КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №754/5500/19

14 липня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів -Верланова С.М.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» адвоката Карапетяна Армена Рафіковича на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Грегуль О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Апатенко Марини Анатоліївни, Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП», третя особа: ОСОБА_2 про визнання рішення про реєстрацію права власності незаконним та зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Апатенко Марини Анатоліївни, Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» про визнання рішення про реєстрацію права власності незаконним та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 03 липня 2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 2615/0708/88-018, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 110 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту до 03 липня 2018 року.

З метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 03 липня 2008 року між ОСОБА_3 , як іпотекодавцем, та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», як іпотекодержателем, укладено договір іпотеки № 2615/0708/88-018-Z-18, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за зазначеними договором кредиту та договором іпотеки.

12 листопада 2018 року на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 954/к та договору відступлення прав вимог за іпотечним договором № 62 ПАТ «Дельта Банк» передало відповідачу ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» усі права за кредитним договором № 2615/0708/88-018 та іпотечним договором № 2615/0708/88-018-Z-18.

Позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина ОСОБА_3 , якій на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 .

При відкритті спадкової справи у приватного нотаріуса Кондратенко О.В. він дізнався, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 знаходиться у власності Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ. Груп». Перехід права власності на зазначену квартиру відбувся на підставі рішення приватного нотаріуса Апатенко М.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень «з відкриттям розділу», індексний номер 45218100 від 25 січня 2019 року

Вважає вказане рішення протизаконними, посилаючись на те, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ЕС.ДІ.СІ. Груп» була здійснена без достатніх правових підстав, з недотриманням норм Закону України «Про іпотеку» щодо надіслання письмової вимоги про усунення порушень, що призвело до порушення процедури добровільного виконання зобов`язання.

Окрім того, зазначав, що його дружина ОСОБА_3 , яка виступає іпотекодавцем, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а перехід права власності на квартиру (предмет іпотеку) відбувся 25 січня 2019 року, тобто після її смерті. Вважає, що у даному випадку зобов`язання по іпотечному договору безпосередньо пов`язані зі стороною іпотекодавця та у відповідності до вимог статті 1220 ЦК України з моменту смерті ОСОБА_3 все майно, майнові та немайнові права, що належали їй, є спадщиною.

Крім того, вважає, що відповідно до положень статті 559 ЦК України порука за іпотечним договором є припиненою.

В обґрунтування позовних вимог також посилався на те, що право власності на квартиру було набуто ТОВ «ЕС.ДІ.СІ. Груп» в порядку звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла, який введено на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України». Спірна квартира є єдиним його місцем проживання, відповідає вимогам підпункту першого пункту першого Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а відтак не може бути примусово стягнута (відчужена без згоди власника) на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України».

З урахуванням уточнених вимог, позивач просив суд скасувати державну реєстрацію права власності на користь ТОВ «ЕС.ДІ.СІ. Груп» на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 36-41 том 1).

Протокольною ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 21 грудня 2019 року залучено до участі у справі як третю особу ОСОБА_2 (а.с. 187-188 том 1).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» на квартиру АДРЕСА_1 , здійснену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко Мариною Анатоліївною 25 січня 2019 року.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Казимира Малевича, 24, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) 384,20 грн. - судового збору.

Стягнуто з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Апатенко Марини Анатоліївни (місцезнаходження: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код суду суду не повідомлено) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) 384,20 грн. - судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ТОВ «ЕС.ДІ.СІ. Груп» адвокат Карапетян Армен Рафікович подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, невірним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що суд першої інстанції унаслідок неправильної юридичної кваліфікації правовідносин сторін, невірного застосував норм матеріального права, дійшов помилкового висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 .

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не врахував, що смерть іпотекодавця не є підставою для припинення іпотеки. За змістом статей 17, 23 Закону України «Про іпотеку», частини 1 статті 1282 ЦК України смерть іпотекодавця не є підставою для припинення іпотеки, та у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця. Відтак, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника - іпотекодавця не припиняється, що узгоджуються з правовою позицію Верховного Суду, яка викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18).

З урахуванням тих обставин, що позивач ОСОБА_1 на час звернення стягнення на предмет іпотеки був спадкоємцем ОСОБА_3 , тому, на думку відповідача, всі права та обов`язки іпотекодавця ОСОБА_3 перейшли до її спадкоємця ОСОБА_1 , якому, як позичальнику за кредитним договором, було відомо про наявність заборгованості, так і про вимогу щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині вимог щодонезаконність дії Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Апатенко Марини Анатоліївни, суд першої інстанції не пересвідчився у колі осіб щодо правовідносин, пов`язаних із зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Вважає, що зміст і характер відносин між учасниками даної цивільної справи, стосується спору між позивачем та товариством «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП», з приводу права власності позивача на квартиру внаслідок дій товариства «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» щодо реєстрації за ним такого права.

Отже, позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, якого позивач визначив співвідповідачем.

За доводами апеляційної скарги відповідача під час ухвалення рішення суду по суті справи, суд першої інстанції, повинен був врахувати висновки, зроблені Великою Палатою Верховного суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі 755/9555/18, у постанові Великої Палати Верховного суду від 29 травня 2019 року по справі № 57/20 22/15, а також в постанові Великої Палати Верховного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18.

З урахуванням зазначених висновків Великої Палати Верховного Суду позивачем було обрано неефективний спосіб захисту своїх прав та інтересів, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки рішення Державного реєстратора є актом індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень сфері публічно-правових відносин, а не правочином, а тому вимоги позивача про скасування рішення про державну реєстрацію не базуються на приписах чинного законодавства. Адже після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення про державну реєстрацію прав або права власності, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права. Такої вимоги позивачем заявлено не було.

В частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права зазначав, що відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 83 ЦПК України).

Разом з тим, суд першої інстанції неодноразово відкладав розгляд справи, зазначаючи про необхідність стороні позивача надати докази на підтвердження відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_3 . В подальшому, самостійно витребував матеріали спадкової справи, яка була відкрита після подачі позовної заяви.

Вважає, що суд першої інстанції фактично зазначав стороні позивача, які докази необхідно надати суду для вирішення справи по суті, чим порушив принцип змагальності сторін.

Позивач ОСОБА_1 , відповідач Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Апатенко Марини Анатоліївнита третя особа - ОСОБА_2 у визначений ухвалою суду строк, не скористались процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні представник відповідача ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» адвокат Карапетян А.Р. повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Представник позивача та третьої особи адвокат Чепурнов Ю.О. в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Відповідач Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Апатенко Марина Анатоліївна в судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції повідомлялась у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Седбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 2615/0708/88-018, за умовами якого банк надав позичальнику у кредит грошові кошти, що призначені на споживчі цілі, в сумі 110 000, 00 доларів США, зі сплатою 11, 9 % річних, з погашенням позичальником суми основної заборгованості та процентів за його користування щомісячно до 10 числа, з кінцевим терміном повернення кредиту до 03 липня 2018 року, а також дострокового погашення у випадку, передбачених договором, яким обумовлене основне зобов`язання ( а.с. 210-211, 212 том 1).

З метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 03 липня 2008 року № 2615/0708/88-018, між ОСОБА_3 як іпотекодавцем, та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк»,, як іпотекодержателем 03 липня 2008 року укладено іпотечний договір № 2615/0708/88-018-Z, за умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку банку двокімнатну квартиру, загальною площею 66,90 кв.м, під № 64, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_2 , виданого 21 червня 2004 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), право власності на яку зареєстровано згідно реєстраційного запису на правовстановлюючому документі, зробленого 25 червня 2004 року Бюро технічної інвентаризації та записане в реєстрову книгу за реєстровим номером 44124 (а.с. 7, 25-24 том 1).

Згідно з пунктом 10.3. іпотечного договору у разі невиконання позичальником умов основного договору та/або іпотекодавцем умов іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги у повному обсязі.

Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі, якщо на день, визначений основним зобов`язанням, позичальник не поверне іпотекодержателю суму кредиту та/або проценти за користування кредитом та/або пеню або іншу заборгованостість, та/або платежі та санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов`язанням та цим договором, в тому числі, у випадку одноразового прострочення основного зобов`язання (як основного боргу, так і процентів за ним) - пункт 11 іпотечного договору.

При настанні зазначаних випадків іпотекодержатель надсилає позичальнику та іпотекодавцеві письмову вимогу про усунення порушень основного зобов`язання та/або зобов`язань, передбачених цим договором, у не менше ніж тридцятиденний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення іпотекодержатель вправі розпочати зверення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору.

У пункті 12 іпотечного договору сторони досягли домовленості про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя одним із наведених способів: відповідно до пункту12.1. - за рішенням суду; за пунктом 12.2. - у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; за пунктом 12.3. - згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке викладене в підпунктах 12.3.1. та 12.3.2. цього пункту договору.

У пункті 12.3.1. передбачено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому пункті 12.3. договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за ціною, що буде визначена на підставі висновку незалежного експерта - суб`єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності. Сторони домовляються, що кандидатура незалежного експерта - суб`єкта оціночної діяльності визначатиметься іпотекодержателем. При оцінці предмета застави незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені чинним законодавством на момент оцінки.

Відповідно до підпункту 12.3.2. іпотечного договору задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

За пунктом 3.10. кредитного договору визначено, що вимога про виконання порушеного зобов`язання направляється банком власнику предмета іпотеки у письмовому вигляді та підлягає виконання у повному обсязі протягом тридцяти календарних днів з моменту її надіслання банком за адресою власника предмета іпотеки, що буде визначена в іпотечному договору. Сторони кредитного договору досягли згоди, що датою, з якої починається відклік зазначеного вище тридцятиденного строку вважається дата, зазначачена на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні листа з повідомленням про вручення.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги, що виникло із зазначених кредитного договору № 2615/0708/88-018 та договору іпотеки № 2615/0708/88-018-Z-18 у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору, новий кредитор ПАТ «Дельта Банк» у серпні 2015 року звернувся до суду з позовом до майнового поручителя ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки - квартиру під АДРЕСА_1 у рахунок погашення заборгованості у розмірі 1 347 107,53 грн., яку, незважаючи на вимоги банку, позичальник та його майновий поручель не сплатили.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 04 лютого 2016 року (справа № 754/12573/15), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2017 року, в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності відмовлено з тих підстав, що пред`являючи позов до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, позивач ПАТ «Дельта Банк» не врахував умови договору й спосіб захисту свого права, який є позасудовим. Такий спосіб захисту не передбачений як окремий спосіб захисту порушеного цивільного права шляхом звернення до суду ані у статті 16 ЦК України, ані у Законі України «Про іпотеку», ані в договорі, укладеному між сторонами (а.с. 12-15, 16-18 том 1).

Постановою Верховного Суду від 27 червня 2018 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2017 року залишено без змін (а.с. 19-23 том 1).

12 листопада 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 954/к, за умовами якого ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» набув право вимоги, що виникло за кредитним договором № 2615/0708/88-018 та набув статус нового іпотекодержателя за іпотечним договором № 2615/0708/88-018-Z-18 (а.с.213-214, 215 том 1).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. як державним реєстратором прав на нерухоме майно внесено запис про право власності за № 30008043 на підставі прийнятого рішення від 25 січня 2019 року за індексним номером 45218100 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на квартиру під АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) за ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» (а.с. 10-11 том 1).

Відповідно до наданого ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» розрахунку заборгованості, загальний розмір заборгованості за кредитним договором № 2615/0708/88-018 від 03 липня 2008 року станом на 25 січня 2019 року (на момент звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку) складав 75 318,25 доларів США, що еквівалентно 2 100 749,59 грн., з яких: 50 228,80 доларів США - борг за тілом кредиту; 25 089,45 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами, нараховані кредитором до 12 листопада 2018 року, тобто, включаючи до заборгованості період після спливу визначеного договором строку кредитування (03 липня 2018 року).

Із наданих позивачем письмових доказів та витребуваної судом першої інстанції завіреної копії спадкової справи № 08/2019 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 8 том 1).

Внаслідок смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грущинською О.В. 04 вересня 2019 заведено спадкову справу (а.с. 148-169 том 1).

За прийняттям спадщини звернувся чоловік спадкодавця - ОСОБА_1 (позивач у справі) та донька - ОСОБА_2 (третя особа у справі).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» на кв. АДРЕСА_1 , здійснену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко Мариною Анатоліївною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:45218100 від 25 січня 2019 року, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що при прийнятті рішення і здійснення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем - ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» державний реєстратор не перевірив відповідність заявлених вимог і поданих документів ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» вимогам законодавства, не пересвідчився чи була ОСОБА_3 станом на 25 січня 2019 року суб`єктом правовідносин за іпотечним договором № 2615/0708/88-018-Z-18 від 03 липня 2008 року.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду у повній мірі погодитися не може, виходячи з наступного.

Фактичні обставини справи на підставі наданих сторонами доказів, які були досліджені в судовому засіданні, свідчать про те, що ОСОБА_3 була власником нерухомого майна - двокімнатної квартири, загальною площею 66,90 кв.м, під № 64, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

Вказане нерухоме майно, яке належало на праві власності ОСОБА_3 , було предметом іпотеки на підставі іпотечного договіру № 2615/0708/88-018-Z від 03 липня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 2615/0708/88-018 від 03 липня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 .

Згідно з положеннями статей 512, 514 ЦК України новим кредитором за кредитним і іпотечним договором від 03 липня 2008 року, укладеними відповідно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , стало TOB «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП».

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , спадкоємцями всього майна, що належало ОСОБА_3 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вказані особи звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частиною 5 статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Вiдповiдно до частини першої статті 608 ЦК України зобов`язання припиняються смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язане з його особою i у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини, визначений статтею 1219 ЦК України, отже зобов`язання за кредитним договором та за договором іпотеки входять до складу спадщини.

За змістом статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців вiд дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно вiд настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав i не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року вiд настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, однак такої підстави, як смерть iпотекодавця, положення зазначеної норми не містять.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки вiд iпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус iпотекодавця i має всі його права i несе всі його обов`язки за iпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - iпотекодавця, такий спадкоємець не несе вiдповiдальність перед iпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги iпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Отже, аналізуючи вищезазначені цивiльно-правовi норми колегія судлів приходить до висновку про те, що правила статті 1281 ЦК України регулюють порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців щодо виконання зобов`язань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Строк, в межах якого iпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність (глава 19 ЦК України).

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18).

За наведених обставин знайшли підтвердження доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції при вирішенні спору не врахував, що ОСОБА_1 (позивач у справі) та ОСОБА_2 (третя особа у справі) є спадкоємцями майнового поручителя ОСОБА_3 , отже положення статей 1281, 1282 ЦК України не підлягають застосуванню до правовідносин сторін та відсутні підстави для припинення іпотечного зобов`язання.

Разом з тим, вимоги Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки лише за умови, якщо зобов`язання боржником було порушене та іпотекодержателем дотримана процедура звернення стягнення на предмет іпотеки, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).

Аналіз приписів статті 33 Закону України «Про іпотеку» дозволяє дійти висновку, що законодавцем передбачено право іпотекодержателя захистити свої майнові права у зв`язку з невиконанням (неналежним виконанням) боржником основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки одним із таких способів: в позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі виконавчого напису нотаріуса) або в судовому порядку за рішенням суду.

Частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції,чинній на час укладення договору іпотеки, далі - Закон 898-ІV) передбачала право сторін іпотечного договору на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або окремого договору про задоволення його вимог.

Статтею 37 зазначеного Закону (у цій же редакції) визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, (до якого згідно з частиною другою статті 36 прирівнюється відповідне застереження в договорі іпотеки), є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

З аналізу змісту наведених норм у їх поєднанні вбачається, що за Законом застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом.

Таким чином, підписавши іпотечне застереження у договорі іпотеки № 2615/0708/88-018-Z від 03 липня 2008 року, сторони визначили можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель.

Передача іпотекодавцем права власності на предмет іпотеки, що визначена у підпункті 12.3.1. договору іпотеки, є умовою звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Частиною першою статті 2 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першої статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

За змістом статті 18 Закону № 1952-IVперелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону № 1952-IV та статті 37 Закону № 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Згідно із частиною першою статті 35 Закону № 898-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець, у тому числі, особа, яка набула статус іпотекодавця в порядку спадкування чи правонаступництва, має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.

За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Із наданих учасниками справи та витребуваних судом першої інстанції доказів, які досліджені в судовому засіданні, вбачається, що іпотекодавцем (майновим поручителем) за іпотечним договором № 2615/0708/88-018-Zвід 03 липня 2008 року була ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.У зв`язку з її смертю відкрилася спадщина, яку прийняв ОСОБА_1 (позичальник за договором кредиту № 2615/0708/88-018 від 03 липня 2008 року на забезпечення виконання якого укладено іпотечний договір) та ОСОБА_2 - донька спадкодавця, які у силу закону з часу відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) стали новими іпотекодавцями за іпотечним договором № 2615/0708/88-018-Zвід 03 липня 2008 року.

Державна реєстрація права власності ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 проведена державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко Мариною Анатоліївною на підставі заяви ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» 25 січня 2019 року, тобто після смерті іпотекодавця ОСОБА_3 .

Як встановлено судом та не заперечувалось відповідачем ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» (новим іпотетекодержателем) під час судового розгляду справи, вимога про усунення порушень основного зобов`язання після смерті ОСОБА_3 спадкоємцям майнового поручителя - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які у порядку спадкування стали новими іпотекодавцями за іпотечним договором № 2615/0708/88-018-Zвід 03 липня 2008 року, не надсилалась.

Отже, під час судового розгляду справи знайшов підтвердження той факт, що іпотекодержателем не надано належного підтвердження виконання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надіслання іпотекодавцям повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі й шляхом набуття права власності.

Крім того, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, з урахуванням положень частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», якими визначено порядок передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, колегія суддів апеляційного суду виходить із того, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна.

Встановлені фактичні обставини справи свідчать про те, що оцінка майна предмету іпотеки на момент переходу права власності на квартиру з власниками майна іпотекодержателем ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» не погоджувалась.

Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених фактичних обставин справи у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про те, що під час проведення реєстрації права власності на предмет іпотеки були порушені вимоги договору та норми чинного законодавства щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, оскільки іпоткодержатель ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» звернувся з вимогою про усунення порушень зобов`язання до особи (іпотекодавця ОСОБА_3 ), правоздатність якої на час проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки припинилась. Вимогу про усунення порушень зобов`язання спадкоємцям майнового поручителя, які у порядку спадкування стали новими іпотекодавцями за іпотечним договором № 2615/0708/88-018-Zвід 03 липня 2008 року, іпотекодержатель не направляв, ціну предмета іпотеки на момент набуття права з власниками майна (спадкоємцями) не погоджував, що свідчить про порушення прав позивача, як одного із співвласників нерухомого майна (предмета іпотеки), щодо переходу права власності на вказане майно до відповідача ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП», та є підставою для задоволення вимог позивача із скасуванням реєстрації права власності ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» на квартиру АДРЕСА_1 , здійснену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко Мариною Анатоліївною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:45218100 від 25 січня 2019 року.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивач визначив співвідповідачем, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити таке.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про скасування державної реєстрації права власності на квартиру (предмет іпотеки) проведену державним реєстратором - Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. на підставі заяви ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП», позивач співвідповідачем у справі визначив, зокрема, державного реєстратора - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

