Справа № 307/2515/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 липня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Готра Т.Ю., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Мацоли О-Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє за довіреністю ОСОБА_2 , на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 16 листопада 2020 року, ухвалене головуючою суддею Лук`яновою О.В. за позовом ОСОБА_1 . від імені якого діє за довіреністю ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту не укладення правочину та припинення права вимоги

встановив:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 , від імені якого за довіреністю діє представник ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту не укладення правочину та припинення права вимоги. Позовні вимоги обргунтовувала тим, що 10 листопада 2014 року ОСОБА_3 було подано до Тячівського районного суду позовну заяву про стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 42000 грн за договором позики /цивільна справа №307/4156/14-ц/. На підтвердження таких позовних вимог ОСОБА_3 було подано копію розписки від 24.12.2010 нібито про отримання ним вищевказаної грошової суми у день написання даної розписки, тобто 24.12.2010. Відповідально запевняє, що ніколи не писав жодних розписок для дружини ОСОБА_3 і грошових коштів за жодними розписками, а ні від ОСОБА_3 , а тим паче він його дружини, не одержував. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є зокрема, договори, то не укладення договору, тобто його відсутність не породжує цивільних прав та обов`язків. Отже сам лише факт не укладення договору не порушує та не оспорює права і охоронювані законом інтереси сторін між якими не укладено договір. Вимога про встановлення факту не уклаладення правочину заявлена з метою спростування права ОСОБА_3 на пред`явлення вимоги про повернення йому боргу як штучно створеного. Наведене дає підстави стверджувати про наявність факту не укладення 24.12.2010 ним жодного договору позики та вимагати припинення прав відповідачів на вимогу про повернення боргу.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 16 листопада 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , від імені якого за довіреністю діє представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту не укладення правочину та припинення права вимоги, відмовлено.

ОСОБА_1 , від імені якого за довіреністю діє представник ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задоволити позовні вимоги з підстав: неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права. Вказує на те, що підставою для позову стала невизначеність відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у питанні правової природи грошей, які ОСОБА_3 у іншій справі (цивільна справа №307/4156/14ц) вимагає, повернути як позику та відсотки за користування грошима в розмірі 42000,00 грн. Між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 була 23 травня 2012 року підписана угода, яка дає повне розуміння фактичних відносин, які склалися між ними у 2008-2012 роках. За цією угодою ОСОБА_1 зобов`язується повернути ОСОБА_3 борг у сумі 32000,00 грн., які ним було взято три роки тому назад у кредитній спілці «Нарцис» в м. Хуст у сумі 30000,00 гри. і які він повинен був повернути після певної торгової оборудки, яка не відбулась, та у зв`язку з цим не зміг повергнути борг кредитній спілці, через що йому загрожували штрафні санкції. Даний борг ОСОБА_1 попросив погасити ОСОБА_3 із його депозиту в КС «Нарцис». Надалі цей борг ОСОБА_1 не зміг вчасно повернути ОСОБА_3 , а тому за угодою зобов`язався у найближчий час повернути борг, в крайньому випадку за рахунок призначеної пенсії, а борг у сумі 820 доларів США повернути до 01.12.2012. Отже, із зазначених фактичних обставин суд першої інстанції зобов`язаний був визначити правову природу фактичного боргу (боргових зобов`язань) ОСОБА_1 . До висновків про відсутність договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійшов і ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 10 червня 2015 року у цивільній справі №6-7920св15, якою було скасовано рішення Тячівського районного суду та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області у справі №307/4156/14-11, та направлено справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Вважає, що наведені обставини слугують підставою для задоволення апеляційної скарги.

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційний суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги. З апеляційною скаргою не погоджується, вважає її безпідставною і необґрунтованою, так-як ОСОБА_1 не навів жодних аргументів чи фактів, які спростовували б рішення суду. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. І з цієї точки зору треба зазначити, що вимога про визнання правочину неукладеним не є ефективним способом захисту у даному випадку, оскільки не дозволяє відновити порушені (оспорювані) права позивача і вплинути на правопорушника - відповідача. Стосовно вимоги позивача про припинення права відповідачів на звернення з вимогою про поверннення боргу за спірною розпискою, то така вимога суперечить, на його переконання, ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, які проголошують, що кожна особа має безперешкодне право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспрюваних прав, свобод чи законних інтересів в порядку, встановленому законом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів, вважає, що така не підлягає задоволенню, зважуючи на наступні мотиви.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що в Тячівському районному суді з 2014 року до теперішнього часу знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 боргу за договором позики в сумі 42 000грн. за розпискою від 24 грудня 2010 року (цивільна справа №307/4156/14-ц).

ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту неукладення правочину договору позики від 24.12.2010 та припинення права відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на вимогу про повернення боргу за цією розпискою.

У якості доказів своїх позовних вимог по даній справі позивачем ОСОБА_1 були надані:

-копію позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 боргу за договором позики в сумі 42 000грн за розпискою від 24 грудня 2010 року;

-копію розписки від 24.12.2010 від імені ОСОБА_1 ;

-копію розписки від 24.03.2008;

-копію розписки від 26.01.2010;

-копію угоди від 23.05.2012.

Усі ці розписки були надані суду тільки в копіях, їх оригінали (зі слів сторін по справі) знаходиться в матеріалах цивільної справи №307/4156/14-ц, яка розглядається Тячівським районним судом і на даний час провадження по ній зупинено. Також зі слів сторін у справі було встановлено, що всі ці розписки є предметом розгляду по цивільній справі №307/4156/14-ц. Суд констатує, що розписка від 24.03.2008, розписка від 26.01.2010 та угода від 23.05.2012 не є предметом розгляду цього позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивач ОСОБА_1 , звертаючись в суд з позовом про припинення права вимоги ОСОБА_3 щодо повернення боргу за розпискою від 24 грудня 2010 року, вибрав неналежний спосіб захисту свого права про невизнання боргу.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

За висновками Верховного Суду України, сформульованими в постанові від 21 листопада 2012 року у справі 6-134цс12, згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність.

Такий висновок є правильним та з ним погоджується колегія суддів.

При цьому Велика Палата Верховного Суду звертає увагу місцевих судів на те, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках:

кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;

особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі №522/1528/15 від 26.01.2021.

Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики унеможливлює задоволення в даній судовій справі позову про встановлення факту не укладення правочину та припинення права вимоги, оскільки, такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже є предметом дослідження у цивільній справі №307/4156/14-ц про стягнення з боржника заборгованості.

Оскільки ОСОБА_1 не довів порушення свого права або інтересу, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позов останнього не підлягає задоволенню в даній справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновок суду першої інстанції та не дають пілстав для висновку, що оскаржуване рішення ухвалено місцевим судом з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, перевіривши дану апеляційну скаргу в межах її доводів, апеляційний суд вважає, що така, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зважуючи на викладене та керуючись вимогами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якого діє за довіреністю ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 16 листопада 2020 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 08 липня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: