Номер провадження: 22-ц/813/3451/21
Номер справи місцевого суду: 503/757/20
Головуючий у першій інстанції Сердюк Б.С.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Князюка О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою, на рішення Кодимського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Сердюка Б.С. 06 листопада 2020 року у м. Кодима Одеської області, -

встановила:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу згідно боргової розписки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 грудня 2002 року відповідач ОСОБА_3 позичила у позивача в борг 6000 доларів США у гривнях по курсу НБУ. На підтвердження укладення договору позики та його умов ОСОБА_3 була складена розписка. Строк повернення суми позики в розписці визначений моментом вимоги позикодавця. Позивач 15 січня 2020 року, а також 26 лютого 2020 року звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення грошових коштів, однак відповідач грошові кошти не повернула, а тому позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за розпискою в розмірі 160 560 грн., що еквівалентно 6000 доларів США за курсом НБУ та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 4816,80 грн., а також судовий збір, сплачений при зверненні до суду з позовом, в розмірі 1 654 грн.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 06 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано жодного факту та доказу з боку позивача, проте були враховані пояснення відповідача. Крім того, без жодних підстав було взято за факт статут СТОВ «Тимківське», який не знаходився в матеріалах справи.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , як фізична особа не являється стороною зобов`язання, а відтак не являється належним відповідачем за даним позовом.

Однак, колегія суддів не може погодитись зі вказаним висновком суду, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 грудня 2002 року відповідачем ОСОБА_3 була складена розписка на підтвердження укладення договору позики з ОСОБА_1 .

Оригінал розписки був наданий позивачем та досліджений судом в судовому засіданні.

Із змісту розписки вбачається, що 12 грудня 2002 року, керуючись статутом СТОВ «Тимківське» та враховуючи виробничу необхідність, ОСОБА_2 , 1968 року народження, жителька с. Тимків, РНОКПП НОМЕР_1 , отримала у борг позику у ОСОБА_1 , жителя с. Тимків, в сумі 6000 доларів США по курсу НБУ у гривнях. Гарантує повернути отриману нею суму 6000 доларів США по курсу НБУ на момент повернення за вимогою ОСОБА_1 . В доказ надала копії документів на магазин бар та дім.

Вказана розписка виготовлена друкованим способом та у присутності свідків підписана ОСОБА_2 із зазначенням посади директор СТОВ «Тимківське».

Як встановлено судом першої інстанції, договір позики між позивачем та відповідачем було укладено 12 грудня 2002 року, а тому до вимог договору необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року, який діяв на момент його укладення.

Відповідно до ст. 374 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на момент укладення договору позики) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Договір позики на суму понад п`ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі (ст. 375 ЦК УРСР).

Частиною 2 ст. 44 ЦК УРСР визначено, що письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Правова позиція з цього приводу викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року справа № 14-465цс18.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Дослідивши зміст боргової розписки, наданої позивачем, надавши оцінку всім наявним доказам, колегія суддів доходить до висновку, що грошові кошти отримувались саме відповідачем ОСОБА_2 , а не товариством, оскільки у розписці зазначений реєстраційний номер облікової картки платника податків саме ОСОБА_2 , а не СТОВ «Тимківське». Крім того, колегія суддів враховує, що у матеріалах справи відсутні докази того, що гроші у позику брало саме підприємство, що отримані гроші були витрачені на потреби підприємства.

Також, у матеріалах справи відсутнє рішення засновників підприємства про отримання коштів для потреб підприємства, із зазначенням гарантій саме підприємства про повернення суми боргу, між підприємством та позивачем не оформлено Договір про надання поворотної фінансової допомоги, який би був підтвердженням того, що позика отримана ОСОБА_2 саме як учасником товариства, а не як фізичною особою.

Таким чином, враховуючи, що у борговій розписці саме ОСОБА_2 , як фізична особа, гарантує повернення грошових коштів, а також, що вона не могла одноособово вирішувати питання отримання позики без рішення зборів учасників товариства, колегія суддів доходить до висновку, що ОСОБА_2 , як фізична особа, є стороною зобов`язання, а відтак, є належним відповідачем за даним позовом.

Колегія суддів зауважує, що, хоча боргова розписка підписана ОСОБА_2 як директором юридичної особи СТОВ «Тимківське», та гроші отримано у зв`язку із виробничою необхідністю СТОВ «Тимківське», то вказане не позбавляло відповідача можливості витратити грошові кошти на власні потреби. Доказів того, що 6 000 доларів США, які були отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_1 витрачені на потреби підприємства не має.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що ОСОБА_2 є належним відповідачем за даним позовом, є стороною зобов`язання у договорі позики та, відповідно, обов`язана повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Заборгованість за розпискою становить суму у розмірі 160 560 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, що еквівалентно 6 000 доларів США за курсом НБУ станом на 25 лютого 2020 року.

Крім того, згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, 3 % річних від простроченої суми становить 180 доларів США, що еквівалентно 4 816,80 грн. (6000 доларів СШАх3%/100), і вказана сума також підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 .

Згідно п.п. 1-3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Кодимського районного суду Одеської області від 06 листопада 2020 року підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Також, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, які складаються із суми судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, у розмірі 4 135 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 06 листопада 2020 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) борг за борговою розпискою від 12 грудня 2002 року у розмірі 6000 доларів США, що еквівалентно 160 560 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) три проценти річних від простроченої суми у розмірі 180 доларів США, що еквівалентно 4 816,80 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у справі у розмірі 4 135 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 02 липня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду С.О. Погорєлова

О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе