Справа № 504/1358/20
провадження №2/504/855/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2021смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області в складі

головуючої судді Вінської Н.В.

секретарях Коцар (Білаш) А.М., Сухіна Н.В.

за участі позивача: ОСОБА_1 ,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідачів ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні смт. Доброслав Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи Державного нотаріуса Лиманського районного нотаріального округу Одеської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовами до відповідачів про визнання договору дарування недійсним та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

У обґрунтування позову посилалась на те, що вона ОСОБА_1 проживає окремо від своєї матері ОСОБА_2 1947 року народження, пересувається на візку, оскільки являється непрацездатним інвалідом І групи дитинства. В серпні 2017 року її мати уклала договір дарування у приватного нотаріуса Лиманського району Одеської області Білоконь О.М., тим самим лишивши її спадку, а саме обов`язкової та безумовної частки. За даним договором дарування її матір подарувала будинок її сестрі ОСОБА_3 відповідачу по даній справі, хоча у неї вже є трикімнатна квартира, яка залишилась їй від батьків. Вважала, що даним договором було порушено її право на спадок після смерті батька, оскільки її мати вступила у спадщину після смерті свого чоловіка, батька позивачки в листопаді 2011 року. Позивачка не могла вступити у спадщину своєчасно, оскільки була з поломаною ногою, а чи вказала її мати під час прийняття спадщини, як дитину інваліда і обов`язкогово спадкоємця, їй не відомо. Про існування договору дарування вона тривалий час не знала, отримала копію даного договору від матері ІНФОРМАЦІЯ_1 , хоча вказана у договорі як третя особа «пожиттєвий користувач». Скористатись своїм правом на користування вона не може, оскільки у тій частині дому де є пандус та призначений для її користування мешкають квартиранти, що завдає їй шкоди як інваліду ст. 2 Закону України «Про соціальну захищеність інвалідів». Ні її мати, ні сестра, ні приватний нотаріус Білоконь О.М. не повідомили її про її права. Вважала, що даний договір суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства та його моральним засадам. У зв`язку з чим просила суд визнати недійсним договір дарування будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області Білоконь О.М. за реєстром № 1510 від 18.08.2017 року.

Крім того, позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 третьої особи Державного нотаріуса Лиманського районного нотаріального округу про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_5 , який на момент своєї смерті проживав та був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , який не залишив заповіту. На день смерті її батька залишилось майно: будинок у якому він проживав та земельна ділянка площею 8 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Доброславської селищної ради. З приводу прийняття спадщини, вона звернулась до своєї матері, для того, щоб вона допомогла їй із прийняттям спадщини, так як вона являється інвалідом І групи дитинства, самостійно пересуватись не може, а також на той час у неї була травмована частина ноги, що вимагало тривалого лікування. У розмові мати повідомила про те, що їй хвилюватись не потрібно, що вона зробить усе сама. В січні 2020 року вона вкотре звернулась до матері з приводу документів на спадщину, однак вона повідомила, що увесь спадок вона оформила на своє ім`я, а чи вказала вона її як доньку інваліда та обов`язкового спадкоємця (обов`язкова частка) їй не відомо. Маючи намір прийняти спадщину, вона звернулась до державної нотаріальної контори, однак їй було відмовлено у прийнятті спадщини у зв`язку із пропуском встановленого законодавством строку. У зв`язку з чим просила суд визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька, який був нею пропущений з поважних причин: у зв`язку з тривалою хворобою, необізнаністю оформлення спадщини та неможливістю самостійно пересуватись.

Відповідачі у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовів посилаючись на те, що викладені у позові обставини та інформація не відповідають дійсності та є недостовірними. Позивач є донькою відповідачки ОСОБА_2 та рідною сестрою відповідачки ОСОБА_3 . Родина була завжди дружною батьки і діти завжди намагались допомогти своїм рідним та членам їх родини, для того, щоб забезпечити гідні умови існування. Позивачка є інвалідом І групи та фактично все життя мала обмеження руху і тому пересувалась у інвалідному візку. Тому її батьки та сестра завжди, як могли , допомагали як фізично, так і фінансово. В тому числі допомагали її сину ОСОБА_6 під час його навчання, пошуку роботи та таке інше. Коли у 2010 році помер батько у членів родини стало питання, що далі робити з будинком у якому мешкали батьки, та наразі залишилась одна ОСОБА_2 , де буде жити позивачка ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 . На час смерті батька обидві дочки проживали окремо та мали власних дітей. Оскільки стан будинку в 2010 році був незадовільний, необхідно було проводити значні ремонтні роботи, що потребувало фінансових затрат та фізичних зусиль, крім того ОСОБА_2 є людиною похилого віку. Позивач на час смерті батька проживала окремо у належній їй квартирі та не мала наміру переїзду до матері, тим більше не мала фізичної змоги доглядати як за будинком, так і за матір`ю. Тому було вирішено, що ОСОБА_2 успадкує будинок після смерті свого чоловіка та у подальшому буде вирішувати долю цього майна. Оскільки у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не було можливості здійснювати ремонтні роботи було вирішено, що у подальшому даний будинок буде подаровано ОСОБА_3 , яка здійснювала ремонт будинку та догляд за матір`ю. У 2017 році був укладений договір дарування будинку на користь ОСОБА_3 , яка весь час належним чином виконувала обов`язки власника будинку, здійснювала та фінансувала ремонтні роботи будинку, фінансування яких здійснювалось за рахунок коштів сім`ї ОСОБА_3 , що в тому числі підтверджується споживчими кредитами та іншими фінансовими документами. Вважали, що обставини зазначені позивачкою у позові, щодо необізнаності щодо прийняття спадщини ОСОБА_2 та дарування будинку на користь ОСОБА_3 не відповідають дійсності та здоровому глузду, оскільки інвалідність позивачки є фізичною вадою з дитинства і за тривалий період життя вона пристосувалась до цих обмежень у русі тому ці обмеження не можуть і не могли бути підставою для належної обізнаності щодо оформлення спадщини після смерті батька, і є певною мірою спекуляції своїм особливим станом. Крім того, з час прийняття спадщини минуло десять років, а з часу оформлення договору дарування три роки і у разі відсутності впевненості у тому, що даний будинок не буде оформлений на ОСОБА_3 , остання не здійснювала би таких значних фінансових та фізичних зусиль на його утримання та ремонт. Просили суд відмовити у задоволенні позовів.

Державний нотаріус Лисак А.В. у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за її відсутність (а.с. 59).

Приватний нотаріус Білоконь О.М., у судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутність, в подальшому додатково надала письмові пояснення.

Ухвалою суду від 11.08.2020 року дані прави об`єднані в одне провадження присвоєно об`єднаній справі № 504/1358/20, провадження № 2/504/1679/20 (а.с.41).

Розглянувши подані позови, вивчивши матеріали справи та копії спадкової справи, вислухавши пояснення сторін суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовів виходячи з такого.

Судовим розглядом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , який приходився чоловіком ОСОБА_2 та батьком ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 64, 72, 117 )

15 липня 2010 року ОСОБА_2 звернулась до Комінтернівської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, в тому числі спірного житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с.63). У даній заяві ОСОБА_2 зазначила, що крім неї є спадкоємці діти: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .

22 листопада 2011 року державним нотаріусом Комінтернівської районної державної нотаріальної контори Савицькою О.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 ім`я ОСОБА_2 (а.с.112).

18 серпня 2018 року приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області було посвідчено договір дарування житлового будинку та земельної ділянки розташованої АДРЕСА_1 (а.с. )

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька суд виходив з наступного.

Позивачем не доведено, а судовим розглядом не встановлено наявності заповіту складеного ОСОБА_5 . З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 успадкувала майно після смерті свого чоловіка за законом. Заповіт ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 не складався ( а.с 61- 118).

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України правом на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Таким чином, сутність обов`язкової частки у спадщині полягає у тому, що вона захищає права вказаних осіб у разі наявності заповіту без врахування їх інтересів. Так як ОСОБА_2 успадкувала майно після смерті чоловіка за законом, то не порушила та не могла порушити права ОСОБА_1 як інваліда І групи, так як для належного додержання порядку спадкування за законом, спадкоємець має скористатися своїм правом на прийняття спадщини шляхом подання заяви про її прийняття.

Суд, відхиляє посилання позивача в частині того, що ОСОБА_2 у заяві про прийняття спадщини не зазначила про наявність іншого спадкоємця - ОСОБА_1 , оскільки дана обставина спростовується матеріалами спадкової справи відкритої за заявою ОСОБА_2 .

Відмовляючи позивачці у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини суд виходив з того, що позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав через 10 років та 21 день після смерті свого батька ( ІНФОРМАЦІЯ_3 дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 дата звернення до суду) і фактично після 9 років 7 місяців та 12 днів з часу перелому ноги (08.10.2010 рік дата звернення до лікарні 20.05.2020 дата звернення до суду) , що не може бути визнано судом як поважна причина для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Суд приймає до уваги довідку з лікарні та довідку до акту МСЕК, щодо того, що позивачка є інвалідом І групи дитинства (а.с.50), 08.10.2010 року звернулась до лікарні з діагнозом перелом в області лівого колінного суглобу (а.с.49) та той факт, що її видужання (за її поясненнями) тривало півтора року. Однак вважає дані пояснення та докази не пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для звернення до нотаріуса і суду після одужання протягом розумного строку.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За приписамистатті 1272 ЦК Україниякщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву по прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

При розгляді цих справ судам слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» встановлено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд повинен дослідити поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на чинення цих дій.

При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 року у справі № 681/203/17-ц.

Відмовляючи у задоволенні вимог в частині визнання недійсним договору дарування, суд виходив з того, що позивачкою не доведено, а судовим розглядом справи не встановлено підстав для визнання недійсним договору дарування від 18.08.2017 року, оскільки ОСОБА_2 є належним та законним власником будинку та має право на свій розсуд розпорядження власним майном.

Суд критично ставиться до тверджень позивача в частині того, що приватний нотаріус Білоконь О.М. при укладанні договору дарування та у на дані їй ОСОБА_1 права довічного користування житловим будинком, мала отримати її дозвіл, оскільки відповідно до ч.1 ст. 725 ЦК України, договором дарування може бути встановлений обов`язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення, зазначений обов`язок виникає лише у обдарованого перед дарувальником та згода третьої особи не є обов`язковою.

Відповідно до ч.1 ст. 725 ЦК України, договором дарування може бути встановлений обов`язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не пред`являти вимог до третьої особи про виселення тощо).

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Нормами ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені законом.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 230 ЦК встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування; сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Згідно зі змістом ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином із вищевикладеного, проаналізувавши в сукупності зібрані у справі докази, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст.12,13,81,76-77, 80-81, 141, 263-265,ЦПК України, 15-16,203, 215, 230, 638, 717-719, 725, 1216, 1270, 1272 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи Державного нотаріуса Лиманського районного нотаріального округу Одеської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції, в порядку визначеному п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України, в 30 денний строк з дня проголошення рішення, а особами, що не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення протягом тридцяти днів з дня отримання копії даного рішення.

Суддя: Н.В. Вінська