Справа № 647/1653/21
№ провадження 2/647/498/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2021 року Бериславський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого - судді: Кириленко М.О.

за участю секретаря: Онус О.О.

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в приміщенні суду в м.Бериславі Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Шиліна Тетяна Олександрівна, до Милівської сільської ради Бериславського району Херсонської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування,

встановив:

У червні 2021 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 , після смерті якого залишилося спадкове майно, яке крім іншого складається із земельної ділянки, загальною площею 1,5 га, переданої для ведення особистого підсобного господарства, яка знаходиться на території Милівської сільської ради Бериславського району Херсонської області. Вказана земельна ділянка належала померлому на праві постійного користування на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ХC №006249. Рішенням виконкому Милівської сільської ради Берилавського району Херсонської області №1 від 26.06.1994 року частина зазначеної земельної ділянки, а саме 0,60 га була передана йому у приватну власність, а інша частина розміром 0,90 га залишилась у постійному користуванні. За її заявою заведена спадкова справа №215/2011 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . Дружина спадкодавця від спадщини відмовилася на користь позивача. В отриманні свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 було відмовлено, через те, що відсутній документ, що підтверджує право власності спадкодавця на відповідну земельну ділянку. В зв`язку з чим, позивач просить суд визнати за нею право постійного користування на земельну ділянку, площею 0,90 га, переданої для ведення особистого підсобного господарства, яка знаходиться на території Милівської сільської ради Бериславського району Херсонської області, в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 30.06.2021 року було відкрито провадження у вказаній справі із призначенням підготовчого судового засідання та викликом сторін.

Представник позивача в підготовче засідання не з`явилася, заявою просила розглянути справу за її відсутності та за відсутності позивача, на задоволені позову наполягали.

Представник відповідача Милівської сільської ради Бериславського району Херсонської області в підготовче засідання не з`явився, заявою просив розглянути справу за відсутності їх представника, позов визнали, проти його задоволення не заперечували.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Відповідно до частини 1 статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною 1 статті 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 131 ЗК України, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 407 Цивільного кодексу України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини 2 статті 407 ЦК України та частини 2 статті 102-1 ЗК України, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Відповідно до статті 1225 ЦK України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

За змістом статей 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

Земельний Кодекс України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою.

При цьому, відповідно до пункту 8 постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі», громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.

Пунктом 6 розділу Х Перехідні положення ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві постійного користування за Законом не може бути позбавлена права на таке користування.

На відповідні відносини щодо такого користування поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право постійного користування землею (як різновид мирного володіння майном в розумінні Конвенції та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.

Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у постійне користування були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право постійного користування земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідносин з постійного користування землею.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено статтею 1217 ЦК України.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

В силу ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

З матеріалів справи вбачається, що батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 26.12.2003 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_1 ».

З копії державного акту на право постійного користування землею серії IІ-ХС №006249, виданого Милівською сільською радою народних депутатів 05.08.1995 року на підставі рішення виконкому Милівської сільської ради народних депутатів Бериславського району Херсонської області від 24.11.1993 року № 28, ОСОБА_2 , надана у постійне користування земельна ділянка площею 1,5 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території Милівської сільської ради народних депутатів Бериславського району Херсонської області.

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ХС, виданого Милівською сільською радою народних депутатів 05.08.1995 року на підставі рішення виконкому Милівської сільської ради народних депутатів Бериславського району Херсонської області від 26.07.1994 року №1, ОСОБА_2 , надана у приватну власність земельна ділянка площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території Милівської сільської ради народних депутатів Бериславського району Херсонської області.

За свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено відповідний актовий запис № 05.

З відповіді нотаріуса від 04.06.2021 року №454/02-14 вбачається, що за заявою ОСОБА_1 про прийняття спадщини за законом та заяви від дружини померлого ОСОБА_6 про відмову від спадщини на користь ОСОБА_1 була заведена спадкова справа №215/2011 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . У зв`язку з тим, що відсутній документ, що підтверджує право власності спадкодавця на відповідну земельну ділянку, а є документ який підтверджує право користування спадкодавцем відповідною земельною ділянкою при житті, нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину та зареєструвати це право за спадкоємцем. Нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутися до суду.

Згідно із ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

За встановлених обставин, зважаючи на те, що судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач є спадкоємцем за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 у передбачений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла, оскільки спірна земельна ділянка знаходилася у спадкодавця у постійному користуванні, а не у власності, враховуючи повне визнання позову відповідачами, а також те, що право постійного користування землею відноситься до тих прав, котрі можуть бути успадковані, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що наявні законні підстави для задоволення позову.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Шиліна Тетяна Олександрівна - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право постійного користування на земельну ділянку площею 0,90 га, яку передано для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території Милівської сільської ради Бериславського району в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга із врахуванням п. 15.5 розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, до апеляційного суду Херсонської області через Бериславський районний суд Херсонської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя М.О.Кириленко