Справа № 504/1230/20
Провадження № 2/504/833/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2021смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді -Барвенко В.К.,

секретаря- Мельникової В.М., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 10, смт. Доброслав, справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальність «ОЛСІДЗ ІНВЕСТ УКРАЇНА» до Визирської сільської ради Одеського (Лиманського) району Одеської області , ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 про визнання протиправними та скасування рішення сесії Визирської сільської ради № 107/IV-VII від 11.09.2019 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, передачу земельних ділянок безоплатно у власність для ведення особистого сельянського господарства, розташованих на території села Визирка Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 », в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, передачу земельної ділянки площею 2,0 га, кадастровий номер :01:004:0049, безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, визнання недійсним договір купівлі- продажу земельної ділянки від 13.01.2020 року, застосування наслідків недійсності договору купівлі- продажу земельної ділянки, застосування наслідків скасування рішення сесії Визирської сільської ради від 11.09.2019 року, розподіл судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, яким просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення сесії Визирської сільської ради від 21.08.2019 року № 61/ІІІ-VII «Про передачу в довгострокову оренду на конкурентних засадах (земельних торгах) ТОВ «ОЛСІДЗ ІНВЕСТ Україна», земельних ділянок площею 1,7773 га (кадастровий ном ер :01:004:0048) та 2.0 га (кадастровий номер :01:004:0049), цільове призначення землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) землі запасу сільськогосподарського призначення, які розташовані на території с. Визирка Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області, в частині ненадання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га кадастровий номер :01:004:0049 безоплатно у приватну власність для ведення особистого селянського господарства на території Визирської сільради Лиманського району Одеської області ОСОБА_1 ;

визнати протиправним та скасувати рішення сесії Визирської сільської ради № 107/IV-VII від 11.09.2019 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, передачу земельних ділянок безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованих на території села Визирка Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області громадянам України ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 » в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, передачу земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер :01:004:0049, безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер :01:004:0049 від 13.01.2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області Марченко О.М.;

застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки, шляхом скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :01:004:0049 за ОСОБА_2 ;

застосувати наслідки скасування рішення сесії Визирської сільської ради № 107/IV-VII від 11.09.2019 року, шляхом скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :01:004:0049, за ОСОБА_1 та поновлення реєстрації права власності на земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :01:004:0049, за Визирською сільською радою Лиманського району Одеської області.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 25.05.2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання.

З червня 2020 року справа перебувала у Одеському апеляційному суді за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу про відкриття провадження у справі від 25.05.2020 року.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 03.03.2021 року задоволено клопотання адвокат Іващенко А.П. в інтересах Товариства з обмеженою відповідальність «ОЛСІДЗ ІНВЕСТ УКРАЇНА», і накладено арешт на земельну ділянку, площею 2,0 га, кадастровий номер :01:004:0049, яка належить ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , на підставі договору купівлі- продажу від 13.01.2020 року.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 05.04.2021 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 07.07.2021 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальність «ОЛСІДЗ ІНВЕСТ УКРАЇНА» до Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області , ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , про визнання протиправним та скасування рішення сесії Визирської сільської ради від 21.08.2019 року № 61/ІІІ-VІІ «Про передачу в довгострокову оренду на конкурентних засадах (земельних торгах) ТОВ «ОЛСІДЗ ІНВЕСТ УКРАЇНА» земельних ділянок площею 1,773 га (кадастровий номер :01:004:0048) та 2,0 га (кадастровий номер :01:004:0049), цільове призначення «землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) землі запасу сільськогосподарського призначення, що розташовані на території с. Визирка Лиманського району Одеської області» в частині ненадання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га (кадастровий номер :01:004:0049) безоплатно у приватну власність для ведення особистого сельянського господарства на території с. Визирка Лиманського району Одеської області ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник Товариства з обмеженою відповідальність «ОЛСІДЗ ІНВЕСТ УКРАЇНА» позовні вимоги підтримав повністю просив їх задовольнити з викладених у позові підстав.

Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважала, що жодного права позивача оспорюваними рішеннями органу місцевого самоврядування не порушувалось, правочин вчинений у відповідності до вимог діючого законодавства, і тому підстав для задоволення позову не має.

Більш того, представник ОСОБА_2 наполягала на тому, що даний спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Представник Визирської сільської ради Одеського (Лиманського) району Одеської області в судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином про дату, час та місце його проведення, про причини своєї неявки суду не повідомив.

ОСОБА_1 в судове засідання в судове засідання не з`явилась, сповіщена належним чином про дату, час та місце його проведення, про причини своєї неявки суду не повідомила.

Суд визнав за можливе розгляд справи у відсутність цих відповідачів.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, суд дійшов до наступного висновку:

Підсудність:

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви N 29458/04 та N 29465/04) від 20 липня 2006 року зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" (див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява N 7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> Фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, який не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, що не мала регулювання законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Завданням адміністративного судочинства визначала захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Справою адміністративної юрисдикції визнається публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у даній процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

З огляду на наведені вище нормативні положення не є публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та юридичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Спір у справі, що розглядається, стосується права власності фізичної особи на земельну ділянку, яке підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, тобто цивільного права.

Таким чином, у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після своєї реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися не в порядку адміністративної юрисдикції, а в порядку цивільного судочинства, оскільки виникає спір про цивільне право.

Крім того, цей спір не може бути вирішено в порядку адміністративного судочинства, оскільки адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права власності на земельні ділянки.

Таким чином суд, враховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад, вважає необгрунтованими доводи відповідачів про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Доводи сторін:

Позивач стверджує, що є підприємством, яке здійснює господарську діяльність з метою отримання прибутку.

Обираючи бажану земельну ділянку, позивач очікував отримати певний прибуток від використання земельної ділянки за цільовим призначенням, а саме: вести сільськогосподарське виробництво і вирощувати зернові, бобові і технічні культури, що було прямо вказано у заяві про надання дозволу на виготовлення технічної документації.

Позивач стверджує, що оспорюваними рішеннями органу місцевого самоврядування вчинено посягання на охоронюваний законом інтерес позивача.

Так заявник стверджує, що 26.07.2019 року позивач звернувся до Визирської сільської ради з заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації, кадастровий номер :01:004:0049 площею 2,0 га.

23.08.2019 року відповідач своїм листом надіслав витяг з рішення Визирської сільської ради про відмову позивачу у наданні дозволу на виготовлення технічної документації.

Підставою для відмови стало те, що рішенням Визирської сільської ради від 20.06.2019 року щодо земельної ділянки :01:004:0049 площею 2,0 га вже наданий дозвіл ОСОБА_1 на розроблення технічної документації.

Рішенням Визирської сільської ради від 11.09.2019 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку :01:004:0049 площею 2,0 га.

Позивач стверджує, що проект землеустрою спірної ділянки розроблений з порушенням вимог закону, і не міг бути затверджений Визирською сільською радою.

Позивач стверджує, що земельна ділянка відведена у власність відповідача належить до особливо цінних земель.

Позивач стверджує, що при проведення розробки проектної документації на спірну земельну ділянку не було проведено державної експертизи землевпорядної документації так як спірна земельна ділянка має цінні грунти.

Проект землеустрою розроблений всупереч вимог Генерального плану села Визирка.

Як наслідок наведених порушень, позивач вважає, що оспорюваний правочин- договір купівлі- продажу є протиправним, і підлягає скасуванню.

Відповідач ОСОБА_2 вважав, що спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

У своєму відзиві на позов відповідач ОСОБА_1 вважала, що набула земельну ділянку у власність з дотриманням вимог діючого законодавства, правочин вчинений у нотаріальному порядку, відповідає закону, тому підстав для задоволення позову не має.

У своєму відзиві на позов відповідач Визирська сільська рада вважає, що відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 проведено з дотриманням вимог діючого законодавства, тому підстав для задоволення позову не має.

Встановлені судом фактичні обставини справи:

26.07.2019 року позивач звернувся до Визирської сільської ради з заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації, кадастровий номер :01:004:0049 площею 2,0 га.

23.08.2019 року відповідач своїм листом надіслав витяг з рішення Визирської сільської ради про відмову позивачу у наданні дозволу на виготовлення технічної документації.

Підставою для відмови стало те, що рішенням Визирської сільської ради від 20.06.2019 року щодо земельної ділянки :01:004:0049 площею 2,0 га вже наданий дозвіл ОСОБА_1 на розроблення технічної документації.

Рішенням Визирської сільської ради від 11.09.2019 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку :01:004:0049 площею 2,0 га.

13.01.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі- продажу земельної ділянки :01:004:0049 площею 2,0 га, який посвідчений приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області Марченко О.М.

Саме Рішенням Визирської сільської ради від 11.09.2019 року договір купівлі- продажу земельної ділянки від 13.01.2020 року є предметом розгляду справи що розглядається.

Позиція Суду:

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування регулюється статтями 123, 124 ЗК України.

Цей порядок полягає в наступному:

Зацікавлена особа звертається до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. У клопотанні ззазначаються, зокрема, орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення і додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування надає дозвіл або вмотивовану відмову у його наданні.

За замовленням заінтересованої особи виконавець розробляє проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Він погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування приймає рішення про надання земельної ділянки у користування, яким затверджує проєкт землеустрою щодо відведення ділянки.

Звертаючись до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зацікавлена особа звертається до власника земельної ділянки - держави або територіальної громади (в особі відповідного органу) з пропозицією про надання цій особі у власність земельної ділянки у майбутньому.

У дозволі на виготовлення проєкту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись).

Конкретизується ж земельна ділянка у проєкті землеустрою. Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проєкту землеустрою тощо (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. (частина дев`ята статті 118 Земельного кодексу України).

Згідно зі статтею 186-1 Земельного кодексу, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин (частина перша). Розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту (частина четверта). Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері (частина п`ята).

Частиною шостою наведеної статті передбачено, що підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.

Частиною десятою статті 118 Земельного кодексу України закріплено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень.

Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Суд вважає, що питання передачі земельної ділянки у власність (користування) є дискреційними повноваженнями суб`єкта владних повноважень, в які суд не може втручатися.

Оцінюючи доводи позову щодо «правомірного очікування», суд виходить з наступного:

Принцип юридичної визначеності походить з права Німеччини, де «правові гарантії, правова безпека» є принципом, спрямованим на забезпечення чіткості змісту законодавства і який стосується, насамперед, ретроактивної дії закону.

Законні ж очікування як принцип німецького адміністративного права (захист довіри) застосовується лише в контексті дії та рішень публічної адміністрації. З огляду на це «законні очікування» та юридична визначеність не збігаються і можуть навіть протиставлятися.

Так, це стосується права вимагати захисту законних очікувань при оспорюванні актів публічної адміністрації з мотивів їх несправедливості, навіть якщо юридична визначеність при цьому не порушена.

Поняття легітимних очікувань пов`язується із застосуванням в практиці ЄСПЛ концепції автономного тлумачення.

Ця концепція є одним з інструментів захисту прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, незалежно від того, який зміст цим правам надається державами-учасницями.

Результатом застосування автономного тлумачення, яке наближене до телеологічного тлумачення, традиційного для українського правознавства та правозастосовної практики, є сформульовані ЄСПЛ так звані автономні поняття.

Одними з таких автономних понять є поняття «майно» (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції) та поняття «легітимні (законні) очікування».

Так, в практиці ЄСПЛ майном визнаються, зокрема, права на речі та майно (права in rem та права in personam); існуючі володіння або фактично існуючі права власності; вимоги, борги та звернення на певне майно; економічні, комерційні, підприємницькі та професійні інтереси; дозволи та ліцензії; пенсії та соціальні виплати (за певних умов); спадкові права та правонаступництво; майно власність юридичних осіб, асоціацій, компаній, власників акцій; права та інтереси акціонерів; інші права власників.

Автономність понять не надає змоги державам давати в національних законодавствах такі визначення, які б порушували баланс приватних та публічних інтересів. Автономність понять не повинна сприйматися як вимога уніфікації, а лише як вимога застосовувати єдині правила та принципи тлумачення, іншими словами, вона сприяє уніфікації стандартів правозастосування.

Нарешті, ЄСПЛ сприймає гнучкість в інтерпретації термінів правозастосовними органами держав- учасниць, головне, щоб вона була достатньо розумною і відповідала цілям Конвенції.

Практикою Суду ЄС та ЄСПЛ законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права

власності і саме у зв`язку із автономними поняттями майна та власності.

У своїй практиці ЄСПЛ конструкцію «законні очікування» використовував неодноразово.

Наприклад, існування заборгованості, визнаної остаточними і обов`язковими для виконання судовими рішеннями, надає особі, на користь якої таке рішення було винесене, «законне очікування», що заборгованість буде виплачено та становить «майно» такої особи у розумінні ст. 1 Протоколу № 1.

Таким чином, скасування такого рішення прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном («Брумареску проти Румунії» (п. 74), «Пономарьов проти України» (п. 43), «Агрокомплекс проти України» (п. 166).

Суд уже констатував, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності та що сторони провадження повинні мати право очікувати застосування вищезазначених норм.

Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й до національних судів (рішення у справі «Дія-97» проти України (п. 47); «Олександр Волков проти України» (п. 143).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти України» зазначено: за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст. 1 Першого протоколу.

Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може

вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя наприклад, коли є усталена практика національних судів,

якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).

Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами («Копецький проти Словаччини» (п. 35).

В рішенні ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України» визначено: «заявник мав щонайменше

«законні сподівання» на дохід відповідно до пункту договору про доларовий еквівалент суми в гривні, і це сподівання може вважатися «майном» у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Європейський суд з прав людини також констатував, що дії управління юстиції можна розцінити як такі, що звели нанівець «законні сподівання» заявника за договором і позбавили його, зокрема, умови, на яку він погодився під час укладання договору.

Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі:

1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб`єктивного права,

2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

Наявність у позивача наміру на використання земельної ділянки у майбутньому у своїй господарській діяльності не означає наявність у позивача права на цю земельну ділянку.

Позивач не довів належними та допустими доказами, що оскаржуване рішення Визирської сільської ради від 11.09.2019 року, яким затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку :01:004:0049 площею 2,0 га, - порушує права позивача.

Стверджуючи про наявність наміру використовувати цю саму земельну ділянку у майбутньому у своїй господарській діяльності, позивач вказує на наявність у нього інтересу, а не про право.

За своїм смисловим навантаженням термін «законний інтерес» є тотожним «охоронюваному законом інтересу», оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004. Поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права;

б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: "Дозволено все, що передбачено у законі", а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: "Дозволено все, що не забороняється законом".

Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони.

Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість.

Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом.

Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК України).

Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду: а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.

Суд має встановити обставини, які свідчать про порушення інтересу.

Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку відповідачів.

При з`ясуванні статусу позивача як «потерпілого», суд керується практикою, напрацьованою Європейським судом з прав людини.

Поняття «потерпілий» має автономне значення (не залежить від національного законодавства) і має значення лише для цілей застосування Конвенції.

Водночас, підходи ЄСПЛ мають важливе методологічне значення для розвитку практики національних судів.

Відповідно до статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає: a) що ця заява несумісна з положеннями Конвенції або протоколів до неї, явно необґрунтована або є зловживанням правом на подання заяви; або b) що заявник не зазнав суттєвої шкоди, якщо тільки повага до прав людини, гарантованих Конвенцією і протоколами до неї, не вимагає розгляду заяви по суті, а також за умови, що на цій підставі не може бути відхилена жодна справа, яку національний суд не розглянув належним чином.

Таким чином, право особи на звернення до ЄСПЛ пов`язане з наявністю у неї статусу жертви (потерпілого).

Слово «жертва» в контексті статті 34 Конвенції означає особу або осіб, яких прямо або опосередковано торкнулося стверджуване порушення.

Отже, стаття 34 стосується не тільки безпосередньої жертви або жертви стверджуваного порушення, але також непрямих жертв, яким порушення заподіяло б шкоду або які б мали дійсну і особисту зацікавленість в тому, щоб воно припинилося (Валліанатос та інші проти Греції [ВП], №№ 29381/09 та 32684/09, п. 47, від 7 листопада 2011)

Щоб мати можливість подати скаргу відповідно до статті 34, заявник повинен бути здатним довести, що оскаржуваний захід «зачіпає його безпосередньо» (Тенасє проти Молдови [ВП], № 7/08, п. 104, від 27 квітня 2010, Берден проти Сполученого Королівства [ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29 квітня 2008)

Щодо скарг, які стосуються компаній, Суд вважає, що фізична особа не може скаржитися на порушення своїх прав під час судового розгляду, стороною якого він або вона не є, навіть якщо він або вона був акціонером і (або) директором компанії, яка є стороною судового розгляду. Незважаючи на те, що в певних обставинах єдиний власник компанії може вимагати визнання його / її «жертвою» в значенні статті 34 Конвенції у випадках, коли щодо його або її компанії були вжиті оспорювані заходи, в інших випадках ігнорування правоздатності компанії може бути виправдано тільки у виняткових обставинах, зокрема, коли явно встановлено, що компанія не має можливості звернутися до Суду через органи, засновані на підставі її статуту, або (в разі ліквідації) через своїх арбітражних керуючих (Centro Europa 7 S.r.l. та Ді Стефано проти Італії [ВП], № 38433/09, п. 92, від 7 червня 2012).

Стаття 34 Конвенції не дозволяє скаржитися абстрактно на порушення Конвенції (Центр правових ресурсів імені Валентин Кампеану проти Румунії, № 47848/08, п. 101, від 7 липня 2014).

Суд також визнав, що заявник може вимагати статус жертви порушення Конвенції, якщо він чи вона знаходяться під дією (охоплені) законодавства, яке дозволяє вживати таємні заходи спостереження, а також, якщо відсутні засоби правового захисту (Роман Захаров проти Росії [ВП], № 47143/06, пп. 173-178, від 4 грудня 2015). Проте для того, щоб мати можливість претендувати на статус жертви в такій ситуації, заявник повинен надати обґрунтовані і переконливі докази вірогідності того, що порушення, що впливає на нього або неї особисто, буде мати місце; одних підозр або припущень недостатньо (Сенатор Лайнс GmbH проти Австрії, Бельгії, Данії, Фінляндії, Франції, Греції, Ірландії, Італії, Люксембургу, Нідерландів, Португалії, Іспанії, Швеції та Великої Британії [ВП] (ухв.), №56672/00, від 10 березня 2004).

Заявник не може вважатися жертвою, якщо він сам особисто частково винен в стверджуваному порушенні (Паша та Еркан Ероль проти Туреччини, № 51358/99, від 12 грудня 2006).

Суд також підкреслює, що Конвенція не передбачає подання actio popularis з метою тлумачення прав, які вона містить, або дозволу фізичним особам оскаржити положення внутрішньодержавного права тільки тому, що вони вважають, не перебуваючи під прямим впливом такого положення, що воно може суперечити Конвенції (Аксу проти Туреччини [ВП], №№ 4149/04 та 41029/04, п. 50, від 15 грудня 2012, Берден проти Сполученого Королівства [ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29 квітня 2008)

Однак особа може заявляти, що закон, навіть не застосовуючись до неї особисто, порушує її права в силу необхідності коригувати свою поведінку під страхом кримінального переслідування або в силу приналежності до категорії осіб, які ризикують безпосередньо випробувати на собі дію законодавства (Тенасє проти Молдови [ВП], № 7/08, п. 344, від 27 квітня 2010, Мішо проти Франції [ВП], № 12323/12, пп. 51-52, від 6 грудня 2012, Сердіч та Фінчі проти ОСОБА_6 та Герцеговини [ВП], №№ 27996/06 та 34836/06), п. 28, від 22 грудня 2009).

З наведеного випливають такі ознаки «потерпілого» від порушення законного інтересу: (а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов; (б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обгрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності; (в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду); (г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.

Зазначені критерії не мають застосовуватись механічно та негнучким способом.

Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому у кожній конкретній справі дослідження інтересу особи через призму наведених критеріїв буде слугувати гарантією захисту таких інтересів.

Суд дійшов висновку, що доводи позивача про наявність у нього законного інтересу (правомірного очікування) є абстрактними, не містять жодного обгрунтування негативного впливу оскаржуваного рішення на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача.

Безпосередньо позивач не є потерпілим від оскаржуваного рішення, позивач не довів, що це рішення спричинило суттєвий негативний вплив саме на позивача, і він зазнав реальної шкоди.

Отже доводи позову про те, що позивач здійснюючи господарську діяльність на власній земельній ділянці поруч з земельною ділянкою, яка у підсумку відведена у власність відповідача, маючи певний інтерес до цієї самої земельної ділянки мав би певну перевагу на отримання цієї ділянки у власність, не заслуговують на увагу.

Рішення Визирської сільської ради від 21.08.2019 року про відмову у наданні товариству дозволу на виготовлення технічної документації у теперішній час є чинним і не скасовано, та не є предметом розгляду даної справи за відсутності юрисдикції цього суду.

Системний та правовий аналіз матеріалів справи, які стосуються проходження процедури розгляду заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення технічної документації та відведення у власність земельної ділянки (а.с. 38-75), у сукупності з вищенаведеними законодавчими нормами та встановленими судом обставинами, дозволяють суду дійти до висновку, що ОСОБА_1 з дотримання передбаченої законом процедури отримала у власність земельну ділянку, її право власності було зареєстровано у відповідності до порядку, передбаченого законодавцем на час реєстрації, і тому у суду не має сумніву в правомірності набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку.

Оцінюючи доводи Товариства щодо неправомірності набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку через недотримання процедури землеустрою суд виходить з наступного:

Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом визнання незаконною процедури передачі майна у власність, загалом є предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Усталена практика Європейського Суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.82, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.86, «Щокін проти України» від 14.10.10, «Сєрков проти України» від 07.07.11, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.00, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.09, «Трегубенко проти України» від 02.11.04, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.14) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Положенням ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, і може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила».

У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Матеріалами справи повністю доведено, що питання ОСОБА_1 , про передачу їй земельної ділянки у власність було предметом розгляду сесії Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області, ОСОБА_1 письмово у травні 2019 року звернулась до Визирськох сільської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації з землеустрою щодо земельної ділянки :01:004:0049, площею 2,0 га, цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства», яка перебувала у комунальній власності Визирської територіальної громади (а.с. 57), надалі, 12.07.2019 року повідомила сільську раду про виготовлення технічної документації з землеустрою відповідно до рішення сільської ради від 20.06.2019 року, у вересні 2019 року звернулась до сільської ради з заявою про затвердження проекту землеустрою та виділення їй земельної ділянки з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», представила проект землеустрою, в якому наявна довідка ТОВ «Південний інститут грунтів і грунтоведення» від 15.08.2019 року про те, що земельна ділянка :01:004:0049, площею 2,0 га не відноситься не містить особливо цінних грунтів, відповідним рішенням Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області від 11 вересня 2019 року передано у власність ОСОБА_1 .

Яким чином наявний у справі проект землеустрою впливає на законні інтереси чи порушує право позивача у позові не обгрунтовано і не наведено жодної правової підстави, і зазначене лише про абстрактне, можливе порушення.

Оцінюючи доводи Товариства про те, що проект землеустрою не відповідає Генеральному плану с.Визирка суд виходить з наступного:

Надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не покладає на раду обов`язку (не є підставою для виникнення зобов`язання перед особою, яка розробила проект землеустрою) щодо надання цієї земельної ділянки у власність. Рада може відмовити у затвердженні проекту та наданні земельної ділянки у власність з підстав, визначених законом, зокрема у разі невідповідності місця розташування ділянки вимогам генеральних планів населених пунктів. 79. Законом України «Про регулювання містобудівної документації» встановлено, що у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.

Рішення про затвердження чи зміну генерального плану села не створює, не змінює і не припиняє цивільних прав та обов`язків окремих осіб.

До того ж, права власності чи користування спірною земельною ділянкою позивач не набув, тому не може бути причинного зв`язку між оспорюваним рішенням та порушеним правом позивача.

Відтак ці твердження голослівні та необгрунтовані.

Крім того, відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Суд не вбачає що на час прийняття рішення Визирською сільською радою Лиманського району Одеської області від 11.09.2019 року про передачу у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси як держави, так і ТОВ «ОЛСІДЗ ІНВЕСТ УКРАЇНА».

Таким чином позовні вимоги ТОВ «ОЛСІДЗ ІНВЕСТ УКРАЇНА» в частині визнання протиправним та скасування рішення про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки у власність не підлягають задоволенню

Вирішуючи питання позовних вимог в частині визнаня недійсним договору купівлі- продажу земельної ділянки, площею 2.0 га, кадастровий номер :01:004:0049, укладений 13.01.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд виходить з наступного:

Відповідно до ч. 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Оскільки ТОВ «ОЛСІДЗ ІНВЕСТ УКРАЇНА» не є стороною даного правочину то вона не вправі просити визнати цей самий правочин недійсним і застосовувати наслідки недійсності.

Тому в цій частині позовні вимоги не засновані на законі і не підлягають задоволенню.

В силу ст.141 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок позивача.

У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову (ч. 9 ст. 158 ЦПК України).

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява № 4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

На підставі наведеного, керуючись ст. 9, ч.2 ст.19 Конституції України, ст. ст. 118, 123, 124 ЗК України, ст.15, 16 ЦК України, ст. 141, 258-260, 353 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальність «ОЛСІДЗ ІНВЕСТ УКРАЇНА» , - відмовити повністю.

Заходи забезпечення позову від 03.03.2021 року згідно ухвали Комінтернівського районного суду Одеської області скасувати, знявши арешт на земельну ділянку, площею 2,0 га, кадастровий номер :01:004:0049, яка належить ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасники справи можуть ознайомитись з судовим рішенням на офіційному веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень. Веб-адреса сторінки: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя В.К. Барвенко