Справа № 442/7773/17 Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б.
Провадження № 22-ц/811/17/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мікуш Ю.Р.

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар: Іванова О.О.

з участю: представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Гирич О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2018 року у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

в с т а н о в и в :

08 листопада 2017 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі ПАТ «УкрСиббанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» зазначає, що 21 вересня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі АКІБ «УкрСиббанк»), яке було перейменовано у ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання іпотечного кредиту № 0.

Відповідно до умов укладеного кредитного договору банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у розмірі 73 900,00 швейцарських франків строком до 21 вересня 2021 року зі сплатою за користування кредитом відсотків з розрахунку 7,99% річних згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків.

Станом на 25 жовтня 2017 року заборгованість позичальника по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за кредитним договором № 0 становить 108 017,23 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 25 жовтня 2017 року становить 2 917 528,75 грн заборгованість за кредитом та відсотками, та 525 912,23 грн пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами за період з 25 жовтня 2016 року до 25 жовтня 2017 року.

Так як ОСОБА_1 не виконує зобов`язання з погашення кредитної заборгованості та сплати нарахованих процентів, пені, банк отримав право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вважає, що ОСОБА_1 діючи недобросовісно, після реєстрації зняття обтяжень об`єктів нерухомого майна іпотекою та заборони відчуження (на підставі судового рішення, яке у подальшому було скасовано), здійснила дії щодо відчуження предметів іпотеки без згоди іпотекодержателя.

З інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно (інформаційні довідки № 101369127 та № 101369452 від 24 жовтня 2017 року) позивачу стало відомо, що ОСОБА_1 у жовтні 2016 року продала 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , а у грудні 2016 року подарувала квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_4 .

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ «УкрСиббанк», з метою погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 21 вересня 2006 року, просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_2 та будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2018 року ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Постановою Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишено без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2018 рокубез змін.

Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року постанову Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк», зазначає, що вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи та з неправильним застосуванням норм матеріального та без дотримання норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна давність щодо вимог АТ «УкрСиббанк» про повернення кредитного боргу та відповідно і звернення стягнення на предмет забезпечення сплила. Суд вважав, що перебіг позовної давності починається, враховуючи дату останнього платежу по кредитному договору в 2010 році, а позовна давність спливла у 2013 році. З таким висновком суду не погоджується. АТ «УкрСиббанк» в межах строків позовної давності в 2010 році звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості, зазначений позов до цього часу перебуває на розгляді суду.

Таким чином, процес відновлення порушеного права АТ «Укрсиббанк» не завершено, а тому відсутні підстави вважати, що наявний факт порушення права, можливість якого шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки кредитор втратив у зв`язку з спливом позовної давності.

Апелянт також зазначає, що ОСОБА_1 , діючи недобросовісно, після реєстрації зняття обтяжень об`єктів нерухомого майна іпотекою та забороною відчуження, здійснила дії щодо відчуження предметів без згоди іпотекодержателя. На момент звернення АТ «Укрсиббанк" із позовом до власників предметів іпотеки про звернення стягнення на предмет іпотеки право власності на предмети іпотеки зареєстровано: на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (2/3) та ОСОБА_3 (1/3); на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 .

Таким чином, вважає, що судом при відмові в задоволенні позовних вимог на підставі того, що між новими власниками та кредитором не укладено цивільно-правових договорів та кредитор не надсилав їм письмову вимогу про усунення порушення щодо виконання умов кредитного договору, було допущено неправильне застосування норм матеріального права.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак надіслав заяву про розгляд справи за відсутності представника АТ «УКРСИББАНК», просить апеляційну скаргу АТ «УКРСИББАНК» задоволити в повному обсязі.

Відповідно до частини другої статті 372 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги( ч.1 ст.367 ЦПК).

Заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Гирича О.В. на заперечення доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали цивільної справи, взявши до уваги викладене у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у зазначеній справі, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 21 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», яке було перейменовано у ПАТ «УкрСибБанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір №0 про надання іпотечного кредиту на суму 73 900,00 швейцарських франків строком до 21 вересня 2021 року зі сплатою за користування кредитом відсотків з розрахунку 7,99 річних згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором в цей же день 21 вересня 2006 року між тими ж сторонами було укладено та нотаріально посвідчено Договори іпотеки житлових приміщень, а саме: квартири АДРЕСА_2 ; будинку АДРЕСА_1 .

У пункті 1.2.2 Договору про надання іпотечного кредиту № 0 від 21.09.2006 року сторони узгодили, що позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі у термін, не пізніше 21 вересня 2021 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту , встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 12 цього договору на підставі будь-якого з пунктів 2.3; 4.9; 5.3; 5.5; 5.6; 5.8; 5.10; 8.4;10.2; 10.14 договору.

Станом на 25 жовтня 2017 року згідно розрахунків заборгованості доданих до позовної заяви, заборгованість ОСОБА_1 по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за кредитним договором № 0 складає 108,017,23 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 25 жовтня 2017 року становить 2 917 528,75 грн.- заборгованість за кредитом та відсотками та 525 912,23 грн.-пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та за процентами за період з 25 жовтня 2016 року до 25 жовтня 2017 року.

Останній платіж за вищевказаним договором від 21.09.2006 року ОСОБА_1 здійснила у 2010 році.

Відповідно до пункту 12.1 договору про надання іпотечного кредиту від 21.09.2006 року та статей 525,611 Цивільного кодексу України (далі ЦК) сторони погодили, що у випадку настання обставин визначених у пунктах: 2.3; 4.9; 5.3; 5.5; 5.6,5.8; 5.10; 8.4; 10.2; 10.4 цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (Вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання Вимоги від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому, у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення про дострокове повернення кредиту банку.

Із матеріалів справи встановлено, що 06 серпня 2010 року банк на адресу ОСОБА_1 надіслав повідомлення (Вимогу) про дострокове повернення кредиту. Вимога банку не була виконана.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року у справі № 442/5783/15-ц відмовлено ПАТ «УкрСибБанк» у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання іпотечного кредиту від 21.09.2006 року № 0 у зв`язку із спливом строку позовної давності.

Зазначене рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30.06.2016 року.

Постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року змінено в частині визначення правової підстави відмови у задоволенні позову ПАТ «УКРСИББАНК», виключивши із мотивувальної частини посилання на сплив позовної давності стосовно вимог про стягнення відсотків та нарахованої неустойки, починаючи з 17 вересня 2010 року. В іншій частині рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 червня 2016 року залишено без змін (Справа №442/5783/15-ц, провадження № 61-25346св/19).

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року у справі № 442/1466/16-ц визнано припиненою іпотеку за договором іпотеки (жиле приміщення) від 21.09.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького МНО Спариняк Л.В., зареєстрованого у реєстрі за № 2653 і знято заборону на відчуження предмета іпотеки-квартири АДРЕСА_2 , накладену приватним нотаріусом Дрогобицького МНО Спариняк Л.В., реєстровий номер №2654. Визнано припиненою іпотеку за договором іпотеки (жиле приміщення) від 21.09.2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Дрогобицького МНО Спариняк Л.В., реєстровий номер №2655 і знято заборону на відчуження предмета іпотеки- будинку АДРЕСА_1 , накладену приватним нотаріусом Дрогобицького МНО Спариняк Л.В., зареєстровану у реєстрі за №2656.

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

У разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором (Стаття 589 ЦК).

Згідно з частиною першою статті 590 ЦК звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотеко держатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотеко держателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених у статті 12 Закону України «Про іпотеку».

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» прописані певні способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позичальником (Іпотекодавцем) порушуються умови основного договору щодо сплати кредитної заборгованості, внаслідок чого утворилася заборгованість, а тому у банку виникло право на пред`явлення позову про звернення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «УкрСибБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції зазначив, що банком пропущено строк позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

За змістом статті 631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Цей строк починає спливати з моменту укладення договору, хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору. Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно статті 257 ЦК загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- один рік (п.1 ч.2 ст.258 ЦК).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , суд першої інстанції з посиланням на правові позиції Верховного Суду України у названих судом справах, встановив, що позивачем пропущено загальний строк позовної давності.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 судами розглядалася немала кількість справ, яка стосувалася саме виконання чи неналежного виконання умов Кредитного договору від 21.09.2006 року та Договору іпотеки, а тому мав місце перебіг строку позовної давності, на що суд апеляційної інстанції звертає увагу.

Відповідно до статті 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть , з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії, зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само звернення боржника про внесення змін у договір, відстрочка сплати боргу та інше.

Однією з підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.

Пред`явлення позову до суду-це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

Системний аналіз змісту зазначеної норми дозволяє дійти висновку, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судового рішення. У разі пред`явлення особою позову , перебіг позовної давності переривається саме в день пред`явлення такого позову і перебіг позовної давності починається заново з наступного за ним дня.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі № 522/31199/13-ц; від 10.10.2-019 року у справі № 357/9126/17-ц; від 13.11.2019 у справі № 148/1923/16-ц.

Верховний Суд у своїй постанові від 29.05.2019 року у справі № 442/5783/15-ц за позовом ПАТ «УкрСибБанк» до ОСОБА_6 встановив, що оскільки судами не встановлено факту вручення позичальнику вимоги банку, встановивши, що строк кредитування змінено кредитором на 42-й день з дня відправлення вимоги про дострокове повернення кредиту від 06.08.2010 року, тобто новим строком стало 17 вересня 2010 року.

Зокрема, у березні 2010 року ПАТ «УкрСибБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_7 про стягнення боргу за кредитним договором (Справа № 2-969/11).

09 листопада 2010 року ПАТ «УкрСибБанк» уточнило позовні вимоги, збільшивши такі, тому поданням 09.11.2010 року заяви про збільшення позовних вимог, ПАТ «УкрСибБанк» перервало позовну давність щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 21.09.2006 року.

Новий строк позовної давності почав перебіг з 10.11.2010 року.

Отже, позовна давність за пред`явленими вимогами почалася заново з 10.11.2010 року і закінчилася 10.11.2013 року.

Як вбачається із матеріалів справи, ПАТ «УКРСИББАНК» звернувся до суду з позовом 27.10.2017 року, тобто поза межами трьохрічного строку позовної давності.

Тлумачення статті 264 ЦК свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.

Такий правовий висновок прописаний у постанові Верховного Суду України від 29.03.2017 року у справі № 6-199цс/16.

Позовна давність сплила 17.09.2013 року, ОСОБА_8 з позовом до ОСОБА_1 , ПАТ «УкрСибБанк» про визнання недійсним договору іпотеки від 21.09.2006 року звернулася до суду у листопаді 2015 року (Справа № 422/7325/15-ц) ОСОБА_1 з позовом до ПАТ «УкрСибБанк» про визнання припиненою іпотеки за договором від 21.09.2006 року звернулася до суду у лютому 2016 року (Справа № 442/1466/16-ц), ПАТ «УкрСибБанк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором про надання іпотечного кредиту від 21.09.2006 року № 0 звернувся до суду у серпні 2015 року (Справа № 442/5783/15-ц), тобто після спливу строку позовної давності.

Крім того, подання позову про визнання договору іпотеки недійсним, не свідчить про визнання боржником позову та не є підставою переривання позовної давності відповідно до статті 264 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі № 333/8104/14-ц (провадження № 61-5124св19).

Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги , що перебіг позовної давності переривався в 2010 році зверненням до суду з позовом про стягнення заборгованості, який на момент розгляду справи у суді апеляційної інстанції перебував на розгляді суду, є необґрунтованим, оскільки позовна давність переривається днем пред`явленням позову до суду, а не постановленням судового рішення.

В процесі судового розгляду зазначеної справи як судом першої інстанції так і апеляційним судом наявність передбачених статтею 264 ЦК підстав для переривання перебігу позовної давності щодо пред`явлення вказаного позову, які б дозволяли зробити висновок про дотримання при поданні позову встановленого законом строку позовної давності, не встановлено.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року (справа №914/3224/16, закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Враховуючи вище зазначене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування законного рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСибБанк» залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 червня 2021 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк