Справа №461/8413/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

20 липня 2021 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова

в складі

головуючого судді Романюка В.Ф.

з участю

секретаря судових засідань Цюпака В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справі за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання договору дарування удаваним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій просить суд:

Визнати договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 01 червня 2001 року, удаваним та таким, що є договором купівлі - продажу зазначеної квартири, визначивши стороною покупця за договором ОСОБА_1 ;

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 28,4 кв.м та 39,3 кв.м.

В обгрунтування поданого позову покликається на те, що 01 червня 2001 року між ОСОБА_3 (Відповідач 2) та ОСОБА_1 (Позивач), який діяв від імені ОСОБА_2 (Відповідач 1) на підставі доручення посвідченого приватним нотаріусом Пелех О.З., Львівського міського нотаріального округу Львівської області від 05.04.2001 року за р. № 2241, було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_5 .

Позивач вважає, що даний договір дарування є удаваним, оскільки він був укладений для приховання договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири та комори між двома фізичними особами, тому просить суд позов задоволити.

Ухвалою суду від 15 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. /а.с.16/.

Ухвалою суду від 06 листопада 2020 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду. /а.с.25-26/.

Ухвалою суду від 06 листопада 2020 року у справі вжито заходи забезпечення позову. /а.с.29-31/.

Ухвалою суду від 01 грудня 2020 року судове засідання відкладено. /а.с.37/.

24 грудня 2020 року на адресу суду надійшла постанова старшого державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Лесько Н.М. про закінчення виконавчого провадження від 10.12.2020 р. /а.с.44-48/.

Ухвалами суду від 16 лютого 2021 року, 10 березня 2021 року, 02 червня 2021 року за клопотанням представника позивача, судові засідання відкладалися. /а.с.61, 74, 101/.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час, дату та місце проведення судового засідання, що стверджується матеріалами справи. Клопотань про відкладення розгляду справи до початку розгляду справи не надходило.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у судові засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи за адресою реєстрації. Однак, до суду повернулися конверти за закінченням терміну зберігання.

Крім цього, виклик відповідача до суду неодноразово був здійснений через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України (через веб сайт Галицького районного суду м.Львова). /а.с.95, 96, 104, 105/.

Сторони у справі про судовий розгляд даного позову повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач у встановлений законом строк не подав відзиву на позовну заяву та інших заяв до суду від нього не надходило. Тому, у відповідності до вимог ст.280 ЦПК України, суд ухвалив справу розглядати у заочному порядку.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного висновку.

Суд встановив, що 01 червня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (Позивач), який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі доручення посвідченого приватним нотаріусом Пелех О.З., Львівського міського нотаріального округу Львівської області від 05.04.2001 року за р. № 2241, було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_5 . /а.с.9-10/.

Статтями 243, 244, 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення спірного договору, передбачено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно іншій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування нерухомого майна має бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Станом на 01 червня 2001 правові підстави для визнання правочину удаваним були передбачені частиною 2 статті 58 ЦК УРСР, згідно із якою, - якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Аналогічні положення містить ст. 235 ЦК України, а саме, - удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить визнати вище згаданий договір дарування квартири недійсним правочином, оскільки, насправді, було вчинено інший правочин, а саме договір купівлі продажу квартири. Покликаючись на те, що 15 травня 2001 року ОСОБА_2 захотіла придбати квартиру АДРЕСА_4 , однак оформити дану купівлю вирішила шляхом укладення договору дарування і подальшого передання коштів за вказану квартиру та комору, про що і домовилась з її власником ОСОБА_3 , Однак, у зв`язку з нестачею коштів на придбання вказаної квартири з коморою, 19 травня 2001 року ОСОБА_2 попросила ОСОБА_1 передати ОСОБА_3 суму в розмірі 11 360 доларів США в якості оплати квартири АДРЕСА_6 та комори, а в подальшому її йому повернути, на що ОСОБА_1 погодився, оскільки перебував в дуже хорошому фінансовому становищі. Тобто між ними фактично виникли правовідносини з приводу позики грошових коштів, про те в усній формі.

Крім цього, на підтвердження позовних вимог, позивач зазначає, що 20 травня 2001 року звернувся до ОСОБА_2 з проханням надати якісь гарантії повернення нею коштів за оплату квартири та комори. У свою чергу, ОСОБА_2 повідомила, що 25 травня 2001 року збирається поїхати закордон на заробітки і після повернення в Україну віддасть йому витрачену суму на квартиру та комору. Однак, між нею та ОСОБА_3 вже була погоджена дата укладення договору дарування - 01 червня 2001 року, а, відтак, у зв`язку з поїздкою на заробітки, ОСОБА_2 не могла бути присутньою під час його укладення, про що і повідомила позивача. У відповідь на це ОСОБА_1 зазначив, що може виступити в якості її представника під час укладання даного договору, на що ОСОБА_2 погодилась, і між ними було складено доручення.

В подальшому, на протязі декількох років, позивач намагався повернути кошти, однак такі старання виявилися марними, тому ОСОБА_1 був змушений звернутись в суд з даним позовом.

Оскільки, договір дарування був укладений ще в 2001 році, однак саме 22 жовтня 2017 року ОСОБА_2 відмовилась повертати позивачу гроші, передані ОСОБА_3 в якості оплати дарованої квартири та комори в підвалі. А, відтак, суд приймає до уваги покликання позивача, про те, що саме з цього дня почався перебіг строку позовної давності на подання даного позову, оскільки лише після відмови ОСОБА_2 у поверненні коштів позивач дізнався про порушення свого права.

Таким чином, строк позовної давності на подання даного позову спливає 22 жовтня 2020 року, а позов подано до суду 12 жовтня 2020 року, що стверджується відбитком печатки вхідної кореспонденції, то відповідний строк те не сплив.

Щодо доводів позивача про те, що договір дарування є удаваним, то такі судом до уваги не приймаються, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 58 ЦК України 1963 року, недійсною є угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Отже, в такому випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі.

Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу.

Удаваний правочин, тобто, правочин, який вчинений, щоб приховати інший, має на меті виникнення правових наслідків, але не тих, які афішуються фактом його вчинення. Фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину повинна бути очевидною. Тобто, удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Мета удаваного правочину полягає не тільки в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, а й спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається. Саме в цьому і полягає дійсна воля сторін удаваного правочину. Для кваліфікації удаваного правочину важливо, щоб частина умов удаваного і прихованого правочину збігалася.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України, аналогічної ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР 1963 року) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до ч.2 ст. 12 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини статті 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч.2 ст. 89 ЦПК України, - суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК).

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Відтак, позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що правочин (договір дарування) вчинено з метою приховати інший правочин. Не надано доказів і на підтвердження того, що воля сторін договору була спрямована саме на укладення договору купівлі - продажу, в той час, як був укладений договір дарування, і що між сторонами виникли права та обов`язки, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Також, позивачем не доведено, що ним дійсно було передано ОСОБА_3 кошти у сумі 11360.00 доларів США, в якості оплати квартири АДРЕСА_6 та комори, при цьому, позивачем не ставилося питання, в судовому чи поза судовому порядку, про повернення коштів у сумі 11360.00 доларів США.

Таким чином, не встановивши, що мета оспореного правочину полягала як в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, так і спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається, суд приходить висновку, що вимоги позивача про визнання договору дарування недійсним із заявленої підстави за ст.58 ЦК України 1963 року не підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд не вбачає правових підстав для визнання за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 28,4 кв.м та 39,3 кв.м.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною 9 статті 158 ЦПК України передбачено, що увипадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову вжиті ухвалою суду від 06 листопада 2020 року заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_5 та заборони будь яким особам вчиняти будь які дії щодо вказаної квартири та комори /а.с.29-31/, підлягають скасуванню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 79, 81, 89, 141, 158, 258, 259, 263 -265, 280, 315-319, 351-355 ЦПК України, ст. ст.28, 58, 235, 243, 244, 277 ЦК України 1963 року, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання договору дарування удаваним.

Судові витрати залишити за позивачем.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 06 листопада 2020 року, - скасувати.

Повний текст судового рішення складений 20 липня 2021 року.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення (складення). Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Романюк В. Ф.