Справа № 127/4647/21
Провадження № 2/127/818/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

12 липня 2021 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Бойко В.М.,

при секретарі Поперечної А.О.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Позов мотивовано тим, що позивачка перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 10.01.2008 року по 10.05.2016 рік. Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, відповідач не приймає участі в утриманні дитини та її вихованні. Позивачка має змогу для відпочинку дитини придбати тур за кордон, однак, батько дитини в добровільному порядку дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон не дає, при цьому останній свою відмову ніяким чином не аргументує. Позивачка зазначає, що тимчасовий виїзд за кордон буде відповідати інтересам дитини, яка зможе перш за все оздоровитися, а також познайомитись із іншою культурою, що сприятиме її інтелектуальному та духовному розвитку, та дані виїзди за кордон не пов`язані із виїздом на постійне місце проживання.

У зв`язку з вищенаведеним позивачка просила суд надати дозвіл ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на отримання проїзних документів (паспорту) для виїзду за кордон без згоди батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та надати дозвіл ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасові неодноразові виїзди за межі України до країн: Туреччини, Єгипет, Польща, Італія, у супроводі матері ОСОБА_1 строком на 5 років без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09.03.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано термін для усунення недоліків.

17.03.2021 року на адресу суду надійшла позовна заява (у новій редакції) від позивачки. У новій позовній заяві позивачка додатково зазначила, що тимчасовий виїзд дитини за кордон в країни Туреччину, Єгипет зумовлений оздоровленням дитини, оскільки, донька хворіє та потребує більш теплого клімату. Також, донька займається спортом та в подальшому буде виїжджати на змагання в Польщу, а також, планується її вступ до навчального закладу в Польщу. Таким чином, позивачка просила суд надати дозвіл ОСОБА_1 та доньці ОСОБА_3 на тимчасові неодноразові виїзди за межі України до країн Туреччини, Єгипет та Польщі строком на 5 років без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 .

Позивач в судове засідання не з`явилася, в прохальній частині позовної заяви просила суд провести справу у її відсутність та стягнути понесені нею судові витрати.

Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомлено.

На підставі ст. 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вирішив провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записані ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.7).

Як вбачається з Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.05.2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано (а.с.10).

У свою чергу позивачка, відповідно до Свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_2 , зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , та після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_5 (а.с. 8).

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.07.2020 року з ОСОБА_2 в розпорядження ОСОБА_1 щомісячно стягуються аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 17.07.2020 року до повноліття дитини (а.с.11).

Згідно Довідки № 4077 від 30.12.2020 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 (а.с.9).

Дитина, ОСОБА_3 займається у секції повітряної гімнастики студії « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Студія приймає участь у всеукраїнських та міжнарожних змаганнях з виїздом за кордон, що підтверджується Довідкою виданою керівником студії «Perfect» Ладан Ю.А. (а.с.23).

Як вбачається з Виписки із медичної карти амбулаторного хворого, ОСОБА_3 хворіє на двобічну сенсоневральну приглуховатість 1 ст. (а.с.24).

Також, позивачка ОСОБА_1 зверталась з листом до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд їхньої спільної дитини за кордон (а.с.25).

20 листопада 1959 року Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй було проголошено Декларацію прав дитини для забезпечення дітям щасливого дитинства. Указана Декларація стала першим міжнародно-правовим документом, яким проголошено принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини і яка враховує те, що дитина внаслідок її фізичної й розумової незрілості потребує спеціальної охорони та піклування, зокрема належного правового захисту до й після народження. Із метою поліпшення умов життя дітей та продовження міжнародного співробітництва в цій сфері охоплені Декларацією основоположні засади захисту прав неповнолітніх були вдосконалені та закріплені в Конвенції про права дитини, яку було прийнято Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року та ратифіковано Україною 27.02.1991 року.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, має бути наданий такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя (ураховуючи при цьому права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, що відповідають за неї за законом), і для цього використовують всі відповідні законодавчі й адміністративні заходи.

Окрім Конвенції про права дитини 1989 року, принцип забезпечення «найкращих інтересів дитини» також закріплений у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року; Конвенції про захист дітей та співробітництво в галузі міжнародного усиновлення 1993 року; Конвенції про юрисдикцію, застосовне право, визнання, виконання та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та заходів захисту дітей 1996 року й низці інших.

Комітетом ООН із прав дитини принцип «найкращих інтересів дитини» був докладно потлумачений у Зауваженні загального порядку № 14 (2013) «Про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів». Зокрема, Комітет акцентує увагу на тому, що призначенням концепції найкращих інтересів дитини є забезпечення повномасштабної та ефективної реалізації всіх прав, проголошених у Конвенції, усебічний розвиток дитини (п. 4), оцінка найкращих інтересів дитини в кожному окремому випадку при дотриманні балансу «усіх елементів, необхідних для прийняття рішення в конкретній ситуації для конкретної дитини або групи дітей» (п. 46). Визначення того, яке саме рішення буде прийнято в «найкращих інтересах дитини», має починатися з оцінки конкретних обставин, що роблять дитину унікальною. Це означає врахування судом одних та ігнорування інших елементів, а також впливає на те, яким чином вони будуть ураховані один щодо одного (п. 49).

Європейська конвенція про здійснення прав дітей 1996 р. (набула чинності в Україні 01.04.2007 р.) була ратифікована Законом України від 03.08.2006 р. № 69-V із заявою до статті 1 такого змісту: «Відповідно до пункту 4 статті 1 Конвенції Україна заявляє, що дія цієї Конвенції поширюється на розгляд судами справ, що стосуються: усиновлення дитини; установлення опіки, піклування над дитиною; визначення місця проживання дитини; позбавлення або оспорювання батьківських прав; інших питань про відносини між батьками та дитиною; будь-яких інших питань, що стосуються дитини особисто, а також питань її сім`ї (у тому числі, її виховання, поновлення батьківських прав, управління її майном)». Предметом цієї Конвенції є забезпечення найвищих інтересів дітей, підтримка їхніх прав, надання дітям також процесуальних прав, а також сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб, або через органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються (п. 2 ст. 1).

Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство й батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України (згоду на обов`язковість яких надала Верховна Рада України). Також регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч. 7, ч.8 ст. 7 Сімейного кодексу України).

Законом України від 26.01.2016 № 936-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення соціального захисту дітей та підтримки сімей з дітьми» було внесені зміни до Закону України «Про охорону дитинства», зокрема введені поняття та визначення: «забезпечення найкращих інтересів дитини» з урахуванням загальноприйнятих міжнародних норм.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», «забезпечення найкращих інтересів дитини» передбачає дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня розвитку, що може її висловити.

У справі про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) відступила від попередньої практики Верховного Суду України щодо пріоритетності в цій категорії справ дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини, натомість зауваживши, що положення про рівність прав й обов`язків батьків у вихованні дитини не може бути потлумачено на шкоду інтересам дитини. Крім того, у постанові вчергове з акцентовано увагу на важливості принципу забезпечення найкращих інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року та усталеної практики ЄСПЛ. Ухвалюючи рішення в указаній категорії справ суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходить з того, що відповідач не позбавлений батьківських прав відносно неповнолітньої дитини, а тому має право на здійснення своїх батьківських прав та виконання своїх батьківських обов`язків. Однак, суд зважує на те, що позбавлення можливості неповнолітньої дитини виїхати за кордон порушує її законні права та інтереси, зокрема ст. 33 Конституції України, яка визначає для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України та ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», згідно якої громадянин України має право виїхати з України і не може бути обмежений у праві на в`їзд в Україну.

Окрім того, суд вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні неповнолітньої дочки.

Враховуючи зазначене вище, з метою захисту інтересів дитини, для забезпечення освітнього розвитку, суд вважає необхідним надати позивачці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дозвіл на виїзд дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасові неодноразові виїзди за межі України до країн: Туреччини, Єгипет, Польща строком на 5 років без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 908,00 грн

Керуючись ст.ст. 141, 153, 157 СК України, ст.ст. 4, 10, 76, 141, 247, 265, 268, 273, 273-282 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Надати позивачці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дозвіл на виїзд дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасові неодноразові виїзди за межі України до країн: Туреччини, Єгипет, Польща строком на 5 (п`ять) років без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з дня набрання законної сили рішенням суду.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП - НОМЕР_4 , судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП - НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, місцезнаходження: вул. Соборна, 50, м. Вінниця.

Повний текст судового рішення складено 19.07.2021 року.

Суддя: