ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4157/21 Справа № 199/9018/20 Суддя у 1-й інстанції - Авраменко А. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері (а.с. 1).

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що вона є людиною похилого віку, пенсіонером, отримує мінімальну пенсію в розмірі 1760 гривень на місяць, має проблеми зі здоров`ям, а тому потребує постійного придбання ліків, коштів на які не вистачає, а отже потребує матеріальної допомоги, в тому числі на придбання продуктів харчування, сплати комунальних послуг тощо. Разом з тим, у позивача є три повнолітні дитини: дочка ОСОБА_3 , яка є інвалідом І групи, син ОСОБА_5 , який є інвалідом ІІ групи, а також відповідач. При цьому відповідач є здоровою та працездатною людиною, має можливість надавати матеріальну допомогу позивачу, однак цього не надає, ображає позивача. Крім того, позивач також змушена допомагати двом вищевказаним дітям, які мають групи інвалідності.

Просить суд стягнути з відповідача аліменти на її утримання як непрацездатної матері в твердій грошовій сумі та в розмірі ј частки від усіх видів доходів відповідача, щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду та довічно.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь та на утримання непрацездатної матері ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/8 частини від усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів, щомісячно, починаючи стягнення з 24 грудня 2020 року і довічно.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

У порядку розподілу судових витрат по справі стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 840,8 гривень.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів(а.с. 35-39).

ОСОБА_1 з вказаним рішенням суду не погодилась та подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду в частині визначення розміру аліментів та стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду, довічно, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи які мають значення, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права /а.с. 43-45/.

ОСОБА_2 не скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 лютого 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 виходив з їх обгрунтованості та доведеності.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є матір`ю відповідача, що підтверджується копією свідоцтва про народження відповідача, копіями паспортів сторін (а.с. 2, 3, 6).

Крім того, у позивача є ще дві повнолітні дитини - дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями паспортів позивача та ОСОБА_5 , копіями свідоцтв про народження вказаних дітей позивача (а.с. 2, 7-9).

При цьому, відповідно до копії пенсійного посвідчення на ім`я ОСОБА_3 остання є інвалідом І групи з дитинства (а.с. 9). А відповідно до копії довідки до акту огляду МСЕК ОСОБА_5 була присвоєна ІІ група інвалідності із датою чергового переогляду 10 жовтня 2020 року, однак за твердженнями в судовому засіданні позивача її син такий переогляд не проходив і групу інвалідності наразі не підтвердив (а.с. 6-зворот).

Також судом встановлено, що позивач є пенсіонером за віком з 2016 року та отримує пенсією, яка є єдиним джерелом її доходу. Загальна сума такої пенсії за період з липня по грудень 2020 року склала 10329 гривень, а саме у липні-листопаді 2020 року - по 1712 гривень, у грудні 2020 року - 1769 гривень. Дані обставини підтверджуються копією пенсійного посвідчення позивача та копією довідки про доходи позивача (а.с. 4, 5).

Крім того, судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України встановлено, що позивач є вдовою, має на праві власності квартиру, в якій наразі проживає, а також частку у праві власності на домоволодіння, за адресою якого зареєстроване її місце проживання, і в якому наразі мешкає відповідач. Крім того, в судовому засіданні позивач пояснила, що її другий повнолітній син ОСОБА_5 наразі не проходив повторний огляд для підтвердження раніше присвоєної йому групи інвалідності, а тому не має статусу особи з інвалідністю, не працює, хоча може.

Окрім того, відповідач пояснив суду, що він є працездатною та здоровою особою, перебуває на обліку у відповідному територіальному органі Державного центру зайнятості, наразі шукає офіційну роботу, має доходи за неофіційним місцем працевлаштування.

Правовідносини, пов`язані з обов`язком повнолітніх дочки, сина утримувати батьків врегульовані Главою 17 Розділу ІІІ СК України (ст. 202, 203 СК України). Зазначені норми права не передбачають врахування прожиткового мінімуму, встановленого законом, як обов`язкової умови для стягнення аліментів.

Натомість, така умова є обов`язковою у правовідносинах за позовом одного із подружжя до іншого про стягнення коштів на утримання на підставі норм передбачених Главою 9 Розділу ІІ СК України.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Положеннями ст. 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України).

Тлумачення ст. 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів:

1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення);

2) непрацездатність матері, батька;

3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

При встановленні того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі.

При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Саме такого висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року в справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19).

У справі, що переглядається суд дійшов обгрунтованих висновків про наявність у ОСОБА_1 потреби у матеріальній допомозі, оскільки позивач є непрацездатною особою, оскільки є пенсіонером за віком, та потребує надання їй матеріальної допомоги з огляду на розмір її єдиного джерела доходу - пенсії, яка хоча і дорівнює встановленому законом розміру прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, разом з тим, на переконання суду, не є достатньою для забезпечення належного рівня життя людини з огляду на необхідність придбання за розмір цієї пенсії одночасно продуктів харчування, ліків, одягу, сплати комунальних послуг тощо.

Крім того, судом також враховано, що відсутність доказів позбавлення позивача батьківських прав, ухилення нею від виконання батьківських обов`язків, що свідчить про наявність визначених законом підстав для виникнення у повнолітніх дітей позивача, зокрема у відповідача, обов`язку утримувати позивача. При визначенні розміру аліментів, який має стягуватись на користь позивача з відповідача як з її повнолітнього сина, судом вірно враховано, що позивач є вдовою, має трьох повнолітніх дітей, одна з яких, дочка ОСОБА_3 , є інвалідом І групи з дитинства та сама, вочевидь, потребує матеріальної допомоги. Натомість, від двох своїх інших дітей (синів), включаючи відповідача, позивач, з огляду на не підтвердження сином ОСОБА_5 раніше присвоєної йому групи інвалідності, має можливість одержувати утримання. Крім того, як встановлено судом, позивач має у своїй власності нерухоме майно - квартиру та частку у праві власності на домоволодіння, з яких також може отримувати дохід.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача шляхом призначення до стягнення із відповідача на користь позивача аліментів на утримання останньої саме в розмірі 1/8 частини від усіх видів доходу (заробітку) відповідача. Також, колегія суддів враховує, що позивач не позбавлена також звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів з іншого повнолітнього сина на її утримання.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду, що позовні вимоги позивача про призначення аліментів додатково ще й у твердій грошовій сумі задоволенню не підлягають, оскільки такі вимоги взагалі жодним чином не мотивовані та не доведені, а розмір бажаної твердої грошової суми позивачем взагалі не був визначений в позові.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги про те, що заявник не має можливості потрапити до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 частина якого їй належить, оскільки відповідач чинить їй перешкоди у зв`язку з чим вона позбавлена можливості отримувати від даної нерухомості дохід колегія суддів не бере до уваги, оскільки дані доводи не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Доводи скарги, що судом не було враховано те, що позивач має значні вади здоров`я, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом було зазначено, що такі твердження не підтверджені жодними доказами, а у відповідності до ст.81 ч.6 ЦПК України суд не можу ґрунтувати своє рішення на припущеннях.

Щодо доказу наданого позивачем до апеляційної скарги, а саме відповіді КНП "Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 9" ДМР № 6/9-206 від 19.02.2021 р. Колегія суддів виходить з наступного.

Частиною третьою статті 367 ЦПК України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції під час перегляду справи з врахування вищевказаної норми ЦПК України не приймає та не оцінює нові докази, які не були предметом дослідження у місцевому суді, не з`ясувавши обставини їх неподання до суду першої інстанції.

Апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як положення статті 43 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов`язки.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу у дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції у суді першої інстанції.

У силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.

Гарантіями реалізації принципу змагальності є відповідальність за неподання доказів до суду.

ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про час і місце слухання справи у місцевому суді, а також приймала участь у судових засіданнях, клопотань про витребування доказів через неможливість самостійно отримати певних доказів не подавала, таким чином позивач процесуальними правами, передбаченими статтями 43, 49 ЦПК України, у повній мірі не скористалась.

ОСОБА_1 не була позбавлена права на подання тих доказів, які були подані разом з апеляційною скаргою, до місцевого суду.

Неприйнятними є дії сторони коли вона долучає до апеляційної скарги нові докази, які необґрунтовано не було подано до суду першої інстанції, щоб посилити свою позицію.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористалась наданими їй правами, не обґрунтувала свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги в повній мірі, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров