Справа № 2-4952/11
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2021 року м. Київ

Суддя Подільського районного суду м. Києва Ковбасюк О.О., розглянувши матеріали за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,. ОСОБА_3 , заінтересовані особи Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк», Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, начальник відділу примусового виконання рішень Подолянко І.А., державні виконавці Амбарський А.В., Бочковський Т.О., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Дмитро Валентинович, про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, як підроблені та незаконно видані, про повернення стягнутого за виконавчими документами майна, -

В С Т А Н О В И В :

До Подільського районного суду м. Києва надійшла означена заява, в якій заявники просять суд визнати виконавчі листи у справі № 2-4952/11, що були видані Подільським районного суду м. Києва, такими, що не підлягають виконанню, як підроблені та незаконно видані, та повернути стягнуте за виконавчими документами майно.

06 липня 2021 року вказану заяву на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями передано у провадження судді Ковбасюк О.О.

Дослідивши матеріали вказаної заяви приходжу до наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Слідуючи принципу диспозитивності, визначеному ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, характерною рисою таких справ є їх зв`язок із реалізацією особами їхніх цивільних, земельних, трудових сімейних, житлових та інших прав.

В свою чергу, відповідно до частини першої статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи).

Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим.

Такі позови не підлягають судовому розгляду, тому у відкритті провадження за ними слід відмовляти на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

Як встановлено суддею, вказана заява подана заявниками в порядку виконання судового рішення у цивільній справі.

При цьому, відповідно до змісту поданої заяви заявники просять визнати усі виконавчі листи, що були видані у справі № 2-4952/11, такими, що не підлягають виконанню, як підроблені та незаконно видані, а також повернути їм усе, що було стягнуто за виконавчими листами у справі №2-4952/11.

Таким чином, виходячи зі змісту вимог, заявники фактично оспорюють правомірність видачі судом виконавчих листів на виконання рішення суду, а також заявляють вимоги про повернення майна, стягнутого в порядку примусового виконання рішення суду.

При цьому суддею враховується, що оцінка дійсності виданого судом виконавчого листа не може бути предметом судового розгляду в порядку цивільного судочинства та вирішення питання про визнання виконавчих листів підробленими та про повернення стягнутого за такими виконавчими документами не є компетенцією суду під час розгляду справи за заявою, поданою в порядку ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, приходжу до висновку про відсутність підстав для розгляду поданої заяви в порядку ЦПК України, оскільки заявлені вимоги не можуть бути предметом судового розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У рішенні у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03, ЄСПЛ нагадує, що право на суд, одним з аспектів якою є право доступу до суду (рішення у справі Gоldеr v. The United Kingdom від 21 лютого 1975 року, серія А №18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Із урахуванням вищенаведеного, встановивши, що заява про визнання виконавчих документів таким, що не підлягають виконанню, та про повернення стягнуто за виконавчими документами, яка подана в порядку виконання судового рішення у цивільній справі, не підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України, приходжу до висновку, що у прийнятті такої заяви до розгляду слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 13, 19, 186, 263, 432 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у прийнятті до розгляду заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заінтересовані особи Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк», Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, начальник відділу примусового виконання рішень Подолянко І.А., державні виконавці ОСОБА_4 , Бочковський Т.О., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Дмитро Валентинович, про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, як підроблені та незаконно видані, про повернення стягнутого за виконавчими документами.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд міста Києва.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

СуддяО. О. Ковбасюк