Справа № 266/5933/20
Провадженя№ 2/266/293/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

13.07.2021 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Курбанової Н.М.,

при секретарі Макогон С.Б.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення.

В обґрунтування позову зазначив, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , іншого житла не має. Даний факт підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 20-13.01-0599 від 13.03.2020р., яка видана Управлінням паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради. Також йому належить на праві власності 1/5 частки квартири спільного сумісного майна, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 12.02.2003р., яке видане Управлінням міського майна міської ради м.Маріуполя Донецької області, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 223868271 від 14.09.2020р., яка надана Департаментом адміністративних послуг Маріупольської міської ради, а також Витягом про реєстрацій права власності на нерухоме майно. До 2008 року він проживав разом з мамою, ОСОБА_4 . З березня 2008 року мати позбавлено відносно нього батьківських прав відповідно до рішення Приморського районного суду м. Маріуполя № 2-295/08 від 18.03.2008р. і в лютому 2015 року йому надали статус дитини-сироти, що підтверджується рішенням колегії Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради № 22 від 25.02.2015р. Після позбавлення матері батьківських прав, він був 16 липня 2008 року направлений до прийомної сім`ї на базі родини ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що підтверджується рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 234 від 16.07.2008року і покинув прийомну сім`ю 01 лютого 2020 року відповідно до рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 48 від 30.01.2020р. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мама, ОСОБА_4 (повторне свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 19.01.2012р., яке видане Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області) і на теперішній час йому проживати ніде і до житла, в якому він має частку, теж не має змоги проживати. Після досягнення ним повноліття, а саме після ІНФОРМАЦІЯ_2 , він намагався потрапити до спільної квартири АДРЕСА_2 , але отримав тільки відмову та рекомендації піти проживати туди, де до цього часу проживав. Одночасно з цим, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 змінили вхідні замки на дверях та не пускають його додому, не сплачують комунальні послуги, у зв`язку з чим накопичилася заборгованість по сплаті комунальних послуг. Він не має змоги оформити спадкові права після смерті своєї мами, ОСОБА_4 , так як згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №223868271 від 14.09.2020р. та постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 804/02-31 від 06.08.2020р., яка видана державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори Старостенко Л.Г. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що накладено заборону на відчуження нерухомого майна відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 2/881 від 30.12.2009р. Приморського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області. На сьогоднішній день він не має постійного місця проживання та змушений постійно переходити від одних знайомих до інших, у зв`язку з чим просить зобов`язати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ним квартирою АДРЕСА_2 шляхом вселення його до даної квартири та передачі йому ключів від неї.

Позивач ОСОБА_1 до суду надав заяву, якою позовні вимоги підтримав, проти постановлення заочного рішення не заперечував, справу просив розглянути за його відсутністю.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 повідомлялись про розгляд справи у спрощеному провадженні, а також про необхідність у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив.

У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідачі своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використали наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3,4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ст. 13 ч.ч.1, 2, 3, 4 ЦК). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч.6 ст.13ЦК).

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі PowellandRayner v. U.K, 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986) так і на наймача (рішення в справі Larkos v Cyprus, 18.02.1999).

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (статті 1-4 ЦПК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України).

Статтею першою Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979 в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина перша статті 383 ЦК України).

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Таким чином, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Судом встановлено, що згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Маріупольського бюро технічної інвентаризації від 05.05.2003р. квартира АДРЕСА_2 , зареєстрована за ОСОБА_1 1/5 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 12.02.2003р., ОСОБА_7 1/5 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 12.02.2003р., ОСОБА_4 1/5 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 12.02.2003р., ОСОБА_2 1/5 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 12.02.2003р., ОСОБА_3 1/5 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 12.02.2003р. (а.с. 6-7).

Згідно з інформацією, наданою управлінням з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг № 20-13.01-0599 від 13.03.2020р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 8).

Згідно з інформацією з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 08.07.2004р за №56385 Другою маріупольською нотаріальною конторою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 на підставі виконавчого листа 2-1694 від 13.06.2003 р. (а.с. 9).

Згідно зі свідоцтвом про смерть, виданим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, серія НОМЕР_2 від 19.01.2012 р., ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 10).

Відповідно до Рішення колегії Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради № 22 від 25.02.2015р., ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , надано статус дитини-сироти (а.с.11).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 234 від 16.07.2008р, створено прийомну сім`ю на базі родини ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.11).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 48 від 30.01.2020р., ОСОБА_1 вибув з прийомної родини ОСОБА_8 (а.с.13).

Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 804/02-31 від 06.08.2020р., яка видана державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори Старостенко Л.Г., ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що на накладено заборону на відчуження нерухомого майна відповідно до запису - №9480479 про арешт 1/5 частки квартири АДРЕСА_2 , належної померлому ОСОБА_7 (а.с.14).

Згідно з довідкою ДНЗ «МЦПТУ» від 09.09.2019р., ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 навчається в Маріупольському центрі професійно-технічної освіти ІІІ-й рівень акредитації на денній формі з 01.09.2018 по 28.06.2021рр. за фахом слюсар-ремонтник, електрозварник ручного зварювання (а.с.15).

Згідно з довідкою про доходи ДНЗ «МЦПТУ» від 16.09.2019р., загальна сума стипендії ОСОБА_1 за період з 01.01.2020 р. по 31.07.2020р. складає 8866 грн 52 коп. (а.с. 16).

Суд оцінивши та дослідивши докази, а також у їх сукупності вважає, що позивачем ОСОБА_1 наведено достатньо доказів на підтвердження того, що його право на проживання у квартирі порушено та потребує захисту, тому позовні вимоги позивача ОСОБА_1 підлягають до задоволення та вважає, що слід зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні та проживанні ОСОБА_1 житловим приміщенням спірною квартирою, оскільки він не може потрапити до квартири, хоча йому належить на праві власності 1/5 частини спірної квартири, шляхом надання йому ключів від неї. З урахуванням наведених обставин справи даний спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам закону, є виправданим та ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивача.

Пунктом 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн., тому суд вважає необхідним стягнути на користь позивача вказану суму судового збору з відповідачів у дольовому порядку.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 12, 81, 89, 130, 223, 263-265, 269, 279, 280, 284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_2 шляхом вселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до даної квартири та передачі йому ключів від неї.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп., по 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп. з кожної.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в загальному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 13.07.2021 року.

Суддя Курбанова Н. М.

Відомості щодо учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3

відповідач 1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_4

відповідач 2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , АДРЕСА_4 АДРЕСА_5