Провадження №2/932/297/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«30» червня 2021 року м.Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Цитульського В.І.,

за участю секретаря: Мудраченко Д.О.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільної сумісної власності, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності та поділ спільних грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільної сумісної власності.

В обґрунтування позову, з урахуванням уточнених позовних заяв від 13.01.2017 (а.с. 34-38) та від 15.05.2019 (а.с. 212) зазначила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 25.05.1996. 06.06.1996 вони на підставі договору купівлі-продажу набули у спільну сумісну власність квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Вказана квартира набувалась за спільні кошти. Вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем. 24.04.2001у на підставі договору обміну зазначена квартира була обміняна на однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_2 . З квітня 2016 року шлюбні відносини між сторонами припинені, та вони стали проживати окремо. Крім того, за час шлюбу сторонами набуто грошові кошти у сумі 8 153,06 євро, які відповідач згідно договору передав у депозит в ПАТ КБ «Приватбанк». Проте вказані кошти, які є об`єктом спільної власності подружжя, відповідач зняв разом з відсотками та присвоїв собі. У сторін був ще один депозит у ПАТ КБ «Приватбанк» на суму 100 000 грн., який відповідач теж присвоїв. Відтак просить поділити спільну квартиру, визнавши за сторонами право власності на неї по Ѕ частині, а також стягнути із відповідача половину сум привласнених грошових коштів.

Відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 у якому просить визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 та стягнути з ОСОБА_1 на його користь 1/2 частини від спільних грошових коштів в валюті 8 153,06 євро, що складає 4 076,53 євро (а.с. 66-69 - 96-103).

Позовні вимоги за зустрічним позовом мотивовані тим, що ще до укладення шлюбу з позивачкою ОСОБА_3 на праві власності належала квартира за адресою АДРЕСА_4 . Вказану квартиру він здавав у найм за 25 доларів США на місяць. Грошові кошти, отримані за оренду квартири, зберігались у сестри ОСОБА_3 - ОСОБА_5 31.05.1996 він вказану квартиру продав за 61 774 239,00 карбованців. Додавши особисті кошти, які мав від оренди квартири він 06.06.1996 купив квартиру по АДРЕСА_5 , квартира АДРЕСА_6 за 102 000 000 карбованців. В подальшому, 24.04.2001 року він обміняв цю квартиру на квартиру за адресою АДРЕСА_2 . Таким чином, спірна квартира була виміняна ним на квартиру, яку він придбав за свої особисті кошти. А отже, спірна квартира за адресою АДРЕСА_2 належить йому на праві особистої власності. Вказує, що він дійсно зняв грошові кошти з банківського вкладу в розмірі 8 153,06 євро і поклав їх дома. З 03.06.2016 по 21.06.2016 він знаходився на стаціонарному лікуванні в КЗ «ДКЛП ДОР» закритого типу без можливості вільного виходу. Після його виписки грошові кошти з квартири зникли, та він впевнений, що їх забрала позивачка. Грошові кошти в сумі 100 000 грн. витрачені в повному обсязі спільно з ОСОБА_1 на потреби сім`ї.

Позивач 12.06.2018 надала відзив на зустрічну позовну заяву. Вказала, що квартира за адресою АДРЕСА_1 була придбана за їх спільні з відповідачем кошти. Кожен з них продав свою нерухомість з метою придбати спільне житло. Обмінявши квартиру, вони власними силами зробили невіддільні поліпшення квартири, чим збільшили її вартість в рази. Твердження відповідача про те, що вона вкрала з квартири гроші, не відповідає дійсності, та жодного звернення до органів поліції з боку відповідача не було. Кошти в сумі 100 000 грн. не могли бути витрачені на спільні потреби, оскільки вони не проживають разом з квітня 2016 року, а кошти не могли бути зняті раніше ніж у вересні 2016 року.

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) 05.07.2018 надав відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву у якій заперечив доводи відзиву. Зокрема зазначив, що позивачка продавши свою квартиру за адресою: АДРЕСА_7 09.11.1994 та в цей же день купила іншу квартиру за адресою: АДРЕСА_8 .

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Проти задоволення зустрічного заперечили.

Відповідач та його представник підтримали вимоги зустрічної позовної заяви в повному обсязі з підстав, викладених у зустрічному позові. Проти задоволення первісного позову заперечили.

Суд, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.05.1996, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Бабушкінської районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.2019 у справі №200/13247/19.

Позов про розірвання шлюбу подано ОСОБА_3 , позовна заява датована 13.08.2018. У заяві ОСОБА_3 стверджував про припинення спільного проживання із лютого 2017.

24.04.2001 між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 укладено договір обміну, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дундук В.В., за умовами якого ОСОБА_3 обміняв належну йому квартиру АДРЕСА_9 , на приналежну ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_10 .

06.06.1996 між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І., згідно з яким ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_11 . Ціна договору визначена сторонами - 102 000 000 карб.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб і сім`ю України, який був чинним на час набуття права власності на вказані вище квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до статті 24 Кодексу про шлюб і сім`ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, оскільки відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.05.2021 у справі №219/10470/17, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17.

Квартира № НОМЕР_2 загальною площею 37,5 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_5 придбана 06.06.1996, підчас перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, отже у даних відносинах слід застосувати презумпцію спільності права власності подружжя.

Обґрунтовуючи вимогу про визнання право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 в підтвердження вимог надав договір купівлі-продажу від 31.05.1996, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І., згідно з яким ОСОБА_3 продав квартиру АДРЕСА_12 , яка належала йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.01.1994 року, виданого СУ-1 тресту «Дніпродомнаремонт». Згідно договору, продаж квартири вчинено за 61 774 239 карбованців.

При цьому, сам факт продажу квартири відповідача за шість днів до придбання квартири АДРЕСА_6 не є безумовною підставою для того, аби вважати, що такі кошти були використані для купівлі квартири АДРЕСА_6 . Крім того коштів, отриманих від продажу квартири відповідача - 61 774 239 карбованців, було недостатньо для купівлі квартири АДРЕСА_6 за 102 000 000 карб.

Також позивач за зустрічним позовом стверджує про те, що квартиру за адресою АДРЕСА_4 він здавав у найм та отримував за це грошові кошти, які в подальшому доклав до купівлі іншої квартири.

Позивачка стверджує, що вона вклала у купівлю квартири за адресою по АДРЕСА_1 кошти, отримані нею від продажу її власної квартири за адресою АДРЕСА_7 за 11 000 доларів США.

З цього приводу суд звертає увагу на відсутність достовірних доказів того, за які саме грошові кошти було придбано квартиру, покликання сторін на джерела коштів можна розцінити виключно як припущення.

Крім того суд сприймає критично доводи відповідача про отримання доходів від здавання іншої квартири в найм. Зокрема, на переконання суду питання отримання грошових коштів не може бути підтверджено показаннями свідка. А на вказану обставину вказує виключно свідок ОСОБА_5 . При цьому вказаний свідок ствердила про акумулювання коштів та передання їх відповідачу, проте про подальшу долю коштів не вказувала.

Не приймаються до уваги доводи позивача про продаж нею власної квартири оскільки, як вбачається з матеріалів справи, вона продала цю квартиру 09.11.1994 та не надала будь-яких доказів, що кошти, отримані від продажу вказаної квартири були вкладені нею при купівлі квартири за адресою по АДРЕСА_1 . Більше того, 09.11.1994 року ОСОБА_1 купила іншу квартиру за адресою АДРЕСА_8 за таку ж саму ціну, тобто за 1 000 000 карбованців.

Суд критично ставиться до доводів ОСОБА_1 про те, що квартира була фактично нею продана за 11000 доларів США, оскільки ніяких доказів в підтвердження своїх доводів вона суду не надала.

Суд виходить із того, що сторони мали грошові кошти для купівлі квартири, зокрема відповідач відчужив власну квартиру, а позивач працювала, та згідно наданих нею довідок про розмір заробітної плати за 1990-1996 роки могла акумулювати достатньо грошових коштів.

Відтак, за відсутності достовірних та достатніх доказів для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, враховуючи докази наявності коштів в обох сторін, суд визнає, що квартира за адресою по АДРЕСА_1 була спільним майном сторін.

Як вже зазначалось, 24.04.2001 ОСОБА_3 уклав договір обміну, за умовами якого обміняв квартиру АДРЕСА_13 , на квартиру АДРЕСА_3 . В договорі відсутні вказівки про те, що при обміні була здійснена будь-яка оплата/доплата у грошовому виразі.

Відповідно така квартира так само є спільною, а враховуючи, що сторони не ставили питання поділу квартири в натурі, сплату чи стягнення компенсації за позбавлення права власності на частку у квартирі суд приходить до висновку про необхідність поділу квартири по Ѕ частині за кожною із сторін.

Судом також враховано, що сторони проживали певний час у спірній квартирі, обслуговували її, робили ремонти, що є очевидним та підтверджується показаннями свідка сусідки - ОСОБА_10 .

Стосовно вимог первісного та зустрічного позовів про поділ грошових коштів суд зазначає наступне.

29.02.2016 ОСОБА_3 уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір № SAMDNWFD301, за умовами якого передав банку кошти в сумі 100 000 грн. для розміщення на депозитному вкладі, строком на 3 місяці, до 29.05.2016 року включно, з нарахуванням процентів на суму вкладу за ставкою 20,0% річних.

29.01.2016 ОСОБА_3 уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір № SAMDNWFD000, за умовами якого передав банку кошти в сумі 8 000 євро для розміщення на депозитному вкладі, строком на 3 місяці, до 29.04.2016 року включно, з нарахуванням процентів на суму вкладу за ставкою 8,5% річних.

Вказані кошти внесені не депозити в період шлюбу, сторонами визнано, що вказані кошти є спільним майном подружжя.

Для вирішення позовних вимог у цій частині слід визначити час припинення ведення спільного господарства сторонами. Позивач стверджує про припинення спільного господарства в квітні 2016, відповідач в лютому 2017 року. Свідок ОСОБА_10 вказала в користь позиції позивача, свідок ОСОБА_5 в користь позиції відповідача.

За відсутності достатніх доказів, суд виходить із дати подання позову у даній справі (оскільки позов про розірвання шлюбу було подано пізніше) та вважає датою припинення ведення спільного господарства сторонами 25.07.2016.

Як вбачається з наявних у справі банківських квитанцій, ОСОБА_3 отримав грошові кошти з валютного депозиту в травні 2016 року, з чим погодились сторони в судовому засіданні.

Згідно повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» від 11.10.2018, кошти, розміщені на рахунку SAMDNWFD301 в сумі 100 004,40 грн. були 02.09.2016 переведені на рахунок НОМЕР_3 до витребування, та з цього рахунку грошові кошти були виплачені у касі банку 02.09.2016.

Оскільки валюта була отримана відповідачем в період ведення спільного господарства, зважаючи на відсутність доказів наявності таких коштів на момент припинення спільного проживання, суд приходить до висновку про неможливість стягнення половини таких коштів із відповідача в користь позивача.

Суд критично ставиться до доводів ОСОБА_3 про те, що в той час, коли він перебував на стаціонарному лікуванні, ОСОБА_1 викрала ці гроші, оскільки ці доводи не підтверджені належними та допустимими доказами.

Грошові кошти в сумі 100 тис.грн. перебували на депозиті на момент припинення спільного господарства та були зняті відповідачем пізніше. Відтак із відповідача слід стягнути в користь позивача половину вказаних коштів.

Суд не бере до уваги доводи ОСОБА_3 про те, що кошти в сумі 100 тис.грн. були ним та ОСОБА_1 витрачені на спільні потреби, оскільки, доказів викладеного не надано.

Сплачений позивачкою судовий збір підлягає стягненню із відповідача пропорційно задоволеній частині позовних вимог. Судовий збір сплачений відповідачем не підлягає розподілу.

Керуючись ст.ст.12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовільнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_14 та за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 право власності, по Ѕ частині, на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_14 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн.

В задоволенні решти вимог позову ОСОБА_1 - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_14 2 986 (дві тисячі вісімсот шість) грн. 52 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення суду складено та проголошено 05.07.2021.

Суддя: В.І.Цитульський