Дата документу 15.06.2021 Справа № 335/3841/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/3841/20 Головуючий у 1 інстанції: Світлицька В.М.
Провадження № 22-ц/807/1355/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, треті особи: Президент України Зеленський Володимир Олександрович, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Денисова Людмила Леонтіївна про порушення права доступу до правосуддя, порушення конституційної гарантії захисту від незаконного звільнення, здійснення дискримінації у сфері правосуддя та трудових прав, відшкодування майнової та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в ході розгляду справи який було неодноразово уточнено, до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, треті особи: Президент України Зеленський В.О., Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Денисова Л.Л. про порушення права доступу до правосуддя, порушення конституційної гарантії захисту від незаконного звільнення, здійснення дискримінації у сфері правосуддя та трудових прав, відшкодування майнової та моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням уточнень, позивач зазначила, що зверталася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовною заявою до ПАТ «Банк Форум», в якій просила суд поновити на роботі та стягнути з ПАТ «Банк Форум» середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 грудня 2013 року відмовлено у задоволені позову. Апеляційний суд м. Києва 13 лютого 2014 року рішення суду першої інстанції змінив, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на ст. 233 КЗпП України, як на підставу для відмови в задоволенні позову, у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Вищій спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ 30 квітня 2014 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року залишив без змін.

ОСОБА_1 зазначала, що ПАТ «Банк Форум» п`ять років не віддавав їй трудову книжку, копія наказу про звільнення не видана до теперішнього часу. В трудовій книжці зазначено, що ПАТ «Банк Форум» звільнив позивача 27 червня 2012 року наказом № 672к/2 від 19 квітня 2012 року. Втім, 27 червня 2012 року позивач знаходилася у щорічній відпустці на підставі наказу № 70в/10 від 19 квітня 2012 року. Банк звільнив ОСОБА_1 в період перебування у щорічній відпустці, що заборонено ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Трудова книжка є доказом того, що Дніпровський районний суд м. Києва та Апеляційний суд м. Києва, які здійснюють правосуддя від імені держави Україна внесли в рішення суду неправдиві відомості, а саме: «після закінчення вказаних відпусток 27 червня 2012 року відповідачем було видано судовий наказ про звільнення позивача за ст. 40 ч. 1 КЗпП України.». Наказу про звільнення позивача, після закінчення відпусток банк не видав.

ОСОБА_1 звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до ПАТ «Банк Форум», просила поновити на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. 06 листопада 2019 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя постановив ухвалу, якою закрив провадження по справі № 335/4759/19. Запорізький апеляційний суд постановою від 25 лютого 2020 року залишив ухвалу суду першої інстанції без змін. Верховний Суд ухвалою від 19 березня 2020 року відмовив ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження.

ОСОБА_1 вважає, що держава Україна порушила конституційну гарантію від незаконного звільнення та здійснила дискримінацію відносно позивача у сфері правосуддя та трудових прав, внаслідок чого їй нанесена матеріальна та моральна шкода. Так, з огляду порушення державою Україна конституційної гарантії захисту від незаконного звільнення, ОСОБА_1 не була поновлена на роботі та не отримала середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2213894,40 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути з Державного бюджету України на її користь матеріальну шкоду у розмірі 2213894,40 грн. та моральну шкоду у розмірі 500000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено факту протиправної поведінки відповідача по відношенню до неї, та відсутні докази існування самого факту заподіяння позивачу матеріальної та моральної шкоди, як і не обґрунтовано їх розмір належними та допустимими доказами. Суд першої інстанції також звернув увагу, що не уповноважений надавати оцінку судовим рішенням, що набрали законної сили, а позивачем не надано жодного доказу в обґрунтування факту заподіяння шкоди державою Україна в особі Міністерства юстиції України, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, посилаючись на його невідповідність вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2021 року та прийняти нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом не були застосовані норми матеріального права ст.11, ст.22 ЦК України, які регулюють спірні правовідносини, та не взяті до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 02 березня 2019 року у справі № 920/715/17 та в постанові від 08 жовтня 2020 року у справі №826/56/18. Суд не зазначив в мотивувальній частині рішення суду зміст спірних правовідносин, суд не досліджував фактичні обставини, якими обґрунтовані позовні вимоги, не надав оцінку кожному аргументу Позивача, не зазначив докази, якими підтверджено позов, не дав цим доказам юридичної оцінки, та не зазначив в рішенні суду мотиви відхилення доказів, що підтверджується наступним. При цьому, скаржниця зазначає, що наведені нею у позові обставини, не були спростовані відповідачем, ані судом. ОСОБА_1 вказує, що у справі, яка розглядається вона звернулася з позовом не до суду або суддів, та не оскаржує вчинення (невчинення) судом (суддею) у цивільних справах №755/18963/ 13-ц та №335/4759/19 процесуальних дій, а зазначає про протиправні дії суддів (внесення в рішення суду завідомо неправдивих відомостей), які здійснюють правосуддя від імені держави Україна, внаслідок чого було порушено її право на судовий захист, право на захист від незаконного звільнення, держава порушила гарантію захисту від незаконного звільнення, здійснила дискримінацію відносно неї в сфері правосуддя та трудових прав. У результаті порушення державою Україна права ОСОБА_1 на судовий захист та права на захист від незаконного звільнення, позивачу державою завдано збитки, зокрема позивач не одержала дохід у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який могла б реально одержати, якби судді не внесли в рішення суду завідомо неправдиві відомості, а держава забезпечила реалізацію гарантованого статтею 55 Конституції України права кожного на судовий захист і захистила Позивача від незаконного звільнення.

Посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_1 не надано жодного доказу в обґрунтування факту заподіяння шкоди державою Україна в особі Міністерства юстиції України, остання вважає безпідставними, оскільки суд не досліджував обставини, якими Позивач обґрунтувала позовні вимоги та докази, якими ці обставини підтверджені. Натомість, Жовтневий районний суд м. Запоріжжя розглядаючи спір у цій справі зобов`язаний був врахувати висновки Верховного Суду та перевірити наявність протиправних дій органів державної влади та їх посадових осіб, та дослідити докази, якими підтверджені протиправні дії, але суд цього не зробив, чим грубо порушив норми процесуального права.

Так, на підтвердження факту внесення суддями в рішення суду завідомо неправдивих відомостей, ОСОБА_1 долучила до позовної заяви копію трудової книжки, копію особової картки а також надала копію наказу №672к/2 від 19 квітня 2012 року. В трудовій книжці Позивача зазначено, що Позивач була звільнена з роботи 27 червня 2012 року наказом №672к/2 від 19 квітня 2012 року за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників. В особовій картки Позивача також зазначено, що вона була звільнена з роботи 27 червня 2012 року наказом №672к/2 від 19 квітня 2012 року. 19 квітня 2012 року Позивач знаходилася у щорічній відпустці на підставі наказу №68в/7 від 17 квітня 2012 року, а 27 червня 2012 року знаходилася у щорічній відпустці на підставі наказу №70в/10 від 19 квітня 2012 року. Проте, Жовтневий районний суд м. Запоріжжя не дослідив копії вищезазначених документів, не надав юридичної оцінки відомостям про звільнення ОСОБА_1 , які зазначені в вказаних документах, та які підтверджують внесення суддями в рішення суду завідомо неправдивих відомостей.

При цьому, позовні вимоги ОСОБА_1 також обґрунтувала тим, що держава України здійснила дискримінацію відносно Позивача у сфері правосуддя та трудових прав. Згідно Конституції України, КЗпП України, Європейської соціальної хартії усі працівники мають право звернутися до суду за захистом від незаконного звільнення. Позивач перебувала в однакових умовах з іншими громадянами щодо права звернення до суду за захистом від незаконного звільнення, проте, суди при однакових порушеннях закону при звільненні працівника, а саме звільнення в день перебування у щорічній відпустці (порушення ч. 3 ст.40 КЗпП України) та наявності вакантних посад які не були запропоновані працівнику при вивільнені (порушення ч.2 ст.40, ч. 3 ст.49-2 КЗпП України) захистили інших людей від незаконного звільнення - поновили на роботі та стягнули з роботодавця середній заробіток за час вимушеного прогулу, а Позивачу відмовили в захисті від незаконного звільнення, незважаючи на те, що Позивач була звільнена у день перебування у щорічній відпустці, а роботодавець мав 187 вакантних посад, які не були запропоновані Позивачу.

Твердження суду про те, що ОСОБА_1 не обґрунтовано розмір

матеріальної та моральної шкоди, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки ОСОБА_1 до позовної заяви додано розрахунок неодержаного доходу (збитки) у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 2213894,40 грн., який судом досліджено не було.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , Міністерство юстиції України просить відмовити у задоволенні скарги, а рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2021 року залишити без змін. Вказують, що судом першої інстанції встановлено, що рішеннями, на які посилається позивач, розглядалось законність звільнення ОСОБА_1 . Рішення набрали законної сили. Зазначають, що суд є органом, який розглядає скарги на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових і службових осіб, а його рішення (дії, бездіяльність) оскаржуються лише в порядку, визначеному ст. 129 Конституції України і законодавством про судочинство. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) судів (суддів), вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду (судді) є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду. Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам статей 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Таким чином, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом кримінальної чи цивільної справи, нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

12 квітня 2021 року ОСОБА_1 подала на адресу апеляційного суду клопотання, в яких просить постановити окремі ухвали щодо протиправної діяльності судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Світлицької В.М., та окрему ухвалу щодо протиправних дій судді Дніпровського районного суду м. Києва Чех Н.А. та суддів Апеляційного суду м. Києва Рубан С.М., Кабанченко О.А., Желепа О.В. Повідомити Офіс Генерального прокурора та Державне бюро розслідувань.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що Міністерство юстиції України не спростовує обставин, якими обґрунтована апеляційна скарга, та не заперечує проти того, що Держава Україна не виявила її владу для впливу на судовому систему.

14 червня 2021 року від ОСОБА_1 також надійшли письмові пояснення та клопотання про дослідження матеріалів справи, в якому просить перевірити обставини, якими обґрунтовані її позовні вимоги та встановити факт внесення в рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 грудня 2013 року та в рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року у справі №755/18963/13-ц завідомо неправдивої інформації, а саме: «Після закінчення вказаних відпусток 27 червня 2012 року відповідачем було видано наказ про звільнення позивача за ст. 40 ч. 1 КЗпП України»; дослідити трудову книжку та особову картку ОСОБА_1 , які є доказами внесення в вищенаведені рішення завідомо неправдивої інформації, та встановити факт звільнення Позивача з ПАТ « Банк Форум» в день перебування у щорічній відпустці; дослідити лист Пенсійного Фонду України №29309/05-10 від 29 вересня 2016 року, який є доказом порушення державою Україна гарантії захисту від незаконного звільнення, порушення державою Україна права Позивача на судовий захист і справедливий розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом; здійснення державою Україна дискримінації відносно Позивача у сфері правосуддя та трудових прав; дослідити наведений перелік судових рішень, які є доказом здійснення державою Україна дискримінації відносно Позивача у сфері правосуддя та трудових прав.

ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити її підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Представник Міністерства юстиції України Соловйова М.О. у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Суд апеляційної інстанції перевіряє законність судового рішення лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Як передбачено частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Відповідно до частини 4 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України).

Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

За відсутності підстав для застосування норм спеціального Закону та частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов`язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року в справі № 757/25713/16-ц (провадження № 61-18012св18), від 10 січня 2018 року в справі № 454/1642/16-ц (провадження № 61-1091св17).

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Ким або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органу місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалам справи, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року по справі № 755/18963/13-ц відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Форум» про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди (т. 1 а.с. 167-168).

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на ст. 233 КЗпП України, як на підставу для відмови в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності, в іншій частині рішення суду залишено без змін (т. 1 а.с. 169-170).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України рішення апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року рішення апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року залишено без змін (т. 1 а.с. 171-172).

Вказаними судовими рішеннями з`ясовано всі обставини справи й обов`язки сторін, встановлено необґрунтованість позовних вимог, як наслідок відмовлено в їх задоволенні. Зазначені судові рішення набрали законної сили.

Встановлено також, що ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2019 року по справі № 335/4759/19 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Форум» про визнання наказу № 672к/2 від 19 квітня 2012 року незаконним, поновлення на роботі, та стягнення заробітної плати за весь час вимушеного прогулу провадження закрито (т. 1 а.с. 173-175).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2019 року у цій справі залишено без змін (т. 1 а.с. 178-179).

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2020 року відмовлено у відкриті касаційного провадження за касаційною скаргою на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року (т. 1 а.с. 180-181).

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що законність наказу про звільнення позивача вже була предметом розгляду суду та в справі ухвалене остаточне рішення. Вказані судові рішення також набрали законної сили.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з указаним позовом, посилалася на те, що в результаті незаконних, на її думку, судових рішень (справа № 335/4759/19) вона позбавлена на судовий захист та доступу до правосуддя, що є порушенням її прав, гарантованих Конституцією України. Також, ОСОБА_1 зазначала, що під час розгляду справи за її позовом щодо незаконного звільнення (справа № 755/18963/13-ц) суди дійшли завідомо неправдивого висновку, зазначивши, що після закінчення відпусток ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ПАТ «Банк Форму» видало наказ про її звільнення за ст. 40 ч. 1 КЗпП України. Проте, як зазначає ОСОБА_1 наказу після закінчення відпусток Банк не видавав. Внесення завідомо неправдивих відомостей у рішення судів, що стало підставою для відмови у поновленні ОСОБА_1 на роботі, спричинило неотримання останньою доходу, який позивач розрахувала у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу (т. 1 а.с. 13).

На підтвердження своїх доводів, ОСОБА_1 надано копії вищезазначених судових рішень, та копії документів, зокрема, трудової книжки, особової картки, та листа Пенсійного Фонду України, які, на думку позивача спростовують висновки, до яких дійшли суди під час розгляду справи № 755/18963/13-ц за її позовом про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Пунктом 8 частиною другої статті 129 Конституції України передбачено, що одним із фундаментальних принципів правосуддя є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів неправомірних дій чи бездіяльності суддів указаних судів та завдання моральної шкоди.

Судові рішення, на які посилається позивач як на підставу позову, у встановленому законом порядку не скасовані, набрали законної сили та є обов`язковими до виконання (стаття 129-1 Конституції України).

Твердження позивача щодо порушення її права на доступ до правосуддя обґрунтовано відхилено судом, оскільки рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій чи відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів (суддів) при здійсненні ними своїх повноважень, гарантованих Конституцією України до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Доводи скаржниці щодо того, що відмовляючи їй у доступі до правосуддя, суди допустили дискримінацію по відношенню до ОСОБА_1 у сфері правосуддя та трудових прав, жодними належними доказами не підтверджені, а практика судів апеляційної та касаційної інстанції при розгляді позовів про незаконне звільнення, жодним чином не свідчить про допущення дискримінації по відношенню до ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного, висновки суду першої інстанції про безпідставність позову ґрунтуються на законі та узгоджуються з матеріалами справи.

При цьому, доводи ОСОБА_1 фактично зводяться до незгоди з рішеннями судів, якими їй відмовлено у задоволенні позову, натомість, вказані рішення набрали законної сили, не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції, та не могли були предметом розгляду під час розгляду цього позову Жовтневим районним судом м. Запоріжжя, а отже доводи, щодо ненадання оцінки кожному аргументу позивача, є безпідставними.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

Крім того в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» в п.93 Суд зазначив, що Право на справедливий судовий розгляд, передбачене статтею 6 параграф 1 Конвенції (995 004), передбачає повагу до принципу верховенства права. Одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2021 року без змін.

Щодо клопотання про постановлення окремої ухвали, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 385 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу. Згідно з частиною першою статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Частиною десятою статті 262 ЦПК України передбачено, що суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Порушень, які б давали підстави для постановлення окремої ухвали у цій справі щодо протиправних дій судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, колегією суддів не встановлено. Вимоги, в частині постановлення окремої ухвали щодо протиправних дій суддів районного суду м. Києва та Апеляційного суду м. Києва, є безпідставними, оскільки Запорізький апеляційний суд не наділений такими повноваженнями, в силу приписів ст. 262 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2021 рокуу цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 18 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: