Номер провадження: 22-ц/813/4569/21
Номер справи місцевого суду: 523/3220/19
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Погорєлової С.О., Князюка О.В.

за участі секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом вселення позивача у житловий будинок АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні житловим будинком. Позов обґрунтований тим, що сторони є співвласниками по Ѕ частині вказаного житлового будинку. З часу реєстрації за позивачем права власності на Ѕ частку будинку, відповідач безпідставно чинить позивачу перешкоди у користуванні будинком, що стало підставою звернення до суду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 - задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні майном, шляхом вселення ОСОБА_2 в житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної часткової власності ОСОБА_2 (1/2 частина) та ОСОБА_1 (1/2 частина). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, усуваючи перешкоди у користуванні майном, шляхом вселення ОСОБА_2 в житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язуючи ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної часткової власності ОСОБА_2 (1/2 частина) та ОСОБА_1 (1/2 частина), суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позову та доведеності заявлених вимог, наявності підстав для захисту порушеного права.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам та заснований на законодавстві.

Судом встановлено, що:

-29.08.2018 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, на підставі акта про проведені прилюдні (електронні) торги, посвідчила, що ОСОБА_2 належить на праві власності майно, що складається з Ѕ частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.23);

-згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно… №217316277 від 22.07.2020 року, за позивачем та відповідачем зареєстровано по Ѕ частці житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.144);

-12.09.2018 року представником позивача направлена відповідачу письмова вимога про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення, яка отримана особисто відповідачем 21.09.2018 року, однак дій на виконання вимоги не вчинено (а.с. 17, 67, 68);

-23.01.2019 року державним виконавцем складено акт про перешкоджання відповідачем у користуванні позивачу Ѕ частки вищезазначеного будинку, а 05.10.2018 року працівниками поліції складено висновок щодо подій перешкоджання позивачу у вселенні у спірний житловий будинок (а.с. 19-22).

В судовому засіданні в якості свідка допитано ОСОБА_3 , який будучи приведеним до присяги та попередженим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, надав свідчення, що позивач є його рідною сестрою і співвласником Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 . 13.09.2018 року свідок разом з позивачем приїхали до зазначеного будинку з метою вселити позивача в будинок, однак відповідач чинила перешкоди у вселенні позивача шляхом штовханини та заявила, що пустить у дім тільки на підставі рішення суду про вселення.

Колегія суддів виходить з наступного.

Встановивши, що позивач є співвласником майна, а відповідач чинить їй перешкоди у користуванні власністю, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами та вірно застосувавши положення ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 356, 358, 383, 386, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР, якими врегульовані спірні правовідносини, що склалися між сторонами, суд першої інстанції набув правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Висновок районного у справі, що переглядається в апеляційному порядку, узгоджується з висновком зробленим у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року по справі №521/18161/15-ц та кореспондується з пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», відповідно до яких позов про усунення перешкод у користуванні власністю підлягає задоволенню, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю підлягають задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, співвласника, у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї правової норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Спосіб захисту пов`язаний з усуненням перешкод у користуванні власністю шляхом вселення у жилий будинок, який належить позивачу на праві власності є ефективним і не суперечить ст. ст. 15, 16 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду, не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б дійсно ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, внаслідок чого не можуть бути достатньою обставиною для скасування або зміни рішення суду.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування або зміни рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст .ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25.06.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

О.В. Князюк