КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5981/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державної установи «Управління збірних команд та забезпечення спортивних заходів «Укрспортзабезпечення» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 3 лютого 2021 року (суддя Грегуль О.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Управління збірних команд та забезпечення спортивних заходів «Укрспортзабезпечення» про усунення перешкод, скасування наказів, стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди,

встановив:

27 листопада 2019р. позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив зобов`язати відповідача усунути перешкоди у виконанні ним функціональних обов`язків, скасувавши наказ № 228-к від 29 жовтня 2019 року в частині відсторонення його від виконання функціональних обов`язків начальника відділу організаційно-договірної роботи з 30 жовтня 2019 року, скасувати наказ № 235-к від 18 листопада 2019 року «Про внесення змін до наказу від 29 жовтня 2019 року № 228-к», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 жовтня 2019 року та моральну шкоду в розмірі 50 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що на підставі наказу № 185-к від 30 жовтня 2018р. його з 1 листопада 2018р. прийнято на посаду начальника відділу організаційно-договірної роботи Державної установи «Управління збірних команд та забезпечення спортивних заходів «Укрспортзабезпечення». На підставі доручення «Про вжиття заходів реагування у зв`язку з оголошенням підозри у вчиненні злочинів» від 29 жовтня 2019р № 110-д заступником Міністра молоді та спорту України Яремою О.Й. доручено в.о. начальника Управління «Укрспортзабезпечення» ОСОБА_2 терміново вжити заходів реагування, про що до 30 жовтня 2019р. проінформувати Міністерство молоді та спорту України. Наказом Управління «Укрспортзабезпечення» від 29 жовтня 2019р № 228-к «Про відсторонення» за підписом в.о. начальника Управління «Укрспортзабезпечення» ОСОБА_2, його було відсторонено від виконання функціональних обов`язків начальника відділу організаційно-договірної роботи з 30 жовтня 2019р. Наказом № 235-к від 18 листопада 2019 року внесено зміни до наказу від 29 жовтня 2019 року № 228-к, наказ викладено у новій редакції.

Позивач вважав, що у відповідача не було правових підстав для відсторонення його від виконання функціональних обов`язків начальника відділу організаційно-договірної роботи, тому наказ про відсторонення є незаконним та протиправним, і підлягає

скасуванню.

У зв`язку із незаконним відстороненням від роботи, позивач вважав, що відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду, яка полягає у спричиненні тяжкого психологічного шоку, у переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій відповідача, у нехтуванні відповідачем законних прав на заробітну плату, у використанні відповідачем свого домінуючого положення, що стало наслідком вчинення ним протиправних дій, які він дозволяв собі здійснювати, з метою використання своїх можливостей для задоволення його власних потреб.

16 листопада 2020 року до суду надійшла заява позивача про зменшення позовних вимог, в якій позивач стверджував, що з 10 квітня 2020 року він приступив до виконання своїх функціональних обов`язків начальника відділу організаційно-договірної роботи у зв`язку із виданням відповідачем наказу про визнання таким, що втратив чинність наказ про його відсторонення від роботи. Однак, відповідач не виплатив йому заробітну плату за час вимушеного прогулу з 9 грудня 2019р. по 9 квітня 2020р. включно, тому позивач просив стягнути з відповідача 125 776грн 20 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у сумі 50 000грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 3 лютого 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної установи «Управління збірних команд та забезпечення спортивних заходів «Укрспортзабезпечення» на користь ОСОБА_1 125 776грн 20коп. - середнього заробітку, 5 000грн - моральної шкоди, 1921грн - судового збору. Стягнуто з Державної установи «Управління збірних команд та забезпечення спортивних заходів «Укрспортзабезпечення» у дохід держави: 244грн 76коп. - судового збору. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць у сумі 31 074грн 05коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ДУ «Управління збірних команд та забезпечення спортивних заходів «Укрспортзабезпечення» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідач посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки відсторонення позивача від виконання обов`язків начальника відділу організаційно-договірної роботи було здійснено з дотриманням чинного законодавства України на підставі оголошення йому підозри у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України - зловживання владою або службовим становищем на користь іншої особи, що спричинило тяжкі наслідки, вчиненого групою осіб за попередньою змовою.

Крім того, відповідач зазначає, що позивач був відсторонений від роботи за поданням компетентних посадових осіб без збереження заробітної плати, тому вимушеного прогулу з вини роботодавця не було, а вимоги про стягнення середнього заробітку задоволенню не підлягають.

Також відповідач вважає, що позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди, а у позовній заяві він надавав лише свої міркування, в чому полягають його моральні страждання.

У доповненнях до апеляційної скарги відповідач стверджує, що судом неправильно розрахований середній заробіток, так як надана позивачем суду довідка видана не для пред`явлення до суду, тому не відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, а судом не було витребувано у відповідача довідки про середню заробітну плату позивача.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без

повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що на підставі наказу начальника Державної установи «Управління збірних команд та забезпечення спортивних заходів «Укрспортзабезпечення» № 185-к від 30 жовтня 2018 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду начальника відділу організаційно-договірної роботи з 1 листопада 2018 року.

Наказом в.о. начальника Державної установи «Управління збірних команд та забезпечення спортивних заходів «Укрспортзабезпечення» ОСОБА_2 № 228-к від 29 жовтня 2019 року ОСОБА_1 відсторонено від виконання функціональних обов`язків начальника відділу організаційно-договірної роботи з 30 жовтня 2019 року. Підставою прийняття наказу зазначено доручення заступника Міністра молоді та спорту України від 29 жовтня 2019 року № 110-Д та ст. 364 КК України.

Наказом в.о. начальника Державної установи «Управління збірних команд та забезпечення спортивних заходів «Укрспортзабезпечення» Т. Петрушака № 235-к від 18 листопада 2019 року до наказу № 228-к від 29 жовтня 2019 року внесено зміни, виклавши його в новій редакції.

Наказом начальника Державної установи «Управління збірних команд та забезпечення спортивних заходів «Укрспортзабезпечення» О. Прокопова № 344 від 3 квітня 2020 року наказ № 228-к від 29 жовтня 2019 року визнаний таким, що втратив чинність, ОСОБА_1 наказано приступити до виконання своїх обов`язків з моменту ознайомлення з наказом, але не пізніше 10 квітня 2020 року.

З наказом позивач ознайомився 9 квітня 2020 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був відсторонений від роботи незаконно, тому відповідач повинен йому виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.

Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку.

З наданих суду документів вбачається, що підставою для відсторонення позивача

від роботи стало доручення заступника Міністра молоді та спорту України О. Яреми № 110-д від 29 жовтня 2019 року, у якому зазначено, що з метою недопущення спричинення збитків державі та у зв`язку із оголошенням підозри у вчиненні начальником відділу організаційно-договірної роботи Управління «Укрспортзабезпечення» ОСОБА_1 злочинів, передбачених ч. 2 ст.28, ч. 2 ст. 364 КК України (зловживання владою або службовим становищем на користь іншої особи, що спричинило тяжкі наслідки, вчиненого групою осіб за попередньою змовою), доручено терміново вжити заходів реагування, про що в термін до 30 жовтня 2019 року проінформувати Міністерство молоді та спорту України.

З врахуванням заяви позивача від 16 листопада 2020 року про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач не підтримав позовні вимоги про скасування наказу про його відсторонення від роботи, суд першої інстанції не мав правових підстав для розгляду питання про неправомірність наказу про відсторонення позивача від роботи.

Разом з цим, з наказу № 344 від 3 квітня 2020року «Про визнання таким що втратив чинність наказ Управління «Укрспортзабезпечення» від 29 жовтня 2019 року № 228-к (зі змінами), вбачається, що він прийнятий на підставі акту «Про результати службового розслідування щодо відсторонення ОСОБА_1 від 23 березня 2020 року».

Згідно змісту акту від 23 березня 2020 року за результатами проведеного службового розслідування з приводу відсторонення ОСОБА_1 , комісією встановлено недостатність підстав для відсторонення від виконання функціональних обов`язків ОСОБА_1 на підставі наказу Управління «Укрспортзабезпечення» від 29 жовтня 2019 року № 228-к, який підписаний ОСОБА_2 із перевищенням службових повноважень.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що відповідачем визнана неправомірність наказу про відсторонення позивача від роботи.

Доводи апеляційної скарги, що позивача було правомірно відсторонено від роботи, так як йому було оголошено підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, а ч. 5 ст. 65-1 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що особа, якій повідомлено про підозру у вчиненні нею злочину у сфері службової діяльності, підлягає відстороненню від виконання повноважень на посаді в порядку, визначеному законом, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідачем суду не було надано доказів, що питання про відсторонення позивача від роботи вирішувалося у порядку, передбаченому ст. 154-157 КПК України.

Також відповідачем суду не було надано доказів про надходження до підприємства подання уповноважених осіб про відсторонення позивача від роботи на підставі положень Закону України «Про запобігання корупції».

Крім того, видавши наказ про визнання таким, що втратив чинність наказ про відсторонення ОСОБА_1 від роботи, відповідач визнав неправомірність цього наказу, а в акті службового розслідування зазначив, що наказ про відсторонення позивача від роботи виданий в.о. начальника із перевищенням службових повноважень.

Під час судового розгляду відповідач не заперечував, що на час відсторонення позивача від роботи йому не виплачувалася заробітна плата.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року роз`яснено, якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП).

Вимушений прогул - це часовий відрізок, протягом якого людина позбавлена ??можливості працювати, внаслідок рішення керівника або уповноваженого ним органу.

Оскільки судом було встановлено, що позивач незаконно був відсторонений від

виконання посадових обов`язків із зупиненням виплати йому заробітної плати, у зв`язку з чим він перебував у вимушеному прогулі, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час

вимушеного прогулу позивача.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок).

Обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи (п. 2 розділу ІІ Порядку).

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Розраховуючи середньоденну заробітну плату позивача, суд першої інстанції виходив з даних довідки про заробітну плату позивача від 22 листопада 2019 року, надану позивачем.

Однак, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вказана довідка містить загальну суму нарахованої заробітної плати позивачу, без визначення складових, а також без зазначення кількості робочих днів, які були відпрацьовані позивачем у серпні та вересні 2019 року.

З наданої до апеляційної скарги довідки вбачається, що у серпні 2019 року позивачем було відпрацьовано 7 робочих днів, а у серпні 2019 року - 19 робочих днів.

Крім того, у серпні 2019 року позивачу були нараховані: кошти за відпустку та відрядження, матеріальна допомога, а у вересні 2019 року - за відпустку, які відповідно до п. 4 розділу ІІІ Порядку не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.

Таким чином, для обчислення середнього заробітку необхідно виходити з того, що у серпні 2019 року позивач працював 7 робочих днів, за які отримав заробітну плату у сумі 9 318грн 77коп., а у вересні позивач працював 19 робочих днів, за які отримав 25 294грн 03коп. (суми зазначені без вирахування обов`язкових платежів).

Отже, середньоденна заробітна плата позивача становила 1 331грн 26коп. (9318,77+25294,03=34612,8:26 робочих днів).

Позивач зазначених відповідачем у доповненнях до апеляційної скарги обставин його роботи у серпні та вересні 2019 року та нарахованої заробітної плати, не спростовував, тому колегія суддів вважає, що саме зазначений розрахунок необхідно враховувати при обчисленні середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача.

З матеріалів справи вбачається, що з 30 жовтня 2019 року по 8 грудня 2019 року позивач перебував у оплачуваних відпустках або у стані тимчасової непрацездатності, які підтверджені лікарняними листками, тому вимушений прогул позивача складає період з 9 грудня 2019 року по 9 квітня 2020 року - 85 робочих днів, а середній заробіток за час

вимушеного прогулу становить 113 157грн 10коп. (1331,26х85).

Таким чином, доводи апеляційної скарги у цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у справі 6-54цс11.

Судом встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача, так як він був неправомірно відсторонений від роботи у період з 30 жовтня 2019 року по 9 квітня 2020 року, йому не виплачувалася заробітна плата, а відтак суд прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування роботодавцем завданої позивачу моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність позовних вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними, так як саме звернення позивача до суду для відновлення своїх порушених трудових прав та підтвердження доводів позивача, є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи в частині обчислення середнього заробітку, суд неправильно застосував норми матеріального права, вирішуючи даний спір, тому рішення суду в частині визначення розміру середнього заробітку підлягає зміні.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачем був оплачений судовий збір у сумі 1 921грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Позивачем було заявлено дві вимоги немайнового характеру, судовий збір за які підлягав оплаті у сумі 1536грн 80коп (768,4х2), та вимоги майнового характеру (стягнення середнього заробітку та моральної шкоди), судовий збір за які підлягав оплаті у сумі

797грн 22коп., а всього 2 334грн 02коп.

28 вересня 2020 року позивач збільшив розмір позовних вимог про стягнення середнього заробітку до 125 776грн 20коп., тому судовий збір за позовні вимоги майнового характеру становив 1 757,76грн, а загальна сума судового збору за заявлені у суді першої інстанції вимоги повинна була складати 3 294грн 56коп.

16 листопада 2020 року позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, але у заяві не зазначив, що він відмовляється від позовних вимог немайнового характеру у зв`язку із їх задоволенням відповідачем, суд процесуального рішення про закриття провадження в цій частині позовних вимог не приймав, тому правових підстав для застосування положень ст. 142 ЦПК України колегія суддів не вбачає.

Суд першої інстанції задовольнив тільки позовні вимоги майнового характеру на загальну суму 130 776грн 20коп., тому відшкодуванню позивачу підлягав судовий збір у сумі 1 307грн 76коп., а відтак рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у сумі 1921грн та на користь держави 244грн 76коп. є безпідставним та підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення.

Виходячи із розміру задоволених позовних вимог майнового характеру у загальній сумі 118 157грн 10коп., позивачу підлягає відшкодуванню судовий збір у сумі 1 181грн 57коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Державної установи «Управління збірних команд та забезпечення спортивних заходів «Укрспортзабезпечення» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 3 лютого 2021 року в частині визначення розміру середнього заробітку змінити, зменшивши визначену суму з 125 776грн 20коп. до 113 157грн 10коп.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 3 лютого 2021 року в частині стягнення з Державної установи «Управління збірних команд та забезпечення спортивних заходів «Укрспортзабезпечення» судового збору скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з Державної установи «Управління збірних команд та забезпечення спортивних заходів «Укрспортзабезпечення», , яка знаходиться у м. Києві, вул. Еспланадна, 30-б, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_1 , судовий збір у сумі 1 181грн 57коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 25 червня 2021 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк