РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2021 року

м. Рівне

Справа № 562/1885/20

Провадження № 22-ц/4815/833/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання : Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Гоуфінгоу"

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 09 лютого 2021 року, ухвалене в складі судді Ковалик Ю.А., дата складання повного тексту рішення 2021, у справі №562/1885/20

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гоуфінгоу" про визнання договору про надання фінансового кредиту недійсним,

Позов обґрунтований тим, що 04 квітня 2020 року на її мобільний телефон надійшов дзвінок від працівників відповідача, з яких вона довідалась про укладення начебто між нею та ТОВ «Гоуфінгоу» договору про надання фінансового кредиту №/231818 від 04.02.2020 року на суму 2500грн.

Зважаючи на те, що коштів у вказаній установі вона не отримувала, тому звернулася до кіберполіції. У кредитному договорі вказані її персональні дані, однак ОСОБА_1 такий договір не укладала, підписи в договорі їй не належать, кредитних коштів від відповідача вона не отримувала.

Просила суд про задоволення її позовних вимог.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 09 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гоуфінгоу" про визнання договору про надання фінансового кредиту недійсним відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, позивач в апеляційній скарзі посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту не відповідає положенням статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», оскільки при прийнятті пропозиції про укладення договору не був заповнений формуляр заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, підписаний у порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідачем належними доказами не підтверджено, що сторони погодили усі істотні умови кредитного договору, а текст договору про надання фінансового кредиту не підписаний позивачкою у розумінні статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». Отже, не може бути письмовим доказом погодження ними істотних умов кредитного договору.

Відсутні докази того, що позивачка була належним чином ідентифікована при реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній мережі відповідними електронним підписом, електронним цифровим підписом чи іншим аналогом власноручного підпису. Наявний у справі договір про надання фінансового кредиту не містить одноразового ідентифікатора, яким він був підписаний. Відсутні докази передачі позивачці кредитних коштів відповідачем.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване, просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір є неукладеним.

Однак з таким висновком погодитись не можна.

Судом встановлено, що 04.02.2020 між відповідачем ТОВ "Гоуфінгоу" (кредитодавець) та позивачем ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір про надання фінансового кредиту № /231818, за яким кредитодавець надає позичальнику фінансовий кредит в розмірі 2500 грн. до 04.03.2020 зі сплатою 675,25 процентів річних від суми кредиту, з використанням електронних підписів.

Пунктом 1.45 договору передбачено, що кредит надається в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної картки, вказаної клієнтом.

Невід`ємною частиною цього договору є публічна пропозиція (оферта) товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайті товариства https/www.gofingo.com.ua/.(п.1.7)

22.05.2020 року ОСОБА_1 звернулася до директора ТОВ «Гоуфінгоу» про те, що вона ніколи не користувався послугами ТОВ «Гоуфінгоу» і ніяких договорів не укладала.

На запит адвоката ТОВ «ГОУФІНГОУ» надало копію договору та додаток №1 до договору (графік розрахунків)

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до кіберполіції (електронне звернення) на веб сайті ІНФОРМАЦІЯ_1

Згідно наданої відповіді Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» від 07.10.2020 року банківська карта № НОМЕР_1 в банку не випускалася, емітентом банківської карти є банк АТ «АКБ «Конкорд».

Відповідно до наданої відповіді АТ «АКБ «Конкорд» від 05.11.2020 року ОСОБА_1 не є клієнтом АТ «АКБ «Конкорд», вказана платіжна карта не містить повний номер, у зв`язку з чим не можливо її ідентифікувати.

Враховуючи що в установленому законом порядку, з використанням електроних підписів, здійснено укладення оспорюваного договору, він є укладеним, а отже - оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаним недійсним.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 05 грудня 2019 року у справі № 177/1950/16-ц (провадження № 61-16253св19), підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яке надано судам, зазначено, що недійсним може бути визнано лише укладений договір.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 634 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування, тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Крім того, статтею 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

При цьому, за змістом частини третьої статті 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

Згідно ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цьогоЗакону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням неналежним виконанням) сторонами умов договору; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Встановивши відсутність в матеріалах справи доказів того, що саме позивачем було застосовано будь-яким способом ідентифікатор електронного підпису, відсутність доказів отримання саме позивачем цього одноразового ідентифікатора, відсутність доказів реєстрації саме позивача у інформаційно-телекомунікаційній системі відповідачів, відсутність доказів отримання саме позивачем коштів згідно оспорюваного кредитного договору, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та наявності правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

Посилання відповідача на те, що саме позивачем було оформлено кредитні договори, оскільки під час здійснення реєстрації на сайтах відповідачів з метою отримання кредитних коштів ним були внесені відомості, які можуть бути відомі лише особі, яка такі відомості вносить, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що саме позивачем вносилися дані та кошти були отримані на картку позивача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на відповідача, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, ст.203, 215 ЦК України апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 09 лютого 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гоуфінгоу" про визнання договору про надання фінансового кредиту недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір про надання фінансового кредиту від 04.02.2020 року №/231818, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гоуфінгоу".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гоуфінгоу" у дохід держави 2102,00 грн. судових витрат понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 липня 2021 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.