Справа №751/8663/20
Провадження №2/751/432/21
08 липня 2021 року місто Чернігів
Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а
в складі: головуючого - судді Яременко І. В.
секретаря Мулач Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Чернігові в порядку загального позовного провадження справу за позовом Національного університету «Чернігівська політехніка» до ОСОБА_1 про примусове виселення та зняття з реєстрації без надання іншого жилого приміщення,-
ВСТАНОВИВ:
Національний університет «Чернігівська політехніка» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просять примусово виселити та зняти з реєстрації ОСОБА_1 з гуртожитку № 2 Національного університету «Чернігівська політехніка», що находиться за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та стягнути з відповідача на їх користь судовий збір у розмірі 2270,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовують тим, що ОСОБА_1 1995 року працювала на посаді викладача в Чернігівському юридичному коледжі, правонаступником якого є Національний університет «Чернігівська політехніка» за строковими трудовими договорами. У зв`язку з чим їй було надане житлове приміщення в гуртожитку відповідно до наказу від 23.10.1995 № 276 «Про поселення до гуртожитку». Наказом від 25.08.2018 № 614-о ОСОБА_1 було звільнено у зв`язку з закінченням строку трудового договору, а тому відповідач не має жодного законного права займати площу, яка є державною власністю, на підставі ст. 132 ЖК УРСР. Крім того, протягом останніх двох років, відповідач веде антигромадський спосіб життя: псує майно ОСОБА_2 , безпричинно нецензурно лається на мешканців, часто влаштовує сварки та бійки, поводиться неадекватно і погрожує співмешканцям по гуртожитку, чим становить реальну небезпеку для їх життя та здоров`я, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Тому у відповідності до ст. 116 ЖК УРСР підлягає виселенню з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином відповідно до ст. 128 ЦПК України, з клопотанням про відкладення слухання справи до суду не зверталась. Відзив на позовну заяву до суду не надходив.
Ухвалою суду від 08.07.2021, в порядку ч. 1 ст. 281 ЦПК України, ухвалено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.06.2012, виданого виконавчим комітетом Чернігівської міської ради на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради від 18.06.2012 № 149, гуртожиток № НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 , належить Державі в особі Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України (правовий режим майна: право оперативного управління, Чернігівський державний технологічний університет) (а.с. 8)
Згідно з Указом Президента України від 04.10.2013 № 544/2013 Чернігівському державному технологічному університету присвоєно статус національного та змінено назву на Чернігівський національний технологічний університет. Наказом Міністерства освіти і науки України від 10.12.2019 № 1532 Чернігівський національний технологічний університет перейменовано у Національний університет «Чернігівська політехніка» (а.с. 7)
Згідно наказу від 23.10.1995 «Про поселення до гуртожитку», викладача ОСОБА_1 поселено у гуртожиток № 2 (а.с. 9)
Згідно наказу № 641-о від 21.08.2018, ст. викладача Чернігівського національного технологічного університету ОСОБА_1 звільнено за закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 14)
Статтею 109 ЖК УРСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом.
Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР, п. 2 Примірного положення гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.
Згідно ст. 128 ЖК УРСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається, цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.
Статтею 132 ЖК УРСР передбачено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.
Відповідно до постанови Верховного Суду України від 19 грудня 2011 року, у справі за № 6-71цс11, закріплені у ст. 125 та ч. 3 ст. 132 ЖК УРСР гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення з гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах.
Крім того, як на підставу позову представник позивача посилався і на ст. 116 ЖК України.
За змістом статті 116 ЖК України, виселення члена сім`ї наймача (власника) будинку і інших осіб, що проживають разом з ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними.
Як роз`яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 12 квітня 1985 р. №2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами житлового кодексу України», при розгляді справ про виселення на підставі ст.116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, застосовувані судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також міри громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку або членів ЖБК, трудових колективів та інших громадських організацій за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих указівок щодо можливого виселення).
З матеріалів справи вбачається, що мешканці гуртожитку № 2 ЧНТУ звертались до ректора ЧНТУ, проректора з АГР та ЕП ТА начальника ЧВП ГУНП в Чернігівській області з приводу агресивної поведінки ОСОБА_1 , мешканки кімнати 204 гуртожитку та з проханням посприяти у вирішенні даної ситуації (а.с. 15-16, 17-20, 22-23, 24-26, 35)
Постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.11.2020, ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.. 173 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу (а.с. 33-34)
Протоколом № 1 засідання Комісії розгляду звернення мешканців гуртожитку № 2 від 31.07.2020 ухвалено застосувати до ОСОБА_1 заходів громадського впливу у вигляді суворого попередження про недопущення порушень спільного проживання в гуртожитку, а також попередити, що в разі продовження антисоціальної поведінки адміністрація Університету буде змушена звернутись до суду з проханням про її виселення (а.с. 43-44)
Крім того, до в.о. ректора НП «Чернігівська політехніка» звертались студенти з проханням вжити заходи впливу до ОСОБА_1 (а.с. 46-53)
Протоколом № 2 засідання Комісії розгляду звернення мешканців гуртожитку № 2 від 29.09.2020 запропоновано адміністрації Університету звернутись до суду з вимогою про примусове виселення ОСОБА_1 з гуртожитку (а.с. 56-57)
На прохання науково-педагогічних працівників, працівників, які забезпечують освітній процес, студентів навчально-наукового інституту права і соціальних технологій НУ «Чернігівська політехніка», лікарем-психіатром диспансерного психіатричного відділення КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» ЧОР був здійснений виїзд щодо огляду ОСОБА_1 , однак оскільки остання категорично відмовилась спілкуватись з лікарем, огляд не був здійснений (а.с. 70)
Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, суд доходить висновку про доведеність позивачем систематичного порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з нею в одному гуртожитку, а попередні заходи запобігання виявилися безрезультатними, тому дають підставу для її виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР.
За таких обставин суд вважає, що відповідач підлягає виселенню з гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування житлом особою, яка володіє таким приміщенням незаконно, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року № 14-181 цс18 (справа № 653/1096/16-ц).
Щодо позовної вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку в гуртожитку, суд доходить наступного.
За ст.7 Закону України «Про вільний вибір пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Відтак рішення суду про примусове виселення відповідача, яке набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття її з реєстраційного обліку спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду.
Отже, з`ясувавши повно та всебічно обставини, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, у розмірі 1135,00 грн.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 95, 128, 141, 223, 247, 280-282, 354 ЦПК України, ст.. 109, 116, 128, 132 ЖК УРСР, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -
Позовні вимоги Національного університету «Чернігівська політехніка» до ОСОБА_1 про примусове виселення та зняття з реєстрації без надання іншого жилого приміщення задовольнити частково.
У задоволенні решти вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Повний текст рішення складено 16.07.2021
Головуючий - суддя І. В. Яременко