Проте, помилкове зазначення позивачем співвідповідачем у справі державного реєстратора - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А.не призвело до неправильного вирішення спору по суті за пред`явленим позовом ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації прав власності ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , оскільки до участі у справі залучений належний відповідач у справі ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП», який за встановлених судом обставин у даній справи відповідальний за порушення суб`єктивних прав позивача.

Відхиляються колегія суддів апеляційного суду, як безпідставні і такі, що не відповідають чинному законодавству в сфері реєстрації речових прав і доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту своїх прав та інтересів, зважаючи на наступне.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Правовий аналіз норми статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952 свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Отже, за змістом цієї правової норми законодавець виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а тому виконанню підлягають виключно судові рішення: про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Таким чином, звертаючись до суду з позовними вимогами про скасування державної реєстрації прав на квартиру (предмет іпотеки), позивач ОСОБА_1 обрав належний спосіб захисту, який в практичному аспекті зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права.

Посилання відповідача у доводах апеляційної скарги на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що полягає у зазначені стороні позивача, які докази необхідно надати суду для вирішення справи по суті, не знайшли свого підтвердження.

З матеріалів справи вбачається, що під час судового розгляду справи в судовому засіданні 10 червня 2020 року представник позивача Чепурнов Ю.О. заявив клопотання про витребування у приватного нотаріуса Київського міського округу Грущинської О.В. завіреної копії спадкової справи до майна померлої ОСОБА_3 . Після з`ясування думки іншого учасника справи представника відповідача ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» - Проценка М.М., судом першої інстанції було задоволено клопотання представника позивача Чепурнова Ю.О. , у тому числі, з постановленням письмової ухвали від 10 червня 2020 року про зобов`язання приватного нотаріуса направити суду належним чином завірену копію спадкової справи № 08/2019 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , мотивуючи тим, що у суду відсутності беззапереченні докази щодо наявності спадкоємців та спадкового майна після смерті спадкодавця (а.с. 134-137, 140 том 1).

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Разом з тим, положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1, 3 статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєї ухвалою витребовує відповідні докази.

Таким чином, суд має право сприяти сторонам у здійсненні ними своїх процесуальних прав та пропонувати надати ті, чи інші докази за необхідності повного та всебічного встановлення обставин справи, а тому посилання відповідача на порушення головуючим суддєю суду першої інстанції принципу змагальності сторін та наявності обставин, які викликають сумніви в його об`єктивності, є безпідставними.

Разом з тим, вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення учасників справи, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 без оцінки вказаних обставин у сукупності не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судом апеляційної інстанції судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового рішення по суті заявлених вимог ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Апатенко Марини Анатоліївни, Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП», третя особа: ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації прав.

Отже, обставини на які відповідач ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» посилається в апеляційній скарзі, як на підставу перегляду судового рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року, знайшли своє часткове підтвердження за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, а тому апеляційна скарга представника відповідача ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» - адвоката Карапетяна Армена Рафіковича підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в частині вимог до відповідача ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП», а тому понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору за подання позовної заяви до суду, у розмірі 768,40 грн. слід покласти на відповідача ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП».

Керуючись ст.ст. 512,514,1216,1220,1268,1281,1282, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» адвоката Карапетяна Армена Рафіковича задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Апатенко Марини Анатоліївни, Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП», третя особа: ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» на квартиру АДРЕСА_1 , здійснену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко Мариною Анатоліївною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:45218100 від 25 січня 2019 року.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Казимира Малевича, 24, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 8 ) судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 липня 2021 року.

Головуючий: Судді: