Провадження № 22-ц/801/1419/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 рокуСправа № 127/26087/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Медвецького С. К.,

суддів: Голоти Л.О., Оніщука В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу № 153/1852/20 за апеляційною скаргою адвоката Мельника В. О. в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Венгрин О. О. у залі суду, повний текст судового рішення складено 12 березня 2021 року,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітніх дітей.

Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 жовтня 2000 року до 21 жовтня 2019 року.

Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 вересня 2019 року з ОСОБА_5 на її користь стягуються аліменти на утримання дітей в розмірі 2 500,00 грн на кожну дитину щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 29 серпня 2019 року.

Зазначала, що вона понесла додаткові витрати на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 39 005,28 грн, з яких: 19 100,00 грн - витрати на встановлення брекетів та відвідування лікарів; 11 885,26 грн - витрати на навчання і загальний розвиток дітей, 711,30 грн - шкільне приладдя, 1 922,00 грн - навушники (2 пари), 4 599,00 грн - телевізор.

Посилаючись на те, що відповідач добровільно не бажає брати участь у додаткових витратах на утримання дітей, ОСОБА_4 просила суд стягнути з ОСОБА_5 на її користь половину вартості додаткових витрат понесених нею на утримання дітей у розмірі 19 502,64 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 додаткові витрати на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 9 550,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що витрати на встановлення брекетів та медичне обстеження дитини в розмірі 19 100 грн документально підтверджені і відповідають критеріям додаткових витрат на утримання дітей. Витрати на придбання навушників, канцтоварів, телевізора та іншого не є додатковими витратами, а незначні витрати на ліки та рентген, мають покриватися аліментами, які сплачує відповідач.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

У травні 2021 року адвокат Мельник В. О. в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 28 травня 2021 року для розгляду указаної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Голота Л. О.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 31 травня 2021 року відкрито апеляційне провадження у цій справі та надано позивачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 червня 2021 року справу призначено до розгляду на 01 липня 2021 року у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 30 червня 2021 року для розгляду указаної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Медвецький С. К., судді: Голота Л. О., Оніщук В. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачкою не надано належних доказів понесених ОСОБА_4 витрат на лікування доньки ОСОБА_8 .

Окрім цього, ОСОБА_5 оплатив половину вартості лікування доньки.

Відзив на апеляційну скаргу від позивачки впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 жовтня 2000 року до 21 жовтня 2019 року.

Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 вересня 2019 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягуються аліменти на утримання дітей в розмірі 2 500,00 грн на кожну дитину щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 29 серпня 2019 року.

Витрати ОСОБА_4 на стоматологічне лікуванні доньки ОСОБА_8 складають 19 100,00 грн (а.с.15-16); витрати на навчання і загальний розвиток дітей, а саме одяг для відвідування навчальних закладів 11 885,26 грн, шкільне приладдя 711,30 грн, навушники (2 пари) 1 922,00 грн, телевізор 4 599,00 грн.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 150, 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а також піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що:

«СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків.

Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення».

Указана позиція підтверджена у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 666/5055/15-ц (провадження № 61-6827св18), постанові Верховного Суду від 31 січня 2020 року у справі № 484/2230/17 (провадження № 61-1460св18).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_6 були надані стоматологічні послуги. Вартість таких послуг складає 19 100 грн, які сплачені позивачкою.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що указані витрати відповідають критерію додаткових витрат, а тому з відповідача підлягає стягненню половина вартості витрат, що складає 9 550,00 грн.

Що стосується позовних вимог з приводу стягнення інших витрат, то місцевий суд дійшов правильного висновку, що придбання шкільного одягу, взуття, шкільного приладдя та іншого, не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що він вже оплатив половину вартості на лікування доньки, за усною домовленістю між сторонами, не заслуговують на увагу, оскільки з наданих позивачем квитанції неможливо встановити призначення указаний платежів.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не надала належних доказів понесених нею витрат на лікування доньки, оскільки у матеріалах справи містяться копії талона № НОМЕР_1 на лікування та товарного чека на суму 19 100 грн (а.с.15-16).

З огляду на викладене, наведені доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування судового рішення першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на незгоді з оплатою додаткових витрат на утримання дітей, зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, судові витрати пов`язані з апеляційним розглядом справи слід залишити за ОСОБА_9 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести за рахунок ОСОБА_3 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач С. К. Медвецький

судді: Л. О. Голота

В. В. Оніщук