Справа № 487/2787/21 Головуючий у 1-й інстанції Афоніна С. М.
Провадження № 22ц/812/1295/21 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

7 липня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої: Ямкової О. О.,

суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Богуславською О. М.,

за участю: представника заінтересованої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Мотус Анте»

(далі - ТОВ «ФК «Мотус Анте»)

на ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 травня 2021 року, постановлену під головуванням судді Афоніної С. М. у місті Миколаєві зі складанням її повного тексту, по справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

про стягнення сум за договорами позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення з кожного відповідача, окремо, за окремо укладеними між ним та кожним із відповідачів 17 лютого 2021 року договором позики сум по 1 500 000 грн.

Одночасно при подачі позову ОСОБА_1 подана заява про забезпечення позовної заяви шляхом заборони будь-яких реєстраційних дій, що пов`язані з реєстрацією прав власності щодо нерухомого майна громадського будинку автозаправної станції по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 травня 2021 року заява ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволена.

Постановляючи ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що є об`єктивні дані стверджувати, що у випадку задоволення позову, стягнення може бути виконано за рахунок іпотечного майна.

В апеляційній скарзі представник заінтересованої особи ТОВ «ФК «Мотус Анте» просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на її незаконність, та ухвалити нову, якою відмовити у забезпеченні позову.

На думку адвоката, суд при прийнятті заходів забезпечення не звернув увагу на неспівмірність прийнятих ним заходів змісту пред`явлених позовних вимог, та порушив його право, як первісного кредитора на можливе задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна.

Відзиву на подану апеляційну скаргу учасниками справи не надано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь при розгляді справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав її обґрунтованою у зв`язку із доведенням позивачем необхідності забезпечення його позову у такий спосіб, так як існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову.

З такими висновком суду погодитися неможна.

Так, відповідно до змісту статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Положеннями статті 150 ЦПК України, встановлені види забезпечення позову та зазначено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

За роз`ясненнями, викладеними у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17.

При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з кожного відповідача окремо суму позики, яка ним надавалася кожному із відповідачів за окремо укладеним 17 лютого 2021 року з кожним з них договором, тобто у одному позовному провадженні ним об`єднані вимоги до різних відповідачів, які не є співвідповідачами у справі, та ці правовідносини, які виникли між позивачем та кожним із відповідачів випливають із різних договорів позики, та не є їх солідарним обов`язком.

Між тим суд першої інстанції дійшов висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони будь-яким невідомим особам здійснювати реєстраційні дії, пов`язані з реєстрацією права власності щодо нерухомого майна, яке не є предметом позову, який пред`явлено ОСОБА_1 до суду.

Проте колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд не здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, жодним чином не обґрунтував необхідність вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права та доводи заявника.

Так, суд не мотивував, яким чином ймовірне рішення суду про задоволення позовних вимог про стягнення суми позики за окремими договорами впливатиме на права та обов`язки ОСОБА_1 щодо спірної нерухомості за наявності обтяження щодо цього майна у реєстрі іпотеки, внесеного за договором іпотеки, укладеним до виникнення правовідносин між сторонами у справі, ще 28.08.2007 (а.с.57).

При цьому наявність самого по собі позову про стягнення суми позики в жодному разі не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо громадського будинку автозаправної станції в АДРЕСА_1 .

За таких обставин висновок місцевого суду про співмірність розміру позовних вимог про стягнення сум позики способу його забезпечення у вигляді заборони будь-яким особам вчиняти будь-які реєстраційних дій щодо громадського будинку автозаправної станції - є помилковим.

Крім того, матеріали справи не містять доказів щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, а посилання в заяві на наявність обтяжень щодо предмета іпотеки, які діють з 2007 року, тобто за чотирнадцять років до виникнення спору між сторонами, не можна розцінювати, як потенційну можливість ухилення відповідачів від виконання судового рішення, а тому вони не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Відтак обраний позивачем спосіб забезпечення позову не є співмірним із предметом спору.

За висновками КЦС ВС, викладеними ним у постанові від 5 лютого 2020 року при розгляді справи №490/3925/19 і у постанові від 28 серпня 2019 року у справі №367/246/18 зазначено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є підставою для задоволення відповідної заяви.

Слід врахувати і те, що у відповідності до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном - принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). За констатацією ЄСПЛ відсутність додержання хоча б одного критерію є порушенням державою статті 1 Першого протоколу.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) - «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

Відтак, при розгляді питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивача, на захист якого вжито заходи забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені застосовуваними заходами.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково поклав в основу судового рішення наявність реєстрації обтяження щодо предмету іпотеки, який не є предметом позову, та одночасно має обтяження за раніше виниклими зобов`язаннями, іпотекодержателем якого з 2007 року є ТОВ «ФК «Мотус Анте». Тому суд не надав жодної оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням наведених вище критеріїв, а позивач, у свою чергу, не довів перед судом підстав, які є необхідними умовами для вжиття заходів забезпечення позову в обраний ним спосіб, у зв`язку з чим, на думку колегії, суд дійшов безпідставного висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 ..

За такого, у відповідності до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з постановленням нової про залишення заяви про забезпечення позову без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376 381-382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Мотус Анте» задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 травня 2021 року скасувати та ухвалити нову, якою заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді С. Ю. Колосовський

О. В. Локтіонова