Провадження № 22-ц/4808/839/21
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Косар М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Івано-Франківського міськвиконкому про вселення, встановлення порядку користування дарованим житловим приміщенням і зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні ним за зустрічним позовом ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_3 ) до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про втрату права на користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 06 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Татарінової О. А.ум.Івано-Франківську,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до Івано-Франківського міського суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Івано-Франківського міськвиконкому про вселення, встановлення порядку користування дарованим житловим приміщенням і зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні ним.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_3 подарувала їй квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 26 липня 2002 року ВАА №157110, зареєстрований в реєстрі 5-1263. Вказує, що ОСОБА_3 добровільно впустити в подаровану квартиру та визначити порядок користування квартирою відмовляється. Просила вселити її, ОСОБА_5 та дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в квартиру АДРЕСА_1 , встановити порядок користування вказаною квартирою в рівних долях з відповідачем, зобов`язати ОСОБА_3 не чинити їй та чоловіку перешкоди у користуванні житлом і підсобними приміщеннями - квартирою АДРЕСА_1 .

В жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулась в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про втрату права на користування жилим приміщенням.

Позовна заява з врахуванням уточнених позовних вимог мотивовано тим, що їй належить на праві власності спірна квартира, оскільки рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.06.2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.10.2014 року визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 26.07.2002 року між нею та ОСОБА_8 із застосуванням наслідків недійсності правочину. Всупереч рішенню суду ОСОБА_5 та її діти зареєструвались в квартирі. Вказує, що внаслідок визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_8 , має місце припинення права власності відповідачки на квартиру. Таким чином, ОСОБА_5 та її діти втратили право користування квартирою. Просила визнати ОСОБА_2 разом із своїми дітьми: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 27 жовтня 2014 року об`єднані в одне провадження вимоги у справі №344/15950/13-ц, провадження № 2/344/770/14 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення, встановлення порядку користування дарованим житловим приміщенням і зобов"язання не чинити перешкоди у користуванні ним та вимоги за зустрічним позовом №344/16420/14-ц, провадження № 2/344/5091/14 ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про втрату права на користування жилим приміщенням.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22 жовтня 2020 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Івано-Франківського міськвиконкому про вселення, встановлення порядку користування дарованим житловим приміщенням і зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні ним за зустрічним позовом ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_3 ) до ОСОБА_10 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про втрату права на користування жилим приміщенням в якості правонаступника ОСОБА_1 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08 лютого 2021 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Івано-Франківського міськвиконкому про вселення, встановлення порядку користування дарованим житловим приміщенням і зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні ним залишено без розгляду.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 квітня 2021року позов ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_3 ) до ОСОБА_2 , третя особа, яка незаявляє самостійних вимог щодо предмета спору- служба у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про втрату права на користування жилим приміщенням задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням- квартирою АДРЕСА_1 . В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Косар М. Є. подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Вказує, що вона як правонаступник позивача ОСОБА_3 є власником спірної квартири АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 разом з дітьми: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 добровільно не висиляються з квартири чим порушують її право у користуванні квартирою. Крім того, ОСОБА_5 подала до суду заяву про залишення без розгляду її позовну заяву про вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням. При цьому, не проживаючи в спірній квартирі та відмовившись від позову про вселення, ОСОБА_5 з реєстрації місця проживання з дітьми не знялась. Вказує, що припинення права користування спірним житлом колишнім власником ОСОБА_5 , тягне за собою втрату і її членам сім`ї (дітьми) права користування. Реєстрація ОСОБА_5 з дітьми відбулась в той час, коли рішення про скасування договору дарування вступила в законну силу, тобто правових підстав для проведення реєстрації не було.

ОСОБА_2 рішення суду у цій справі не оскаржує.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник вимоги апеляційної скарги підтримала, просить задовольнити подану ним скаргу.

ОСОБА_10 у встановленому законом порядку повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, проте у судове засідання не з`явилась, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у її відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення судової повістки не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та визнаючи ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси колишнього власника, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Відмовляючи у задоволенні позову щодо виселення дітей ОСОБА_5 - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , суд виходив з того, що іншого житла у дітей немає. Враховуючи тривалість виниклого спору, не можна вважати не поважною причину не проживання дітей у спірному житлі та їх проживання в іншому місці, оскільки діти в силу свого віку не мали та не мають достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не повністю відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що 26.07.2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_13 , яка діяла від імені неповнолітньої дочки ОСОБА_8 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Кочержук Л.П. та зареєстровано в реєстрі 5-1263. На звороті зазначеного договору дарування міститься відмітка про реєстраційний напис на правовстановлюючому документі, з якого вбачається, що квартира АДРЕСА_2 в цілому зареєстрована в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_8 , записаний у реєстрову книгу №32 за реєстровим номером №4122 від 15.08.2002 року (т.1 а.с.60).

10.06.2014 року за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування квартири серія та номер: 5-1263, виданого 26.07.2002 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори, Кочержук Л.П., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.06.2014 (т.1 а.с.65).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що укладався 26.07.2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , реєстраційний № 5-1263 . За наслідками недійсності даного договору дарування квартири кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.06.2014 року та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.10.2014 року рішення Івано-Франківського міського суду 14.05.2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування залишено без змін.

Із листа начальника служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Сливки З. від 30.03.2016 року вбачається, що ОСОБА_5 порушивши процедуру щодо порядку перереєстрації громадян через Центр надання адміністративних послуг, 27.06.2014 року знялася з реєстрації з неприватизованого житла разом із двома старшими дітьми, щодо яких вона є одинокою матір`ю, за адресою АДРЕСА_3 та зареєструвалась за адресою АДРЕСА_1 (т.2 а.с.109).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії № НОМЕР_2 від 15.10.2015 року (т.1 а.с.85).

Після смерті ОСОБА_3 її доньці ОСОБА_1 07 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Глущенко І.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстровано в реєстрі за №1165, згідно якого спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_3 є її донька ОСОБА_1 , спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з квартири АДРЕСА_1 (т.2 а.с. 83).

Квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.10.2020 року (т.2 а.с. 84).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частини перша та друга статті 328 ЦК України).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом у Постановах від 15.08.2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 25.04.2019 року по справі № 761/13293/16-ц, які в силу Закону є обов`язковою до застосування цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_1 та усвідомлюючи, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 травня 2014 року визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , поза волею власника вказаної квартири, порушивши процедуру щодо порядку перереєстрації громадян через Центр надання адміністративних послуг, 27.06.2014 року знялася з реєстрації з неприватизованого житла разом із двома старшими дітьми, щодо яких вона є одинокою матір`ю, за адресою АДРЕСА_3 та зареєструвалась за адресою АДРЕСА_1 (т.2 а.с.109).

За положеннями статті 391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Позивач ОСОБА_1 є новим власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 жовтня 2020 року..

Однак, ОСОБА_1 позбавлена можливості користуватися своєю власністю, оскільки відповідач ОСОБА_2 зареєстрована у спірній квартирі.

З урахуванням вищевикладених обставинсправи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заявлені позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням є такими, що підлягають задоволенню. Рішення суду у цій частині ОСОБА_5 не оспорює.

Щодо доводів апеляційної скарги про визнання дітей ОСОБА_5 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , таким, що втратили право на користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 суд виходить з огляду на таке.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Позбавлення дитини права користування житлом не відповідає інтересам дитини.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 , 16.09.2014 року зареєстровано 27.06.2014 року в квартирі АДРЕСА_1 на підставі договору дарування вказаної квартири, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.06.2014 року визнаний недійсним.

Крім того, служба у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 31 березня 2016 року в інтересах дітей пропонує поновити житлові права дітей шляхом їх реєстрації на неприватизованому житлі, яке раніше належало на праві користування матері та двом старшим дітям по АДРЕСА_3 або вселити в житло, належне на праві користуванні батькові ОСОБА_14 за АДРЕСА_4 .

Старші діти ОСОБА_5 , на момент розгляд справи - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 досягли 14 років, що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_3 та Серії НОМЕР_4 , а тому вправі вільно обирати місце проживання.

Ураховуючи наведене, підлягає скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову у визнанні ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , таким, що втратили право користуванні жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 з ухваленням нового про визнання ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_5 , таким, що втратили право користуванні жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Згідно п.п.1,2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, підлягає стягнення з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 1362 ( одна тисяча триста шістдесят дві ) грн судового збору за подання апеляційної скарги .

Керуючись ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 06 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такими, що втратили право користуванні жилим приміщенням- квартирою АДРЕСА_1 скасувати та визнати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_5 , таким, що втратили право користуванні жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1362 ( одна тисяча триста шістдесят дві ) грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текс складено 15 липня 2021 року.

Судді В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський