провадження № 2/752/7682/21
УХВАЛА

05.07.2021 року суддя Голосіївського районного суду м. Києва Чередніченко Н.П.вивчивши матеріали позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та розірвання шлюбу, -

встановив:

23.06.2021 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та розірвання шлюбу.

Позов було зареєстровано в системі документообігу суду, присвоєно номер № 752/15730/21 (провадження № 2/752/7682/21), автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Чередніченко Н.П.

Вивчивши матеріали позову, вважаю, що у відкритті провадження слід відмовити за наступних підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

В позові стороною позивача вказано про те, що нею не було подано іншого позову до цього ж відповідача із цим же предметом і з тих самих підстав.

Однак, встановлено, що згідно даних автоматизованої системи документообігу Голосіївського районного суду м. Києва, в провадженні судді Голосіївського районного суду м. Києва Слободянюк А.В. вже знаходиться цивільна справа № 752/13243/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в провадженні суду вже знаходить справа за позовними вимогами між тими самими сторонами про розірвання шлюбу вважаю, що у відкритті провадження в частині позовних вимог про розірвання шлюбу слід відмовити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

В частині вирішення питання про можливість відкриття провадження у справі в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини слід зазначити наступне.

Право особи на доступ до правосуддя гарантоване ст. 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб.

Відповідно до статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в ст. 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), серія А №18, п. 28-36).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Крім того, згідно позиції Європейського суду з прав людини у справі «Голдер проти Сполученого Королівства», саме «небезпідставність» доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду. У п. 30-32 рішення у справі «Наталія Михайленко проти України» (заява №49069/11) Суд повторює, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (див. рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 36, Series A №18). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу (див. серед іншого (inter alia), рішення у справах «Рош проти Сполученого Королівства» (Roche v. the United Kingdom), заява №32555/96, п. 117, та «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (Salontaji-Drobnjak v. Serbia), заява №36500/05, п. 132). Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A №93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду, однак обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Крім того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Кордова проти Італії» (№1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява №40877/98, п. 54, та рішення у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B).

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України)

Частиною 1 статті 5 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, зокрема позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Цивільного процесуального кодексу України, у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначає, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, однак, сімейне життя між ними поступово погіршилось. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 , який на даний час проживає разом із нею. В той же час, відповідач не цікавиться життям сина та не відвідує його, тощо. Позивач вважає, що наявні законні підстави для визначення місця проживання сина разом із нею в судовому порядку.

Однак, варто вказати на те, що відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Крім того, ч. 3 зазначеної статті передбачено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

З копії свідоцтва про народження дитини ОСОБА_3 вбачається, що станом на дату подачі даного позову спільна дитина сторін досягла чотирнадцятирічного віку та вправі за законом самостійно визначати своє місце проживання із одним із батьків.

Окремо варто вказати на те, що за вимог ст. 17 Сімейного кодексу України Орган опіки та піклування надає допомогу особі у здійсненні нею своїх сімейних прав та виконанні сімейних обов`язків в обсязі та в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 19 Сімейного кодексу України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування.

Пунктом 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866, визначений порядок розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини Службою у справах дітей.

Разом з тим, при зверненні з даним позовом до суду, позивачем не зазначено, в чому саме полягає її порушене право, відсутні докази існування між батьками дитини спору щодо місця проживання їх спільного сина, який досяг чотирнадцятирічного віку, відсутні докази звернення позивача до Служби у справах дітей з метою надання допомоги та розв`язання такого спору.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження в цивільній справі за п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суд зазначає, що поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, слід тлумачити в контексті ч. 3 ст. 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме цивільних судів, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

За наведених обставин, а також приймаючи до уваги те, що позивач в своїй позовній заяві зазначила, що дитина на даний час проживає разом з нею, при цьому, доказів щодо існування спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини до матеріалів позову не долучено, син сторін досяг чотирнадцятирічного віку, та за законом вправі самостійно визначати своє місце проживання, враховуючи п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, ч. 3 ст. 124 Конституції України, приходжу до висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю.

Керуючись ст. 186 ЦПК України, суддя, -

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та розірвання шлюбу.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Н.П. Чередніченко