ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

23 червня 2021 року м. Херсон

Номер провадження: 22-ц/819/1077/21

Єдиний унікальний номер справи: 661/1842/20

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Радченка С.В.,

суддів: Вейтас І.В., Семиженка Г.В.

секретар: Плохотніченко А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 10 березня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Ведяшкіної Ю.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку квартири, що є у спільній сумісній власності подружжя та стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції

У квітні 2020 року позивачка звернувся до суду із позовом, обгрунтовуючи його тим, що з 01 березня 2014 року по 17 квітня 2020 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . В період шлюбу подружжям було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки MAZDA 3, 2015 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . До розірвання шлюбу відповідачем було продано автомобіль марки MAZDA 3, 2015 року випуску, без згоди позивачки, кошти від продажу автомобіля відповідачем не були використані в інтересах сім`ї, а були ним використані в своїх особистих інтересах, оскільки відповідач вважає зазначене майно своїм особистим майном. Посилаючись на наведене, просила визнати за нею право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 131,3 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м.; стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки MAZDA 3, 2015 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 в розмірі 148 143,50 грн.; право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки MAZDA 3, 2015 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 припинити; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5385 грн, на залучення експерта в розмірі 2000 грн, та на професійну правничу допомогу в сумі 15000 грн, а всього 22385,50 грн.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 10 березня 2021 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 131,3 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м. Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки MAZDA 3, 2015 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 в розмірі 137 500 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду обґрунтоване тим, що за час шлюбу сторони придбали спірне майно, яке є їх спільною сумісною власністю і частки кожного з них є рівними та враховуючи, що відповідач розпорядився спірним автомобілем на власний розсуд без згоди позивача, як іншого з подружжя, тому позивач має право на отримання грошової компенсації вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення в частині стягнення компенсації вартості спірного автомобіля скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не оцінив докази та обставини по справі, дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки спірний автомобіль було реалізовано в період перебування сторін у шлюбі за усною згодою позивачки, яка отримала частину коштів за нього. Крім того, стягуючи Ѕ частини вартості автомобіля суд при цьому право власності позивачки на цю частину не визнавав. Також зазначає про те, що все спірне майно було придбано за кошти відповідача, оскільки позивачка за час перебування у шлюбі майже не працювала.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу.

У письмовому відзиві, який надійшов на адресу суду, ОСОБА_3 , яка діє від імені ОСОБА_1 , просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду, як законне та обґрунтоване, без змін.

Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції.

Сторони з 01 березня 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Новокаховського міського суду від 16.03.2020 року.

За час шлюбу подружжям було придбано: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (договір купівлі продажу від 30.06.2016 року), право власності на яку оформлено на ОСОБА_2 та автомобіль марки MAZDA 3, 2015 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , право власності на який було оформлено на ОСОБА_2 , що сторонами не оспорюється.

19.10.2019 року ОСОБА_2 згідно договору купівлі продажу, оформленому Територіальним сервісним центром МВС № 6545 в Херсонській області, продав автомобіль марки MAZDA 3, 2015 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , за 275000 грн.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Такий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 жовтня 2020 року в справі № 537/78/19.

Суд першої інстанції встановивши, що автомобіль MAZDA 3, 2015 року випуску, придбаний під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужив його без згоди позивачки як іншого із подружжя, дійшов правильного висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний автомобіль, було відчужено під час перебування у шлюбі за згодою позивачки, а частину коштів з продажу автомобіля було передано позивачці, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених тверджень. Суд першої інстанції, надаючи оцінку зазначеним доводам позивача, після дослідження усіх обставин справи, правильно визначив, що авто було продано після припинення спільного проживання сторін і доказів передання коштів позивачці від продажу автомобіля відповідачем не надано.

Такими що не грунтуються на нормах діючого законодавства є доводи апеляційної скарги про те, що все спірне майно було придбано за кошти зароблені відповідачем так як позивачка, за час перебування у шлюбі, майже не працювала, оскільки норми діючого сімейного законодавства закріплюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, незалежно від того, що один з них не мав самостійного заробітку.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо розміру стягненої з відповідача на користь позивачки суми понесених нею витрати на правову допомогу, оскільки в п.46 постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 20 листопада 2020 року (справа № 910/13071/19), Верховний Суд звертає увагу, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Заперечуючи проти суми стягнутої судом, відповідач не надав суду доказів з метою доведення надмірності понесених позивачем витрат на правову допомогу та не надав доказів на їх спростування.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду. Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права.

Будь-яких інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтом не наведено.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом на предмет його законності та обґрунтованості.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 10 березня 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, у випадках, визначених п.п. а-г, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 24 червня 2021 року.

Головуючий С.В. Радченко

Судді І.В. Вейтас

Г.В. Семиженко