КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/9919/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Гайворонському В. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техносистем» про стягнення заборгованості по заробітній платі, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року у складі судді Українця В.В.,

встановив:

22.06.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техносистем» (далі - ТОВ «Техносистем») про стягнення заборгованості по заробітній платі та суми компенсації в загальному розмірі 27 820 грн.

Посилався на ті підстави, що 04.12.2018 по 20.02.2020 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Техносистем» та отримував заробітну плату у розмірі згідно із штатним розкладом підприємства. В день звільнення відповідач не здійснив з ним повний розрахунок по заробітній платі і не видав трудову книжку. Заборгованість по заробітній платі складає 5 564,1 грн. З огляду на невиплату належної йому заробітної плати, у відповідності до ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 22 256 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року, зобов`язати відповідача сплатити йому суму заборгованості по заробітній платі та суму компенсації в загальному розмірі 27 820 грн. Винести окрему ухвалу про виявлення порушення закону при розгляді, яке на підставі ст. 112 КПК України направити для розгляду по суті до органів прокуратури.

Свої доводи мотивує тим, що 20 лютого 2020 року з ним не було проведено повного розрахунку.

Насправді він розписався за отримання 4 479,10 грн 24 червня 2020 року, а фактично отримав 3 350 грн як повний розрахунок.

Вказані обставини підтверджуються фотографіями, розпискою представника відповідача про прийняття від нього 20 травня 2020 року інструментів за вартістю, що перевищує заборгованість по заробітній платі, листуванням з секретарем відповідача про виплату заробітної плати.

Вважає, що висновки суду першої інстанції ґрунтується на підроблених доказах, з порушенням його права на надання доказів, всебічний і повний судовий розгляд.

У відзиві на апеляційну скаргу представник TОB «Техносистем» - адвокат Оплачко В. О. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Свої доводи мотивує тим, що при звільнені 20.02.2020 ОСОБА_1 було виплачено заробітну плату за лютий 2020 року та нараховано й виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 15 календарних днів. Також 20.02.2020 позивачу була видана трудова книжка. 20 травня 2020 року позивач дійсно повернув відповідачу інструменти, проте така затримка була спричинена карантинними обмеженнями, які були встановлені Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). З огляду на малозначність справи просив розглядати справу без виклику сторін.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином, а тому суд вважав за можливе розглянути справу в їх відсутність.

Переглянувши справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство,установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Судом встановлено, що наказом №56-к від 04.12.2018 ОСОБА_1 було прийнято в ТОВ «Техносистем» на посаду монтажника ОПС з 05.12.2018 з посадовим окладом згідно штатного розпису з випробувальним терміном один місяць (а.с. 21).

Відповідно до наказу №5-к від 20.02.2020, ОСОБА_1 наказано звільнити з вказаної посади 20.02.2020 за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Оплату здійснити за згодою працівника. Бухгалтерії ТОВ "Техносистем" зробити остаточний розрахунок, виплатити компенсацію за невикористану відпустку за період роботи за 15 календарних днів та забезпечити заповнення трудової книжки (а.с.22).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з доведеності тієї обставини, що 20 лютого 2020 року позивачу при звільненні було виплачено заробітну плату за лютий 2020 року, компенсацію за невикористану відпустку за 15 календарних днів, що підтверджується довідкою-розрахунком компенсації відпускних. Вимога про стягнення з відповідача компенсації за затримку виплати заробітної плати є похідною від первинної вимоги, а тому задоволенню також не підлягає.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Як вбачається з матеріалів справи, трудову книжку ОСОБА_1 отримав в день звільнення 20.02.2020, що підтверджується підписом останнього на зворотній стороні його наказу про звільнення та спростовує доводи останнього про те, що в день звільнення трудова книжка йому видана не була (а.с. 22 зв.).

Відповідно до довідки-розрахунку компенсації відпускних, сума відпускних складає 2 204,10 грн, з яких 914,70 грн - сума податків (а.с.25).

Відповідно до відомості на виплату готівки №7 за лютий 2020 року, складеної 20.02.2020, ОСОБА_1 отримав 4 479,10 грн, про що свідчить його підпис (а.с. 23, 24).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач ОСОБА_1 не надав суду жодного доказу того, що розрахунок при звільненні з ним було проведено не в день звільнення, а 24 червня 2020 року, при цьому сума отриманих грошових коштів була меншою, ніж сума, за яку він розписався у відомості на виплату готівки №7 за лютий 2020 року в сумі 4 479,10 грн.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги та наявні в матеріалах справи докази не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали щодо виявлених порушень при розгляді справи задоволенню не підлягає.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) вказано, що «суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу (частина перша статті 262 ЦПК України). Отже, постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що клопотання про постановлення окремої ухвали суду апеляційної інстанції є необґрунтованим. Суд під час розгляду справи не встановив підстав, передбачених статтею 262 ЦПК України, для вчинення відповідної процесуальної дії. Тому в задоволенні клопотання про постановлення окремої ухвали належить відмовити.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року залишити без змін.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 08 липня 2021 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк