Номер провадження: 22-ц/813/2222/21
Номер справи місцевого суду: 461/4683/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року м.Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Феленко В.В.,

розглянувши у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Перше кредитне товариство», Обласної філії Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» про стягнення пені, -

ВСТАНОВИВ:

26 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Галицького районного суду м. Львова з позовною заявою до Кредитної спілки «Перше кредитне товариство», Обласної філії Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» про стягнення пені, з підстав несвоєчасного виконання договорів (а.с 1-14).

01 липня 2019 року ухвалою Галицького районного суду м. Львова (головуючий-суддя Стрельбицький В.В.) позов ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Перше кредитне товариство», Обласної філії Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» про стягнення пені передано на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси (а.с 15-16).

27 лютого 2020 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси (головуючий-суддя Домусчі Л.В.) В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» (), Обласної філії Кредитної спілки "Перше кредитне товариство" про стягнення пені відмовлено (а.с 88-90).

06 травня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 року. Апелянт не погоджується з вказаним рішенням, вважає його незаконним та не обґрунтованим, оскільки районним судом порушено вимоги процесуального та матеріального права, не досліджені обставини справи, рішення не відповідає встановленим для нього вимогам. Апелянт пояснює, що на сьогодні у Другому Приморському відділі ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області відкрито виконавче провадження № 55267625, по вказаному листу та тривають виконавчі дії, але боржник ухиляється від виконання рішення суду. Апелянт вказує на ухилення відповідачами від виконання грошового зобов`язання, щодо стягнення коштів за договором, підтвердженого рішення суду, яке набрало законної сиди. Апелянт зазначає, що обґрунтовуючи позов він посилався на ухилення відповідачами від виконання грошового зобов`язання, щодо стягнення коштів а договорами, підтвердженого рішенням суду, яке набрало законної сили, а не правовідносин, щодо невиконання рішення суду, як зазначено у рішенні суду. Крім цього, згідно умов договору № ЛВ-1/0120/09/1551 від 21.09.2009 р. та договору № ЛВ-20/0041/08/986 від 19.09.2008 р. про залучення внеску члена кредитної спілки на депозитний рахунок. Порушенням умов цього договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору. Вище наведені умови договорів передбачають відповідальність сторони договору за невиконання або неналежне виконання умов цього договору, згідно чинного законодавства України. Крім того, посилання у рішенні суду на те, що 31 травня 2011 року господарським судом Одеської області було відкрито провадження у справі №7/17-2087-2011 про визнання кредитної спілки «Перше кредитне товариство» банкрутом, жодним чином не стосується його права власності на грошові кошти, внесені ним на вклади у спілці, а ухвали Господарського суду не позбавили його права власності на грошові кошти, які внесені ним, як членом кредитної спілки «Перше кредитне товариство», як вклади на депозитні рахунки та нараховані на них відсотки. Апелянт пояснює, що згідно умов договорів, станом на 19.09.2009 року та на 21.10.2010 року, строк дій вказаних договорів не сплинув і дія цих договорів на сьогоднішній день не є припиненою, а своїми цивільними правами, щодо предмету спору, він має право розпоряджатися на власний розсуд без будь-якого зовнішнього тиску зі сторони суду. На думку апелянта, на підставі додаткових пояснень відповідача, суд відмовив у задоволенні його позовних вимог, а доводи викладені у цих додаткових поясненнях, навів як аргументи у мотивувальній частині рішення. Апелянт просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Стягнути з відповідача на його користь судові витрати у виді компенсації в розмірі 8896 грн. Витребувати матеріали справи у Приморського районного суду м. Одеси №522/817/18 та у Одеського апеляційного суду матеріали № 1522/6783/12 (а.с. 92-102).

15.09.2020 року представник КС «Перше кредитне товариство» - Розенбойм Ю.О. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що постановою Одеського апеляційного суд від 21.01.2020 року в справі № 522/871/18 виконавчий лист, виданий на користь позивача у справі № 1522/6783/12 було визнано таким, що не підлягає виконанню. Представник відповідача зазначив, що доводи позивача про те, що в постанові Одеського апеляційного суду від 21.01.2020 року не зазначено, який саме виконавчий лист визнаний таким, що не підлягає виконанню є безпідставними. Представник відповідача зазначає, що зобов`язання КП «ПКТ» перед позивачем, які виникли на підставі наявних у справі депозитних договорів є такими, що припинилися в силу положень ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, в цілому, посилався на те, що позивачем-апелянтом не спростовані висновки суду першої інстанції. Тому представник відповідача просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.

14.06.2021 року ОСОБА_1 подав додаткові пояснення, в яких, посилаючись на практику судів вищої інстанції, зазначив, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Апелянт зазначає, що уклавши Договір № ЛВ-1/0120/09/1551 від 21.09.2009 року та Договір № ЛВ-20/0041/08/986 від 19.02.2008 року про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок відповідно до п. 4.1. відповідач погодився нести відповідальність за порушення умов Договору згідно чинного законодавства України, а саме ст.ст. 509,549,551,599,600,601,611 ЦК України та ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». Відповідач зазначає, що ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.04.2016 року в справі № 7/17-2087-2011 його не було позбавлено права на приватне майно, а саме: внески та проценти на внески, які знаходяться в КП «ПКТ», то зобов`язання, які виникли у Спілки перед позивачем відповідно до укладених договорів не є припиненими та погашеними і підлягають поверненню на праві приватної власності. Позивач зазначає, що оскільки представник відповідача не надав доказів про повне виконання умов договорів або рішення суду про припинення договорів, тому відсутні правові підстави, відповідно до яких дія договорів є припиненою на теперішній час.

В процесі розгляду справи ОСОБА_1 заявив відвід колегії суддів в складі головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.06.2021 року заява про відвід була залишена без розгляду в зв`язку з пропуском строку на заявлення клопотання про відвід відповідно до ч. 3 ст. 39 ЦПК України.

В судовому засіданні 17.06.2021 року представник відповідача ОСОБА_2 просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Апелянт в судове засідання не з`явився. Про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи, про проведення судового засідання 17.06.2021 року в режимі відеоконференції апелянт не заявляв. Враховуючи те, що апелянт є ініціатором процесу на даній стадії та повинен цікавитися рухом своєї апеляційної скарги та сумлінно ставитися до своїх процесуальних прав та обов`язків, апеляційним судом було відхилено клопотання апелянта про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що системний аналіз вказаних норм свідчить про те, що обов`язковою умовою стягнення з боржника пені на підставі ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» (ст.1) є обов`язкове визначення розміру пені «за згодою сторін», а подвійна облікова ставка НБУ (ст.30) є граничною межею, яку сторони не можуть перевищити цією згодою. Положення наданих позивачем до справи депозитних договорів не містять умов щодо погодження їх сторонами суми пені за прострочення повернення КС «ПКТ» суми депозитних вкладів та нарахованих процентів. З урахуванням цього, положення ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» не є підставою для стягнення з КС «ПКТ» на користь позивача пені. Крім того, за преамбулою вказаного закону, він регулює саме «договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів», а не правовідносини щодо невиконання рішення суду. Інші наведені позивачем норми ЦК України не містять підстав для стягнення з КС «ПКТ» пені на його користь, зокрема й не визначають її розмір. Також суд виходив з того, що постановою Одеського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі №522/817/18, виконавчий лист, виданий на користь позивача у справі №1522/6783/12 було визнано таким, що не підлягає виконанню. При цьому було встановлено, що зобов`язання КС «ПКТ» перед позивачем, які виникли на підставі наявних у справі депозитних договорів є такими, що припинилися в силу положень ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, яка діяла до набрання чинності ЗУ від 02 жовтня 2012 року), а саме - вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними, про що господарський суд зазначає в ухвалі, якою затверджує реєстр вимог кредиторів. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. Зобов`язання, яке припинилося, не може бути порушено, а отже будь-які штрафні (фінансові) санкції до КС «ПКТ» як боржника у зобов`язанні, що припинилося в силу приписів Закону №2343-XII від 14 травня 1992 року, не можуть бути застосовані. Також суд залишив без задоволення заяву відповідача про застосування позовної давності, оскільки вказана давність застосовується у справі лише в разі встановлення факту наявності порушених прав позивача, тобто за умови обґрунтованості позовних вимог «по суті». Вимогу про стягнення на користь позивача компенсації за відрив від звичайних занять, суд вирішив залишити без задоволення в силу відсутності в матеріалах справи будь-яких фактичних обґрунтувань, нормативних посилань та доказів на її підтвердження.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, вважає за потрібне зазначити наступне.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції між ОСОБА_1 та КС «ПКТ» були укладені договори № ЛВ-20/0041/08/986 від 19.09.2008 року та № ЛВ-1/0120/09/1551 від 21.09.2009 року про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок (а.с. 10-11,8-9).

21.09.2009 року між вказаними сторонами був укладений додатковий договір №1 до договору про залучення внеску /вкладу/ члена кредитної спілки на депозитний рахунок /внесок/ № ЛВ-20/0041/08/986 від 19.09.2008 року у зв`язку з поповненням внеску членом КС «ПКТ», тобто дію договору було продовжено на тих же умовах до 19.09.2009 року. На підставі всіх вказаних договорів КС «ПКТ» отримало від позивача грошові кошти на умовах їх повернення, а саме: за договором № ЛВ-20/0041/08/986 від 19.09.2008 року про залучення внеску /вкладу/ члена кредитної спілки на депозитний рахунок /внесок/ були отримані грошові кошти у сумі 100 грн. строком на 12 місяців, тобто, строком повернення 19 вересня 2009 року зі сплатою 21 % річних за користування коштами (з урахуванням додаткового договору від 21 липня 2009 року №1, укладеним у зв`язку з поповненням внеску ОСОБА_1 на суму 6900 грн,); за договором № ЛВ-1/0120/09/1551 від 21.09.2008 року про залучення внеску /вкладу/ члена кредитної спілки на депозитний рахунок /внесок/ були отримані грошові кошти у сумі 5555 грн. строком на 13 місяців, тобто, строком повернення 21.09.2010 року зі сплатою 24 % річних за користування коштами. Вказані обставини не заперечувались сторонами в процесі розгляду справи.

Умови вказаних договорів КС «ПКТ» не виконало, отримані грошові кошти позивачу не повернула.

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 28.04 2012 року у справі №1522/6783/12, провадження №2/1522/7417/12 з КС «ПКТ» на користь позивача були стягнуті грошові кошті, а саме: сума внеску та відсотки по ньому за депозитним договором №ЛВ-1/0120/09/1551 від 21.09.2009 року та договором № ЛВ-20/0041/08/986 від 19.09.2008 року, з урахуванням додаткового договору № 1 від 21.07.2009 року в розмірі 9507,57 грн.; а також сума витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120 грн. Рішення суду набрало законної сили, на виконання вказаного рішення було видано виконавчий лист.

Вище вказані обставини встановлені постановою Одеського апеляційного суду від 21.01.2020 року у справі №522/817/18, в якій брали участь, також, ОСОБА_1 та КС «ПКТ» та учасниками даної справи не оскаржувались.

Оцінка апеляційного суду

Апеляційний суд звертає увагу на те, що постановою Одеського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі №522/817/18, виконавчий лист, виданий на користь позивача у справі №1522/6783/12 було визнано таким, що не підлягає виконанню. При цьому було встановлено, що зобов`язання КС «ПКТ» перед позивачем, які виникли на підставі наявних у справі депозитних договорів є такими, що припинилися в силу положень ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, яка діяла до набрання чинності ЗУ від 02 жовтня 2012 року), а саме - вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними, про що господарський суд зазначає в ухвалі, якою затверджує реєстр вимог кредиторів. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає (ч.2 ст.14 Закону).

Як встановив суд апеляційної інстанції при розгляді вказаної справи, ухвалою Господарського суду Одеської області від 31.05.2011 року порушено провадження у справі №7/17-2087-2011 про визнання КС «ПКТ» банкрутом та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.04.2016 року затверджено мирову угоду між комітетом кредиторів КС«ПКТ» та боржником в особі арбітражного керуючого у справі № 7/17-2087-2011 за заявою кредитора до боржника КС «ПКТ» про визнання банкрутом та припинено провадження у справі про банкрутство КС «ПКТ». Зазначена ухвала є чинною. Пунктом 8 вказаної ухвали від 05.04.2016 року передбачено, що «вимоги конкурсних кредиторів відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закону №2343-XII від 14 травня 1992 року), що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі - не розглядаються і вважаються погашеними. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає».

Оголошення про порушення провадження по справі про банкрутство КС«ПКТ» було опубліковано в газеті «Урядовий кур`єр» від 12 липня 2011 року №124, про що зазначено в ухвалі Господарського суду Одеської області від 05 квітня 2016 року.

Таким чином, відповідно до Закону №2343-XII від 14 травня 1992 року (в редакції чинній на час порушення справи про банкрутство КС «ПКТ») та який підлягав застосуванню до усіх правовідносин щодо банкрутства КС «ПКТ» протягом всього часу розгляду справи №7/17-2008-2011 - вимоги осіб до КС «ПКТ», які виникли до дати порушення справи про банкрутство КС «ПКТ», а саме - до 31 травня 2011 року (конкурсні кредитори), та не заявлені до 13 серпня 2011 року (тридцять днів від дня опублікування в газеті «Урядовий кур`єр») є погашеними.

За обставинами даної справи вимоги позивача у справі виникли на підставі наданих ним депозитних договорів, строк виконання яких настав в 2009 та 2010 роках, тобто до дати порушення справи про банкрутство КС «ПКТ», а саме - до 31 травня 2011 року, отже позивач є конкурсним кредитором, який не заявив свої вимоги в межах справи про банкрутство КС «ПКТ», та ці вимоги є погашеними в силу наведених вище приписів Закону №2343-XII від 14 травня 1992 року.

Відповідно до ч. 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За ч. 4 вказаної статті обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Підстав для сумнівів щодо їх достовірності обставин, встановлених вище вказаними судовими рішеннями не виявлено.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що банкрутство, в редакції Закону №2343-XII від 14 травня 1992 року на момент виникнення спірних правовідносин, - це визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність та задовольнити визнані судом вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Статус особи щодо якої відкрито провадження з визнання її банкрутом, регулюється спеціальним законодавством, який підлягає застосуванню до відповідних правовідносин.

Як було вище зазначено та встановлено постановою Одеського апеляційного суду від 21.01.2020 року в рамках цивільної справи № 522/817/18, відповідно до Закону №2343-XII від 14 травня 1992 року вимоги позивача до КС «ПКТ» є погашеними, оскільки позивач у встановленому законом порядку не звернувся до господарського суду з заявою щодо вимог до боржника.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу на те, що в зв`язку з особливостями обставин даної справи, оскільки у встановленому законом порядку кредитор не звернувся з відповідною заявою щодо вимог до боржника та його вимоги є погашеними, застосування до даних правовідносин загальних положень цивільного законодавства щодо виплати пені та неустойки кредитору виключається. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що в рамках господарського провадження з визнання відповідача банкрутом, ухвала про затвердження мирової угоди була постановлена 05.04.2016 року. Заочне рішення про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів було ухвалено 28.04.2012 року. Разом з тим, відомості щодо того, що позивач звертався до господарського суду в рамках вище зазначеного провадження, з будь-якими вимогами до боржника, матеріали справи не містять та сторонами до суду не подавались.

З огляду на вище наведене, оскільки вимоги позивача до відповідача є погашеними в значенні Закону №2343-XII від 14 травня 1992 року та, як наслідок, правовідносини між сторонами припинилися, вимоги позивача щодо стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, не підлягають задоволенню.

В зв`язку з наведеним, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги.

Щодо інших доводів апелянта. В своїй скарзі апелянт посилається на те, що член кредитної спілки та кредитор це не тотожні особи в значені ЗУ «Про кредитні спілки», Апеляційний суд зауважує, що з моменту відкриття провадження про визнання особи банкрутом її статус та правовідносини, учасником яких вона виступає, регулюються положеннями спеціального законодавства, а саме - Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у відповідній редакції (в контексті обставин даної справи). Поняття щодо правовідносин з визнання особи банкрутом під час існування провадження вживаються в значенні вказаного закону.

За положеннями вказаного Закону кредитор - юридична або фізична особа, яка має у встановленому порядку підтверджені документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника, щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам боржника, а також органи державної податкової служби та інші державні органи, які здійснюють контроль за правильністю та своєчасністю справляння єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів). Конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство та вимоги яких не забезпечені заставою майна боржника. До конкурсних кредиторів відносяться також кредитори, вимоги яких до боржника виникли внаслідок правонаступництва за умови виникнення таких вимог до порушення провадження у справі про банкрутство. Поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Наявність вимог позивача щодо грошових зобов`язань до відповідача-боржника підтверджена заочним рішенням від 28.04.2012 року, що, відповідно, наділяє його статусом кредитора в значені вище вказаного Закону. Тому відповідні доводи відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апелянта зводяться до формальних порушень, допущених під час розгляду справи в суді першої інстанції. Апеляційний суд зауважує, що процесуальних порушень, допущених судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, апеляційним судом не встановлено, порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, відсутні. Тому, оскільки правильне по суті рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, відповідні доводи відхиляються апеляційним судом. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, доводи позивача про відшкодування витрат в зв`язку з відривом від звичайних занять, не розглядаються апеляційним судом.

Одночасно, апеляційний суд Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки апелянту було забезпечено право на доступ до суду та справа була переглянута в межах доводів апеляційної скарги, однак посилання апелянта не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Дата складення повного тексту рішення 08 липня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

17.06.2021 року м. Одеса