Єдиний унікальний номер: 448/484/21
Провадження № 2/448/387/21
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

08.07.2021 року місто Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області у складі:

головуючої судді - Гіряк С.І.

за участі секретаря судового засідання - Романченко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Мостиська цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 )

до

відповідача 1 ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 )

відповідача 2 ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 )

відповідача 3 ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_2 )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Мостиської міської ради Львівської області (місце знаходження: вул. Грушевського, 6, м.Мостиська, Львівська обл., індекс 81300)

предмет та підстави позову: про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_5 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник третьої особи - ОСОБА_6 ,

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

1. 14.04.2021 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі відповідач 1), ОСОБА_3 (далі відповідач 2), ОСОБА_4 (далі відповідач 3), з вимогою про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

2. Позов обґрунтувала тим, що їй на праві власності належить житловий будинок, який знаходиться адресою: АДРЕСА_3 . За вказаною адресою зареєстровані: вона як власник, ОСОБА_7 - її син, ОСОБА_2 - невістка, ОСОБА_3 - внучка, ОСОБА_4 . Між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було розірвано шлюб на підставі рішення Мостиського районного суду від 21.03.2019 року, в якому зазначено, що позивач 1 разом з дітьми не проживає за вказаною адресою більше трьох років. Зазначає, що відповідачі проживають за адресою: АДРЕСА_3 . Крім того, покликається на те, що згідно акту обстеження матеріально-побутових умов, відповідачі не проживають за вказаною адресою з 2016 року. Стверджує що жодних перешкод у користуванні відповідачам житловим будинком вона не створювала. Вказує, що через реєстрацію відповідачів в її будинку, позивачка не може оформите субсидію на оплату за житлово-комунальних послуг, що ставить її у важке матеріальне становище, а тому змушена звернутися до суду щодо захисту своїх прав.

3. Відповідачі відзиву на позовну заяву до суду не подали.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

4 Позивач у судовому засідання позов підтримала повністю,дала пояснення аналогічні обґрунтуванню позовних вимог. Просить позов задовольнити.

5. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримав, просить задовольнити його у повному обсязі. Надав пояснення обґрунтування позовних вимог, аналогічні наведеним у позовній заяві.

6. Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов визнала частково. Пояснила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог в частині визнання її такою особою, що втратила право користуватися спірним будинком, підтвердила, що впродовж тривалого часу не користується ним і наміру користуватися таким у неї немає. Проте, заперечила позовні вимоги в частині визнання такими, що втратили право користування житловим будинком своїх малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Вважає, що підстав для визнання дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням у позивача не має.

7.Представник третьої особи - служби у справах дітей Мостиської міської ради Львівської області в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог в частині визнання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, покликаючись на висновок про недоцільність визнання дітей такими, оскільки будуть порушені їхні права. В частині позовних вимог про визнання відповідачки ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням покладається на розсуд суду.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

8 Ухвалою суду від 14.04.2021 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

9.Ухвалою суду від 16.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст правовідносин.

10. Позивачці ОСОБА_1 , на праві особистої власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 07.05.2003 року серія НОМЕР_1 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Серія ВАА №923795, технічний паспорт від 14.06.1988 року.

11. Довідкою про склад сім`ї №218 від 17.02.2021 року та Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї мешканця АДРЕСА_3 підтверджується, що власником даного будинку є позивач ОСОБА_1 , яка зареєстрована у ньому, Також, зазначено, що в даному житловому будинку зареєстрований син позивачки ОСОБА_7 , крім того, зареєстровані але фактично не проживають: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 2016 року.

12. Заочним рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 21.03.2019 року, яке набрало законної сили 23.04.2019 року в справі №448/1367/18 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розірвано, в даному рішенні встановлено факт, що позивач 1 разом з дітьми не проживає за вказаною адресою більше трьох років.

13. З акту обстеження, здійсненого Службою у справах дітей Мостиської міської ради Львівської області, умов проживання за адресою: АДРЕСА_3 від 08.06.2021 року вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають за вказаною адресою, умови проживання відмінні. Представник третьої особи в судовому засіданні висловив висновок про недоцільність визнання дітей такими, що втратили право користування спірним будинком.

V. Застосоване судом законодавство та висновки суду.

14. В даній ситуації Суд звертає увагу, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

15. А, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

16. В свою чергу, в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

17. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

18. Але втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (пункт 47 рішення ЄСПЛ по справі «Савіни проти України»).

19.Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

20. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

21.Згідно з ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

22.Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

23.Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

24.Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

25. Аналіз положень глави 32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

26. Відповідач вселився у спірний будинок в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

27. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

28. Судом встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку.

29. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, а тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК.

30. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року в справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18).

31. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

32. В даній справі надані позивачем докази, Суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для припинення права відповідача 1 користування житловим приміщенням.

Висновок суду.

33. Досліджені судом матеріали справи підтверджують те, що відповідач ОСОБА_2 не є власником спірного житлового будинку, спільним побутом із позивачем не пов`язана, що підтвердила сама відповідачка в судовому засіданні, крім того, підтвердила, що немає наміру користуватися спірним житлом, а тому припинення права користування відповідача, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві».

34. Виходячи з вищевикладеного, Суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання відповідача ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими і підлягають задоволенню .

Щодо визнання такими, що втратили право користування житлом малолітніх дітей.

35.Положеннями ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу, чи закладу охорони здоров`я, в якому вона перебуває.

36.В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

37.За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

38.Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

39.Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції).

Висновок суду.

40.Наведені норми та встановлені судом обставини справи, свідчать про те, що неповнолітні відповідачі: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому, сам по собі факт їх не проживання в спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом.

41.Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем та її представником не надано, хоча це є їх процесуальним обов`язком.

42.Покликання позивачки на підставу своїх вимог, як неможливість оформити субсидію для сплати житлово-комунальних послуг, також, не може бути підставою для визнання дітей такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки, заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про відшкодування витрат на житлово-комунальні послуги до законних представників (батьків) малолітніх дітей.

43.Дані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року по справі №368/750/16-ц, що не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.

44.У принц.4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

45.Таким чином, оскільки позивачем не доведено, що неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем та її представником не надано доказів на підтвердження вказаної обставини, тому, суд приходить до переконання, що підстав для визнання дітей такими, що втратили право користування житловим будинком не має.

46. Виходячи з вищевикладеного, Суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом, ґрунтуються на вимогах Закону і підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування житлом, такі вимоги заявлені позивачем всупереч вимогам закону , тому до задоволення не підлягають.

VI. Розподіл судових витрат між сторонами.

47.За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

48.Виходячи із вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесені позивачкою судові витрати зі сплати судового збору залишити за нею.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263- 265, 268, 430 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Мостиської міської ради Львівської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

2. Визнати ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду, однак з врахуванням п. 15.5 розділу ХIII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до Львівського апеляційного суду через Мостиський районний суд Львівської області.

5.Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_2 .

Відповідач 1: ОСОБА_2 місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач 2: ОСОБА_3 місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач 3: ОСОБА_4 місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: служба у справах дітей Мостиської міської ради Львівської області місце знаходження: вул. Грушевського, 6, м. Мостиська, Львівська обл., індекс 81300.

Повний текст судового рішення складено 16 липня 2021 року.

Суддя С.І.Гіряк

Рішення набрало законної сили:

«___» ______________ 20__ р.

Суддя С.І. Гіряк