягає частковому задоволенню з таких підстав. По-перше, Відповідач-1 наводить правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц, відповідно до якої у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. У зв`язку з чим, Відповідач-1 заперечує проти повернення суми боргу по курсу національної валюти, просить про задоволення позовних вимог у іноземній валюті. Також вказує на необґрунтоване нарахування інфляційних витрат для зобов`язання визначеного в іноземній валюті, посилаючись при цьому на практику Верховного Суду у постанові від 01 березня 2017 року у справі №6-284цс17, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц. По-друге, Позивачем не враховано розмір повернутих Відповідачем коштів у сумі 2593,75 доларів США та, відповідно, не надано до суду розрахунку 3% річних з урахуванням повернення зазначених вище коштів. По-третє, грошові кошти у розмірі 4 833 грн. 12 коп. Відповідач отримав від Позивача за місяць до написання розписки в якості благодійної допомоги, наданої у зв`язку з складними життєвими обставинами, а тому така сума ніякого відношення до позики не має. Крім цього, Позивачем неправомірно вказано на наявність між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 правовідносин поруки, та не надано документального обґрунтованого підтвердження вартості понесених Позивачем витрат на правничу допомогу.

Позивач подав відповідь на відзив. Вказав, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №340/385/17 суд висловив правову позицію, відповідно до якої позикодавець за договором позики в іноземній валюті має вільно обрати валюту стягнення, або визначену у договорі позики (розписці) або у національній одиниці - гривні. Таким чином, Позивач має право вільно обрати валюту коштів, які підлягають сплаті йому в рахунок погашення заборгованості. Окрім цього, виходячи із вищенаведеної судової практики, Позивач правомірно заявив про застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, тобто, окрім безпосередньої заборгованості, стягнути також 3 % річних та інфляційні витрати. Також Позивач не визнає свідчення Відповідача, що кошти у розмірі 4833 грн.12 коп. є благодійною допомогою, та вважає їх необґрунтованими та такими, що не можуть братись до уваги через не підтвердження їх належними доказами. У тому числі, Позивач заперечує проти того, що 26.02.2020 року Відповідачем було передано Позивачу готівкою кошти у розмірі 30000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості, та вважає їх цілком недостовірними та неправдивими, оскільки такі кошти Відповідачем-1 ніколи не передавались та наведені обставини не підтверджені жодними доказами. В той же час, Позивачем було визнано та враховано погашення заборгованості шляхом здійснення таких переказів на банківську карту Позивача: 5000,00 грн., 500,00 грн.; 999,97 грн.; 4900,00 грн.; 4000,00 грн.; 4500,00 грн.; 500,00 грн. та, відповідно, зменшено розмір позовних вимог, здійснено перерахування 3% річних та інфляційних витрат. Щодо витрат на правничу допомогу, то Позивачем зазначено, що він долучає докази, що підтверджують розмір витрат на професійну правничу допомогу, до відповіді на відзив та вважає, що ці витрати підлягають відшкодуванню Відповідачем саме у визначеній Позивачем сумі.

Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини:

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 1046 ЦК України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Судом встановлено, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у Позивача оригіналом розписки Відповідача-1.

З дослідженої судом розписки вбачається, що 23.11.2019 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 4800,00 (чотири тисячі вісімсот)доларів США, які ОСОБА_2 зобов`язався повернути до 23.12.2019 року. При цьому, у розписці від 23.11.2019 року сторони погодили визначення гривневого еквіваленту виконання зобов`язання, що становив 102 000 грн. 00 коп. Також у розписці було вказано паспортні дані та місце проживання Відповідача-1 (с.с.13).

Підтвердженням передання коштів є перерахування на банківський рахунок Відповідача-1 двох платежів по 51 000 грн. 00 коп., що підтверджується банківськими квитанціями (с.с.9-10).

Тобто, дана розписка повністю підтверджує, як факт отримання Відповідачем-1 коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти до 23.12.2019 р. Факт отримання Відповідачем-1 суми коштів, визначених у розписці від 23.11.2019 року, саме від Позивача Відповідачем-1 не оспорюється.

Частиною першою, третьою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що взяті на себе зобов`язання за договором позики відповідач ОСОБА_2 у встановлений договором строк не виконав, позику в строк до 23.12.2019 року не повернув, що підтверджується наданням Позивачем до суду оригіналу розписки Відповідача-1 від 23.12.2019 року.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленої у постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що наявність оригіналу розписки в Позивача свідчить про існування невиконаного зобов`язання Відповідачем-1 по договору позики від 23.11.2019 р.

У матеріалах справи наявні докази того, що Відповідач-1частково виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики та повернув частково кошти саме за цим договором позики.

Зокрема, згідно розписки від 18.02.2020 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 частину боргу готівкою у сумі 15 000 грн. 00 коп. (п`ятнадцять тисяч гривень). Зі змісту розписки вбачається, що передані Відповідачем-1 кошти Позивачу були спрямовані саме на виконання зобов`язання по договору позики від 23.11.2019 р., а тому суд надає їм доказового значення і бере їх до уваги (с.с.14).

Щодо ряду інших квитанцій, які є у матеріалах справи, та на які Відповідач-1 та його представник посилаються як докази виконання зобов`язання від 23.11.2019 р., то суд звертає увагу на те, що ці документи дійсно підтверджують обставини перерахунку Відповідачем-1 коштів Позивачу, однак вони не містять інформації, що ці кошти перераховані на виконання саме зобов`язання за договором позики від 23.11.2019 р. Проте, враховуючи те, що такі перекази коштів були здійсненні після укладення договору позики і Позивач визнає та приймає перераховані кошти як часткове погашення заборгованості за договором позики від 23.11.2019 року, суд визнає ці квитанції належними, допустимими та достовірними доказами.

Водночас, посилання Відповідача-1 на те, що 26.02.2020 року ним було передано Позивачу 30000,00 грн. готівковими коштами в рахунок погашення заборгованості, не беруться судом до уваги, оскільки вони не підтверджуються жодними належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами.

Крім того, судом встановлено, що посилання Відповідача-1 на те, що грошові кошти у розмірі 4833 грн. 12 коп. були передані Позивачем в якості благодійної допомоги, посилаючись при цьому на вказаний у банківській квитанції про переказ даних коштів опис платежу - поповнення картки по номеру, є необґрунтованими та не можуть братись до уваги через не підтвердження їх належними доказами. Факт переказу Позивачем коштів Відповідачу, що підтверджується банківською квитанцією, до укладення договору позики від 23.11.2019 року підтверджує доводи позивача, що між ним та відповідачем дійсно існувало грошове зобов`язання. Тому, грошові кошти у сумі 4833 грн. 12 коп. підлягають поверненню разом з боргом у розмірі 4800 доларів США.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, Відповідач-1 не надав суду доказів, які б спростували твердження Позивача щодо невиконання ним умов договору, наявність заборгованості за цим договором. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що Відповідач-1 не виконав зобов`язання за даним договором, а тому зобов`язаний повернути позивачу борг.

Згідно із уточненими розрахунками, представленими Позивачем в відповіді на відзив, станом на 13.04.2019 рік заборгованість ОСОБА_2 за договором позики від 23.11.2019 року становила 117 138 грн. 80 коп., що складається із: заборгованості за договором позики в сумі 3 705,73 доларів США в гривневому еквіваленті згідно курсу Національного банку України станом на 13.04.2019 рік в розмірі103 513 грн. 95 коп., 3% річних від простроченої суми за період з 24.12.2019 року по 13.04.2021 року в сумі 4 049 грн. 81 коп.

Щодо визначення валюти, в якій зобов`язання повинно бути виконано, то суд приймає доводи Позивача виходячи з наступного. У постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про правомірність нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 31 травня 2015 року. Відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість визнано правомірним.

Таким чином, необґрунтованими є доводи Відповідача-1 про безпідставність стягнення суми боргу в гривневій сумі шляхом перерахунку валютного еквівалента за офіційним курсом Національного Банку України на день подання позовної заяви. Звертаючись до суду із позовною заявою, Позивач пред`явив вимогу про стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 13 квітня 2021 року, що є цілком виправданим та не суперечить чинному законодавству України.

Щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми боргу та інфляційних витрат суд зазначає наступне.Ч.1 ст.1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України.

Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми , якщо інший розмір процентів не вставлений договором або законом ( ч.2 ст. 625 ЦК України).

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

До того ж, Верховний Суд України у своїй правовій позиції, викладеній у постанові від 16.11.2016року у справі № 6-1286цс16 вказав, що стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті України - гривні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-79цс-14 від 02.07.2014 року.

Аналізуючи наведені норми, беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК України, як особливої міри відповідальності, суд приходить до переконання, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача три відсотки річних обчислені із суми боргу, що утворилася станом на 13.04.2021 року, вираженої у національній валюті.

Таким чином, три проценти річних за період з 24.12.2019 року по 13.04.2021року буде складати 4 049 грн. 81 коп. із розрахунку: 103 513 грн. 95 коп. х3%х477/365/100=4 049 грн. 81 коп., де 103 513 грн. 95 коп. сума боргу станом на 13.04.2021 року, 477 - кількість прострочених днів.

Вирішуючи питання про обґрунтованість нарахування інфляційних витрат суд спирається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №340/385/17 та вважає правомірним стягнення з Відповідача-1 суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Таким чином, інфляційні збитки за період з 24.12.2019 року по 13.04.2021року складають 9 575 грн. 04 коп.

Оскільки Позивач просив стягнути із відповідачів три проценти річних у сумі 4 049 грн. 81 коп., а інфляційні збитки у розмірі 9 575 грн. 04 коп., тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі у сумі 13624 грн. 85 коп.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Порука є видом забезпечення виконання зобов`язань і при цьому водночас сама має зобов`язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов`язання та про договори (розділи I та II книни 5 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов`язання), до істотних умов договору поруки слід віднести:

- визначення зобов`язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо;

- обсяг відповідальності поручителя, оскільки згідно із ч. 2 ст. 553 ЦК України порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі, а ч. 2 ст. 554 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки;

- відомості про сторони: кредитора і поручителя;

- відомості про боржника (хоча він і не є стороною договору поруки, але згідно із ч. 1 ст. 555 ЦК України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. До того ж до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання (ч. 2 ст. 556 ЦК)).

Зі змісту розписки від 23.11.2019 року вбачається, що вона не містить істотних умов договору поруки, оскільки речення «Гарантирую со своей стороны возврат суммы» не може свідчити про предмет договору, що забезпечується, його строк, інші умови, а також в ній відсутні відомості про кредитора та поручителя, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що між Позивачем та Відповідачами правовідносини з приводу поруки не виникли, а отже позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 23.11.2019 року в загальній сумі 117 138 грн. 80 коп., з яких 103 513 грн. 95 коп. - сума основного боргу, 4 049 грн. 81 коп. - 3% річних за період з 24.12.2019 року по 13.04.2021 року, 9 575 грн. 04 коп. - інфляційне збільшення боргу.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Відповідача-2 - ОСОБА_3 про солідарне стягнення суми боргу у розмірі 117 138 грн. 80 коп. у рахунок погашення боргу, суми судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 1379 грн. 57 коп. та зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову 454.00 грн., а також витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12 800 грн. - відмовити в повному обсязі.

Щодо стягнення з відповідача судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Вказані витрати підтверджуються матеріалами справи, а саме договором про надання правової допомоги, додатком №1, додатком №2, актом приймання-передачі робіт за договором про надання правової допомоги № 01/06,актом приймання-передачі робіт за договором про надання правової допомоги № 22/03, чеком про оплату, платіжним дорученням, квитанцією від 01.06.2021 року, квитанцією від 22.03.2021 року, а тому витрати на професійну правничу допомогу належним чином обґрунтовані та підлягають задоволенню в сумі 12 800 грн. Крім того, в зв`язку із задоволенням позовних вимог в повному обсязі з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1379 грн. 57 коп. та 454.00 грн. за заявою про забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89,141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 509, 524, 530, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ін.: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ін.: НОМЕР_2 ) грошові кошти в якості заборгованості за договором позики від 23.11.2019 року в сумі 117 138 грн. 80 коп. (сто сімнадцять тисяч сто тридцять вісім гривень вісімдесят копійок).

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 (ін.: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ін.: НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 14 633 грн. 57 коп. (чотирнадцять тисяч шістсот тридцять три гривні п`ятдесят сім копійок), а саме: судовий збір в розмірі 1379 грн. 57 коп., судовий збір за подання заяви про забезпечення позову 454.00 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 800 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно до ч. 11 ст. 272 ЦПК України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Є.Б. Ольховський