Справа № 336/1430/20
Пр. № 4-с/336/21/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 липня 2021 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Щасливої О.В.,

розглянувши скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Світлої Лариси Володимирівни, заінтересована особа ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Світлої Л.В. щодо арешту майна під час здійснення виконавчого провадження.

В скарзі посилається на те, що в провадженні Шевченківського ВДВС у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.03.2020 року про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом надання вільного доступу до приміщення в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 . ОСОБА_2 усунено перешкоди у здійсненні права власності на 1/2 частину нежитлового приміщення №106 першого поверху літ. А-9 в будинку АДРЕСА_1 , зобов`язано ОСОБА_1 забезпечити ОСОБА_2 вільний доступ до вказаного приміщення та не створювати перешкод у здійсненні ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спірного приміщення. Після ухвалення вказаного рішення ОСОБА_1 поставив до відома представника ОСОБА_2 про наявність вільного доступу до належної позивачці частини приміщення, яка визначена на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.03.2017 року, та необхідність здійснення спільними зусиллями певних переобладнань для реалізації встановленого рішенням від 21.03.2017 року порядку користування приміщеннями. Дійшовши обопільної згоди щодо продажу вказаного приміщення, яке перебуває у спільній частковій власності стягувача та боржника, 30 жовтня 2020 року вони як учасники права спільної часткової власності уклали договір з ріелторською компанією щодо продажу всього приміщення. Наступного разу 16 лютого 2021 року приміщення відвідала сама власник ОСОБА_2 , яка виказала бажання оснастити свою частину приміщення вхідними замками, проти чого жодним чином не заперечував заявник. Таким чином, рішення від 19.03.2020 року було одразу добровільно виконано боржником, якому нічого не було відомо про існування виконавчого провадження з виконання вказаного рішення суду. Лише в лютому 2021 року, коли був накладений арешт на банківський рахунок ОСОБА_1 , він дізнався про існування виконавчого провадження, яке було відкрито 28 серпня 2020 року. Одразу ж після отримання від фінансової установи інформації про арешт банківського рахунку боржник та його представник прибули до відділу державної виконавчої служби, куди був викликаний і представник стягувача і де сторони виконавчого провадження повідомили державному виконавцю про повне добровільне виконання рішення, подавши відповідні заяви. Означені заяви стали підставою для закінчення виконавчого провадження, постанову про що державний виконавець Світла Л.В. винесла 10 лютого 2021 року, пославшись на таку підставу для закінчення виконавчого провадження, як фактичне виконання рішення в повному обсязі згідно з виконавчим документом (п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»). В цей же день, а саме: 10 лютого 2021 року, державним виконавцем, чиї дії оскаржуються, винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 9446 грн. Про існування вказаної постанови представнику боржника стало відомо лише 19 лютого 2021 року в телефонній розмові з державним виконавцем. Вважає постанову про стягнення з нього виконавчого збору протиправною, оскільки в силу Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статі 39 Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття провадження.

І оскільки рішення боржником було фактично виконано в березні 2020 року, тобто до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, просить постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 10 лютого 2021 року про стягнення з нього виконавчого збору визнати неправомірною та скасувати.

Так як про існування оскаржуваної постанови він дізнався лише 19 лютого 2021 року і вже 24 лютого звернувся до суду з цією скаргою, просить визнати причину пропуску встановленого законом строку на подання скарги поважною та поновити цей строк.

В судове засіданні заявник не з`явився. Його представник надав письмове звернення, яке містить прохання про задоволення скарги та проведення судового розгляду у його відсутність.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явились, клопотання про відкладення судового засідання, про розгляд справи у їх відсутність суду не надали.

Означені обставини в силу ч. 2 ст. 450 ЦПК України є підставою для вирішення скарги у відсутність учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, суд знаходить скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних міркувань.

Судом встановлено, що на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.03.2020 року про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом надання вільного доступу до приміщення в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 448 ЦПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця, який становить десять днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи, може бути поновлено судом.

Вирішуючи вимоги скарги про поновлення пропущеного строку, суд враховує те, що, даних про отримання оскаржуваної постанови боржником суду не надано, проте вже 24 лютого 2021 року він звернувся до суду з цією скаргою, тоді як оскаржувана постанова винесена 10 лютого 2021 року.

У зв`язку з викладеним суд, керуючись гарантованим Основним Законом України правом особи на доступ до правосуддя, а також положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних, за змістом якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, вважає за можливе визнати поважною причину пропуску строку, який (пропуск) формально тривав лише чотири дні, і поновити його.

Згідно із ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Примусове виконання рішень в Україні покладається, в тому числі, на державну виконавчу службу (ст. 5 Закону України „Про виконавче провадження).

Процедура судового контролю за виконанням судових рішень внормована Розділом УП ЦПК України, саме в русло оскарження дій виконавця спрямовує заявник свої вимоги.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

З наведеного положення цивільного процесуального законодавства випливає, що предметом цього судового розгляду є з`ясування, чи діяв державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законодавством України про виконавче провадження, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню, а також, чи не порушено рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення право чи свободу учасника виконавчого провадження.

Підставою для задоволення скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця за змістом ст. 451 ЦПК України є сукупність таких складових, як: встановлена судом неправомірність рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця (1) і порушення права сторони виконавчого провадження такими рішеннями, діями чи бездіяльністю (2).

Обов`язки виконавців визначені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із ст. 1291 Конституції України суд ухвалює рішення, яке є обов`язковим до виконання, іменем України.

Меті дієвого виконання судових рішень підпорядковане впровадження сукупності дій визначених законом органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законодавством України про виконавче провадження, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно Закону України «Про виконавче провадження», а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню, як випливає із змісту статті 1 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і апогеєм захисту порушеного права.

Підстави для закінчення виконавчого провадження встановлені статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження», і однією з них в силу п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону є фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Саме з означеної підстави закінчено виконавче провадження з примусового виконаннярішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.03.2020 року про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом надання вільного доступу до приміщення в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , як випливає з постанови про закінчення виконавчого провадження (а. с. 12).

Як випливає зі змісту частини 9 статті 27 Закону України «Про виконавчий збір», виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Закінчення виконавчого провадження з означеної підстави за умови, що рішення було виконано ще до відкриття виконавчого провадження, є підставою для нестягнення виконавчого збору.

Як встановлено судом, рішення суду було добровільно виконано боржником ще в березні 2020 року, підтвердженням чого є відсутність апеляційного оскарження рішення.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи, а згідно із ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Однією з засад виконавчого провадження є законність.

За змістом ч. 2 ст. 18 «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний, зокрема: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Як випливає із змісту ч. 4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору.

У зв`язку з викладеним суд не вбачає в діях державного виконавця, уповноваженого на неухильне дотримання законності під час здійснення виконавчого провадження, щодо винесення постанови про стягнення судового збору ознак протиправності, оскільки на момент відкриття провадження їй не було відомо про те, що фактично рішення вже виконано.

Разом з тим фактичне виконання рішення суду дає боржнику право бути звільненим від сплати виконавчого збору, і наявність такого права, тобто добровільне фактичне виконання рішення суду ще до відкриття виконавчого провадження підтвердив заявник наданими суду фактичними даними (показання свідка ОСОБА_3 ).

Наявність вказаної постанови та пов`язаних з її існуванням заходів забезпечення виконавчого провадження (арешт банківських рахунків) перешкоджає здійсненню підприємницької діяльності боржника у виконавчому провадженні, а також його повноцінної життєдіяльності, тому суд констатує наявність порушення його права оскаржуваними діями державного виконавця.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України).

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що оскаржувана постанова, хоча й не зумовлена протиправними діями державного виконавця, підлягає скасуванню без визнання дій державного виконавця, які оскаржуються, протиправними, що буде ефективним способом захисту права учасника виконавчого провадження.

Керуючись ст. ст. 447-451, 260, 352-355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Світлої Лариси Володимирівни задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 строк подання скарги на дії та рішення державного виконавця як такий, що пропущений з поважних причин.

Скасувати постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої службиу місті Запоріжжі Південно-Східногоміжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Світлої Лариси Володимирівни від 10.02.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.03.2020 року про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом надання вільного доступу до приміщення.

Решту вимог залишити без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали.

Суддя О.В. Щаслива