КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 759/22786/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5643/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Миколаєць І.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

29 червня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі - Максюк І.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Державний реєстратор приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович про визнання рішення про реєстрацію права власності незаконними та зобов`язати вчинити дії, -

В С ТА Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до АТ КБ «Приват банк», третя особа: Державний реєстратор приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О.про визнання рішення про реєстрацію права власності незаконними та зобов`язати вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 06.08.2007 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № K3HIGR15006508 на придбання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором позивач - іпотекодавець, надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ,що належить їй на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відута О.В. 06.08.2007 року за № 1486.

06.06.2016 року Святошинський районний суд м. Києва розглянув цивільну справу №759/15159/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист прав споживачів, шляхом визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та застосування наслідків недійсності та ухвалено рішення про задоволення позовних вимог повністю, стягнуто солідарно заборгованість в розмірі 37 089 доларів США 47 центів та судовий збір в розмірі 11 788,89 грн. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 16.11.2016 року залишив рішення першої інстанції без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ відмовив у відкритті касаційного провадження.

21.08.2017 року позивачу стало відомо з інформаційної довідки № 95141776, що Державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець P.O. 28.11.2016 року був внесений запис про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний номер 32595208, власником квартири за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000, зареєстровано ПАТ КБ «Приватбанк».

Підставою виникнення права власності є договір іпотеки, серія та номер - 1489, виданий 06.08.2007 pоку приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відута О.В.

Оскільки зазначена квартира є єдиним місцем проживання позивача, зазначене нерухоме майно як таке, що відповідає вимогам підпункту першого пункту першого Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуто (відчужено) без згоди власника, протягом дії зазначеного Закону.

Крім того, позивача не було належним чином повідомлено про відчудження вказаної квартири, у зв`язку з чим порушене її переважне право на придбання такої квартири, вважає, що п.27 договору іпотеки не є застереженням у розумінні Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа: Державний реєстратор приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. про визнання рішення про реєстрацію права власності незаконними та зобов`язати вчинити дії відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, вважаючи, що судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що 07.06.2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на таке відчуження.

Зазначає, що згідно правового висновку Великої Палати Верхового Суду у постанові від 20.11.2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», отже зазначений договір є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки не залежно від наявності згоди іпотекодавця. Звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Оскільки 28.11.2016 року був внесений запис про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, де власником квартири за адресою АДРЕСА_1 , вказано ПАТ КБ «ПриватБанк» за відповідним застереженням в іпотечному договорі, то скаржник вважає, що фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

14 квітня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечував щодо доводів апеляційної скарги та просив залишити рішення суду від 27 жовтня 2020 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, обґрунтовуючи тим, щотвердження, що квартира, за адресою: АДРЕСА_1 є єдиним місцем проживання, позивачем не доведено.

Відповідач зазначає, що положення Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (п. 27 відповідного застереження в іпотечному договорі) та посилається на правовий висновок у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі №464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 06.08.2007 року уклали кредитний договір №K3H1GK15006508, відповідно до п. 7.1 кредитного договору банк надав позивачу кредит у розмірі 60000,00 дол. США на купівлю квартири, строком до 06.08.2037 pоку, а позивач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а.с.7-8).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором Банк і позивач 06.08.2007 року уклали договір іпотеки (а.с.10-12). Згідно з п. 33.3 договору іпотеки позивач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 .

06.06.2016 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва в справі №759/15159/15-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист прав споживачів, шляхом визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та застосування наслідків недійсності, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 37 089 дол. США 47 центів та судовий збір в розмірі 11 788,89 грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Відповідно до інформаційної довідки № 95141776, державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець P.O. 28.11.2016 року був внесений запис про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний номер 32595208, власником квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000, зареєстровано ПАТ КБ «Приватбанк». Підставою виникнення права власності є Договір іпотеки, серія та номер - 1489, виданий 06.08.2007 pоку (а.с. 13-14).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу направлено повідомлення від 04.08.2016 року з вих. №468 з зазначенням його переважного права на купівлю квартири за адресою АДРЕСА_1 (а.с.52), а також повідомлення від 04.08.2016 року з вих. № 467, яким повідомляється про намір укласти договір купівлі-продажу зазначеного майна (а.с. 52-53).

04.08.2016 року за вих. №469 позивачу було направлено вимогу про усунення порушення основного зобов`язання (а.с. 54).

Відповідач надав суду докази направлення та вручення вказаних документів (а.с.55,56).

У п. 27 Договору іпотеки, який міститься у розділі під назвою «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст.36 Закону України «Про Іпотеку», зазначено наступне: «Звернення стягнення на Предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом:

- Переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що Іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити Іпотекодавця;

-Продажу Предмету іпотеки будь-якій особі та будь- яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 ЗУ «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах зазначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені Іпотекодавця, у т.ч. отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.» (а.с.11).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сторони у договорі передбачили можливість переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, позивач була належним чином повідомлена про намір банку відчуджити вказане майно, п.27 Договору іпотеки є застереженням в розумінні ст. 36 Закон України «Про іпотеку», а за таких обставин реєстрація права власності на квартиру банком не порушує вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Проте колегія суддів в повній мірі з висновком суду першої інстанції погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон 898-IV) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).

За приписами частини першої статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону № 898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону № 898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У цьому випадку умовами іпотечного договору від 6 серпня 2007року, зокрема пунктом 27 договору іпотеки, передбачено, що звернення стягнення на Предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом, зокрема, переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що Іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити Іпотекодавця.

Згідно з пунктом 22 договору іпотеки, який кореспондується зі статтею 35 Закону №898-IV, у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору.

З наведеного слідує, що згідно з умовами іпотечного договору,підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі -Закон № 1304-VII), підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки), споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Судом встановлено, що дана квартира є єдиним житлом ОСОБА_2 , доказів щодо наявності іншого житла у власності або у користуванні позивача суду не надано.

Відтак, колегія суддів вважає, що в даному випадку квартира АДРЕСА_2 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ КБ «Приватбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору від 06 серпня 2007 року, укладеного в іноземній валюті.

Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ КБ «Приватбанк».

Аналогічні висновкищодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а, від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18. Підстави для відступу від цих висновків відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог не відповідають обставинам справи та наданим позивачем доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору 1152,60 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2020 року - скасувати.

Прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Скасувати рішення суб`єкта державної реєстрації - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», поновити відомості у державних реєстрах речових прав на квартиру АДРЕСА_2 , що передували скасованому рішенню.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001)на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1152 грн. 60 коп.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлений 30 червня 2021 року.

Головуючий

Судді