Провадження №2/521/403/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Граніна В.Л., при секретарі Шкребтієнко Г.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який було укладено та нотаріально посвідчено 14 серпня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною Вікторією Іванівною.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що 24 жовтня 2016 року ОСОБА_1 було отримано у спадщину квартиру АДРЕСА_1 . Більшість часу позивачка проживає в Італії, в зв`язку з чим квартира стояла зачиненою, іноді ОСОБА_1 навідувалась до Одеси, та планувала продати квартиру.

04 жовтня 2019 року ОСОБА_1 під час підготовки квартири до продажу стало відомо, що квартиру шахрайським способом вже було відчужено без неї, в той час, коли вона перебувала в Італії. Так, 14 серпня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого квартира була продана ніби то особисто ОСОБА_1 покупцю ОСОБА_2 .

Проте, в день укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_1 знаходилась за кордоном, її паспорт та оригінали документів на квартиру також були з нею, грошових коштів від продажу квартири ОСОБА_1 не отримувала. На момент пред`явлення позову в квартирі було замінено один із замків, таким чином позивачка не може потрапити до своє квартири.

У судовому засіданні 27.07.2020 року позивачка ОСОБА_1 підтримала пред`явлені позовні вимоги та просила їх задовольнити. До суду позивачкою також надано власноручно складену заяву (т.1, а.с. 174), в якій ОСОБА_1 просила суд через постійне проживання та працевлаштування в Республіці Італії розглядати справу в її відсутність, зазначала, що її інтереси в суді представляє адвокат Резніков Д.Б. Представник позивачки також підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представники пред`явлений позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. У поданому до суду відзиві на позов (т.1, а.с. 83-85) представник відповідачки зазначав, що право власності ОСОБА_2 на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 14.08.2019 року, зареєстрованим в реєстрі під №2454, та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №177456961. За твердженням представника відповідачки, при посвідчені договору купівлі-продажу нотаріус перевірила всі документи, подані для укладення договору, наявність заборон на відчуження квартири, кошти за придбання даної квартири були сплачені в повному обсязі. Стверджував, що грошові кошти ОСОБА_1 отримала в повному обсязі, що підтверджується копією розписки.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні в присутності ОСОБА_1 зазначила, що вона позивачку раніше не бачила, в нотаріальній конторі при укладанні оспорюваного договору купівлі-продажу квартири була присутня інша особа, а не позивачка.

Другий представник відповідачки адвокат Жуков Т.В. у промові (заключному слові) у судових дебатах просив відмовити у задоволенні позову, оскільки, на його думку, позивачем було обрано неефективний спосіб захисту.

Дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідно до них правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 20 серпня 2015 року (том 1, а. с. 199).

09 лютого 2016 року онукою померлої ОСОБА_1 було подано заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (т.1, а.с.197).

24 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С. на квартиру АДРЕСА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_1 . Зазначене свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №4146.

Згідно посвідки на проживання НОМЕР_2 від 05.04.2014 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянка України, є багаторічним резидентом ЄС, запис у реєстрі PRVLNO78B62Z138C (том 1, а.с.177-178). З наданої Ідентифікаційної картки муніципалітету Брешія вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянка України, проживає по АДРЕСА_3 (том 1, а.с.175-176).

14 серпня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І. було посвідчено договір купівлі-продажу (том 1, а.с. 40-41), за умовами якого особа, яка зазначена як продавець ОСОБА_4 продала та передала у власність, а ОСОБА_2 як покупець купила та прийняла у власність квартиру під номером АДРЕСА_1 за 413 053 гривні (чотириста тринадцять тисяч п`ятдесят три гривні).

Судом було витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ланіної В.І. документи, на підставі яких було посвідчено оспорюваний договір купівлі- продажу, зокрема, копію паспорту громадянки України ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , виданий 14 вересня 2006 року Тернопільським МВ УМС України в Тернопільській області та дублікат ідентифікаційного коду ОСОБА_1 ( том1 , а.с.52-53).

Проте, вказані копії паспорту та коду, що були надані приватному нотаріусу Ланіній В.І. при нотаріальному посвідчені договору купівлі-продажу, відрізняються від паспорту та коду, які ОСОБА_1 надала до позовної заяви (том 1, а.с.7) та від копій паспорту та коду ОСОБА_1 , які зберігаються у матеріалах спадкової справи №1/2016 до спадкового майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (том 1, а.с. 198). Оригінал паспорту ОСОБА_1 , який відповідає наданим позивачкою до позову копії, також досліджувався судом при явці позивачки в судове засідання 27.07.2020 року.

Як вбачається з відповіді №6110-1004/6110.02-20 від 27.05.2020 року Тернопільського міського відділу Управління Державної Міграційної служби України в Тернопільській області (том 1., а.с. 158-159) згідно заяви про видачу паспорта (Форма№1) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим 14 вересня 2006 року Тернопольским МВ УМВС в Тернопільській області. Підставою видачі даного паспорта була заява ОСОБА_1 від 17.08.2006 року про втрату паспорта громадянина України серії НОМЕР_6 , виданого 21.03.2006 р. До вказаної відповіді надана копія форми №1 з фотокарткою ОСОБА_1 , яка збігається з фотокарткою в оригіналі паспорту позивачки та відрізняється від фотокартки, що міститься в копії паспорту в матеріалах приватного нотаріуса Ланіної В.І.

Відповідачка ОСОБА_2 підтвердила суду, що позивачку ОСОБА_1 вона раніше не бачила, при посвідченні оспорюваного Договору купівлі-продажу квартири була інша особа, яка представилась ОСОБА_1 .

Як вбачається з відповіді з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України 0.184-16798/0/15-20-вих від 12.06. 2020 року за наявною інформацією щодо перетинання державного кордону України громадянка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 19 березня 2019 року о 17:02 виїхала з України з пункту пропуску Київ (Жуляни) у напрямку Київ - Бергамо, та повернулась в Україну лише 09 вересня 2019 року о 10:18 через пункт пропуску Львів рейсом Мілан Бергамо-Львів (том 1, а.с. 166). Таким чином підтверджується посилання позивачки, що станом на 14 серпня 2019 року (дату укладення оспорюваного Договору купівлі-продажу квартири) позивачка не перебувала в Україні та не могла укласти вказаний Договір.

Факт перебування ОСОБА_1 поза межами України 14 серпня 2019 року також підтверджується відповіддю із готелю « Гарні Тоска », Єзоло Лідо (том 1, а.с.172-173), де в період з 10.08.2019 року по 17.08.2019 року перебувала ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог статті 655 ЦК України за договором купівлі продажу одна сторона

(продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).

Частиною першою статті 658 ЦК України встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Судом було встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 14 серпня 2019 року, тобто в день, коли власниця квартири ОСОБА_1 перебувала в Італії. Таким чином, суд вважає встановленим факт, що продаж квартири було здійснено іншою особою, а не позивачкою.

При цьому, суд не погоджується з посиланням представника відповідачки щодо обрання ОСОБА_1 неналежного способу захисту, що, на думку представника відповідачки, має бути підставою для відмови в задоволенні позову, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 8 Аналізу Вищого спеціалізованого суду Украі?ни з розгляду цивільних і кримінальних справ окремих питань судовоі? практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаціи?них роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду Украі?ни від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недіи?сними»... суди, встановивши, що спірнии? договір, якии? за формою і змістом відповідає вимогам закону, але підтверджено, що одна із сторін и?ого не підписувала, мають виходити з того, що такии? договір є вчиненим. У цьому випадку п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 про невчинення чи неукладення договору не застосовується. Зазначене вище є підставою для визнання договору недійсним згідно зі статтями 203, 215 ЦК у зв`язку з підписанням договору особою, яка не має на це повноважень, та відсутністю волевиявлення власника, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину.

Аналогічні висновки містяться в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року по справі №141/875/17-ц, провадження №61-35190св 18.

Крім того, Верховнии? Суд неодноразово наголошував на тому, що відповідно до ст. 55 Конституціі? Украі?ни кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати своі? права і свободи від порушень і протиправних посягань. Як вбачається зі ст. 13 Конвенціі? про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, чиі? права та свободи було порушено, має право на ефективнии? засіб юридичного захисту в національному органі.

Зокрема, таку правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 року по справі за №662/397/15-ц, в якій вказано, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

На рівні національного законодавства прямо передбачено такий спосіб захисту цивільного права та інтересу як визнання правочину недійсним (пункт 2 частини 2 статті 16 ЦК України). Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Європейський суд з прав людини вказує, що «принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником» (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48, ЄСПЛ, від 03 липня 2014 року). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) міститься висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

по-друге, наявність підстав для оспорення правочину;

по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

На думку суду, посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню в цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки суд при вирішенні справи враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог. Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

На підставі наданих доказів судом було встановлено та відповідачкою не спростовано, що власник спірної квартири ОСОБА_1 станом на 14 серпня 2019 року була відсутня в Україні, а відповідно - не підписувала 14 серпня 2019 року договір купівлі-продажу квартири у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ланіної В.І. оспорюваний договір купівлі-продажу квартири, тобто, при укладені договору було відсутнє волевиявлення власника майна на укладення спірного договору як обов`язкова умова для укладення договору (ч.3 ст. 203 ЦК України).

За положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням /абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»/.

Суд приходить до висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує спір, який потребує юридичної визначеності, та з метою остаточного вирішення такого спору належить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14 серпня 2019 року квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого квартира була продана ніби то особисто ОСОБА_1 покупцю ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенціі? про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своі?м маи?ном. Ніхто не може бути позбавлении? своєі? власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як роз`яснив Європеи?ськии? суд з прав людини у справах «Джеи?мс та інші проти Сполученого Королівства», «Спадеа і Скалабріно проти Італіі?», «Іммобільяре Саффі» проти Італіі?», «Максименко та Герасименко проти Украі?ни», «Новоселецькии? проти Украі?ни» тощо, втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах; а також таке втручання передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини.

При вирішенні спору судом також враховано, що після укладення з невідомою особою спірного договору купівлі-продажу квартири, який, як встановлено судом, власником квартири ОСОБА_1 не підписувався та не укладався, відповідачкою ОСОБА_2 було вчинено ряд дій, в результаті яких спірна квартира була перетворена у нежитлове приміщення загальною площею 56,4 кв м, про що зазначалось в ході судового розгляду. Вказана обставина створює додаткові перешкоди власнику майна ОСОБА_1 у захисті її законних прав. За вказаних обставин справи суд приходить до висновку, що визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним у конкретному випадку є наи?більш ефективним засобом захисту права.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичних або юридичних осіб, поданому відповідно до даного Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами й іншими особами доказів, що беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 3, 13, 89, 263-265, 268 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_7 ) до ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , ІПН НОМЕР_8 ) про визнання договору купівлі - продажу недійсним - задовольнити.

Визнати договір купівлі - продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 14.08.2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною Вікторією Іванівною, зареєстрованого в реєстрі за №2454, недійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги через Малиновський районний суд м. Одеси до Одеського апеляційного суду.

Головуючий