ПОСТАНОВА

Іменем України

01 липня 2021 року м. Кропивницький

справа № 387/324/21

провадження № 22-ц/4809/1142/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Дуковського О.Л.,

за участю секретаря судового засідання Деменко О.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - нотаріус Добровеличківської державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Галина Борисівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 26 квітня 2021 року у складі судді Майстер І.П.

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки сільськогосподарського призначення розташовані на території Братолюбівської сільської ради із кадастровими номерами: :02:000:0250 площею 5,658 га та :02:000:0251 площею 5,6579 га.

В обґрунтування заяви зазначала, що вона звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів міни земельних ділянок від 29.11.2016, що укладені між нею та відповідачем, посвідчені нотаріусом Добровеличківської державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г.Б. та про застосування наслідків недійсності правочину.

Вважає, що невжиття цих заходів може спричинити негативні наслідки у виді передачі земельних ділянок у власність третім особам в той час, коли цивільна справа ще перебуватиме на розгляді в суді, а також необхідності нового звернення нею до суду за захистом власних прав у зв`язку зі спорами щодо прав на земельні ділянки з третіми особами, тобто зробити неможливим виконання рішення суду, у випадку задоволення позову.

При цьому, просила врахувати, що відповідач як власник земельних ділянок при наявності в суді спору щодо визнання недійсними договорів міни земельних ділянок має всі можливості реалізувати будь-які дії по розпорядженню земельними ділянками.

Ухвалою Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 26 квітня 2021 року частково задоволено зазначену заяву. Заборонено ОСОБА_2 , а також будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, міна, найм, виділ часток та інше) по відчуженню, реалізації, передачі іншим особам та переоформлення документів на нерухоме майно, а саме щодо земельних ділянок розташованих на території Братолюбівської сільської ради із кадастровими номерами :02:000:0250 площею 5,658 га та :02:000:0251 площею 5,6579 га. В іншій частині заяви відмовлено.

Суд дійшов висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів ОСОБА_1 . Водночас підстав для накладення арешту суд не вбачав та звернув увагу на те, що накладання арешту обмежить права відповідача, щодо володіння та користування спірним майном відповідно до положень ст.56 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Зазначає, що оскільки провадження у справі за позовом ОСОБА_1 відкрито 27.04.2021, оскаржувану ухвалу постановлено внаслідок порушення норми ч. 2 ст. 149 ЦПК України після пред`явлення позову не на стадії розгляду справи, у справі, провадження в якій не було відкрите.

Також відповідач звертає увагу, що в ухвалі про відкриття провадження у справі було вирішене клопотання ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору за подання позовної заяви. Питання щодо звільнення або відстрочення позивачці сплати судового збору за заяву про забезпечення позову судом першої інстанції не вирішувалося, а тому суд першої інстанції розглянув заяву про забезпечення позову в порушення ч. 10 ст. 153 ЦПК України.

Відповідач зауважила, що суд першої інстанції постановив ухвалу про забезпечення позову та застосував заходи, про які позивачка не заявляла, тобто суд застосував заходи забезпечення позову обравши їх за власною ініціативою, вийшовши за межі повноважень суду щодо вирішення питання про забезпечення позову.

Вважає, що сам факт звернення позивачки до суду із позовом не може слугувати підтвердженням того, що між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 зазначила, що при подачі до суду заяви про забезпечення позову позивачем було сплачено судовий збір, про що є підтвердження - квитанція, яка знаходиться в матеріалах цивільної справи.

Також вказувала, що матеріали справи містять всі фактичні обставини, які вказують, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів ОСОБА_1 , а тому твердження відповідача про порушенням судом норм ЦПК України являється безпідставним.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити. Представник позивача заперечила проти апеляційної скарги, просила ухвалу суду залишити без змін.

Нотаріус Добровеличківської державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г.Б., яка була належним чином повідомлена про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Положеннями статті 152 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Згідно роз`яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами існує спір щодо земельних ділянок розташованих на території Братолюбівської сільської ради із кадастровими номерами :02:000:0250 площею 5,658 га та :02:000:0251 площею 5,6579 га.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, або до набрання законної сили рішенням про відмову в позові.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2021 року в справі № 643/12369/19, провадження № 61-21685св19.

З урахуванням підстав та змісту позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, суд дійшов обґрунтованого висновку про вжиття заходів забезпечення позову саме шляхом заборони ОСОБА_2 , а також будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, міна, найм, виділ часток та інше) по відчуженню, реалізації, передачі іншим особам та переоформлення документів на спірні земельні ділянки.

Колегія суддів зазначає, що заборона на відчуження, реалізацію, передачу іншим особам та переоформлення документів на земельні ділянки, щодо яких між сторонами виник спір, не є позбавленням права власності відповідача.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів на підтвердження необхідності забезпечення позову не заслуговують на увагу, оскільки забезпечення позову у цьому спорі спрямоване на виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Крім того, заходи забезпечення позову є тимчасовими і в разі вирішення між сторонами спору можуть бути скасовані судом.

Інші доводи апеляційної скарги не містять обґрунтованих посилань на порушення судом норм процесуального права, а зводяться до незгоди відповідача із застосованими заходами забезпечення позову та власного тлумачення норм цивільно-процесуального законодавства.

За таких обставин, згідно положень ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 26 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 05 липня 2021 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Карпенко

О.Л. Дуковський