ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/9618/19 Номер провадження 22-ц/814/1209/21Головуючий у 1-й інстанції Ячало Ю. І. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя : Триголов В.М.,

судді: Лобов О.А., Дорош А.І.,

секретар: Коротун І.В.,

за участю адвоката Сириці Т.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 24 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Пласт» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Пласт» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум.

В позовній заяві позивач зазначив, що з 17.04.2012 року по 30.12.2016 року працював у ПАТ "Пласт" на посаді бурильника КРС, та був звільнений у зв`язку із закінченням терміну трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

При звільненні позивач був ознайомлений з наказом, отримав трудову книжку, проте підприємство в день звільнення не виплатило належну йому заробітну плату.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 20.02.2018 року стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 12013,79 грн. та середній заробіток за весь час затримки виплати належних працівникові при звільнені сум в розмірі 66 632,28 грн. (за період з 30.12.2016 року по 20.02.2018 року).

Вказане рішення суду було виконано повністю лише 01.10.2019 року. Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження заборгованість по заробітній платі була перерахована стягувачу на підставі платіжного доручення від 01.10.2019 року, кошти через декілька банківських днів надійшли на банківський рахунок.

Позивач вважає, що середній заробіток за весь час затримки виплати йому заробітної плати слід рахувати з 21.02.2018 року по 01.10.2019 року - день повного розрахунку.

Оскільки середній заробіток з з 21.02.2018 року по 20.02.2018 р. вже стягнуто рішенням суду, то на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виплати йому заробітної плати при звільненні з посади бурильника КРС ПАТ «Пласт» з 21.02.2018 по 01.10.2019 року, що складає 93 424,98 грн. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 24 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Пласт» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум відмовлено.

Додатковим рішенням Великобагачанського суду Полтавської області від 30 квітня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмір 768,40 грн.

Не погодившись з рішенням районного суду від 24 лютого 2021 року, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого суду скасувати. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує, що місцевим судом зроблено помилковий висновок про те, що спір між сторонами стосується грошового зобов`язання, та невиконання якого регулюється положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Звертає увагу суду, що заборгованість по виплаті заробітної плати позивачу була виплачено лише 01.10.2019 року після проведення виконавчих дій, а отже стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а саме по 01.10.2019 року.

Правонаступником відповідача надано відзив на апеляційну скаргу, в доводах яких вважає рішення місцевого суду законними та обґрунтованими, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Зокрема вказує, що неможливість здійснення виплати заробітної плати при звільненні позивача було викликана тим, що на рахунки відповідача накладено арешти. На даний час заборгованість по заробітній платі та стягнутий рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20.02.2020 року середній заробіток виплачений у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.1,3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Місцевим судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в ПАТ "Пласт" з 17.04.2012 року по 30.12.2016 року на посаді бурильника КРС, та звільнений з вказаної посади у зв`язку з закінченням строку трудового договору.

На день звільнення позивача заборгованість по заробітній платі складала 12013,79 грн., що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 8).

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 лютого 2018 року стягнуто на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі в розмірі 12013,79 гривень та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 66632,28 гривень. Рішення набрало законної сили 23 березня 2018 року.

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №56609444 від 09 жовтня 2019 року та постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №56609535 від 09 жовтня 2019 року на користь позивача платіжним дорученням № 3429 від 01.10.2019 року стягнуто та перераховано заборгованість в сумі 66632,28 гривень та 12013,79 гривень відповідно (а.с. 9-10), що підтверджується випискою по картковому рахунку на ім`я ОСОБА_1 від 03.10.2019 року (а.с. 11).

Звертаючись до суду позивач надав розрахунок розміру середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, згідно якого вважає, що період затримки слід рахувати з 21 лютого 2018 року по 01 жовтня 2019 року (день повного розрахунку), загальна кількість робочих днів становить 401 день, середньоденна заробітна плата становить 232,98 гривень (401 день х 232,98 грн.), становить 93424,98 (дев`яносто три тисячі чотириста двадцять чотири гривні 98 копійок)(а.с. 4).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив грошове зобов`язання, у зв`язку з чим у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, якою визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України. Отже, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України). Тобто, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц вона відступила від висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 висновку Верховного Суду України про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) (див. пункт 32.1 постанови від 16 травня 2018 року).

Велика Палата Верховного Суду не відступала від висловленого у зазначеній постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 іншого висновку Верховного Суду України про те, що припис частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 711/4010/13-ц, провадження № 14-429цс19.

Отже, висновок місцевого суду про те, що між стронами склались правовідносини, що регулюються положеннями ст. 625 ЦК України є помилковим.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, Верховний Суд відійшов від правового висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 27.04.2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, щодо чинників від яких залежить право суду зменшити розмір середнього заробітку.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Колегія суддів, беручи до уваги фактичні обставини у даній справі, вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні та приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню в межах суми 66000 грн., яка є орієнтовною оцінкою втрат та визначенням розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С ТА Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 24 лютого 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Пласт» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Пласт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з посади бурильника КРС ПАТ «Пласт» з 21.02.2018 року по 01.10.2019 року в розмірі 66000 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Пласт» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1921 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.М. Триголов

Судді : А.І. Дорош

О.А. Лобов