ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року

м. Харків

справа № 629/1917/17

провадження № 22-ц/818/3185/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Тичкової О.Ю., Хорошевського О.М.,

учасники справи:

позивач: Кредитна спілка «Лозівський взаємний кредит»,

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши в порядку ст.369 ЦПК України без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 листопада 2017 року у складі судді Мішуровської С.Т.,-

в с т а н о в и в:

01 травня 2017 року Кредитна спілка «Лозівський взаємний кредит»( далі КС «ЛВК» ) звернулась до суду позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточнень (а.с. 29-30), просила стягнути солідарно з відповідачів на свою користь прострочену суму боргу по кредиту за жовтень 2015 року - квітень 2017 року включно в розмірі 10 634,31 грн.; суму заборгованості за відсотками за жовтень 2015 року - серпень 2017 року включно в розмірі 16 082,01 грн..

Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 листопада 2017 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» прострочену суму боргу по кредиту за жовтень 2015 року - квітень 2017 року в розмірі 10634,31 грн., суму заборгованості по відсотках за жовтень 2015 року - серпень 2017 року включно в сумі 16082,01 грн. , та судовий збір в розмірі 1600 грн. по 800 грн. з кожного.

27 січня 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення, яка ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 лютого 2-21 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 листопада 2017 року скасувати та направити справу для розгляду до іншого складу суду першої інстанції.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що кредитний договір було укладено з 30.04.2015 по 30.04.2017, а тому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після визначеного договором строку кредитування, але незважаючи на це суд першої інстанції стягнув відсотки по серпень 2017 року (включно), розмір нарахованих процентів за кредитним договором перевищує основну суму боргу більш ніж в 150 разів, що є незаконним, а також, що сума боргу, яка стягнута, не враховує суми, які було сплачено ОСОБА_2 .

Також зазначає, що справа розглянута без її участі, незважаючи на те, що вона не була належним чином повідомлена про дату та час слухання справи, що є підставою для скасування заочного рішення.

Кредитна спілка «Лозівський взаємний кредит» у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що доводи відповідача про те, що вона не мала можливості приймати участь у судовому засіданні, надавати пояснення, відзив, докази, тощо, є неспроможними оскільки остання була своєчасно повідомлена про призначення до розгляду справи на 11.08.2017 та 08.09.2017, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення , однак у судове засідання не з`явилася, доказів поважності причини неявки суду не повідомила.

Твердження апелянта, що відсотки за кредитним договором перевищують основну суму боргу більше ніж у 150 разів є повністю необґрунтованим та помилковим. Стягнута рішенням суду першої інстанції сума відсотків є співмірною з сумою кредиту. Сума кредиту складає 15500,00 грн, а сума стягнутих відсотків - 16082,01 грн., що є платою за три з половиною роки користування кредитними коштами з порушенням умов договору, а саме графіку сплат.

Вважає, що інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів які були предметом дослідження під час розгляду справи судом, що відображено безпосередньо в рішенні суду, а заявник обмежився лише викладенням власних міркувань . Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідач ОСОБА_2 вчасно та належним чином не виконувала умови кредитного договору № 269/03 від 30.04.2014, утворилася заборгованість: за кредитом за жовтень 2015 року - квітень 2017 року в розмірі 10634,31 грн., по відсотках за жовтень 2015 року - серпень 2017 року включно в сумі 16082,01 грн., яка підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку, оскількиОСОБА_1 , як поручитель, зобов`язалася відповідати перед КС «ЛВК» за виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором кредиту.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом установлено, що 30 квітня 2014 року між Кредитною спілкою «Лозівський взаємний кредит» та ОСОБА_2 укладено договір споживчого кредиту ( пенсійний) ПДЗ №269 , відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала кредит в сумі 15500,00 грн. під 54% річних, загальним строком користування 36 місяців, з 30.04.2014 до 30.04.2017 ( а.с. 10-11).

Пунктом 3.3. кредитного договору передбачено, що сторони домовились, що погашення кредиту та процентів здійснюватимуться щомісячно згідно графіку, що є додатком до договору.

Пунктом 3.5. кредитного договору передбачено, що позичальник надає кредитодавцю право самостійно визначати порядок погашення заборгованості за кредитним договором.

Протягом дії кредитного договору або до повного погашення кредиту( п. 4.2.) та сплати процентів за користування кредитом Позичальник зобов`язується отримувати пенсію у Барвінківському відділення Ощадбанку та щомісячно сплачувати кредит згідно графіку з пенсійного рахунку відкритому у вищезазначеному банку протягом 36 місяців, починаючи з наступного місяця після укладання цього договору.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між КС «ЛВК» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 269/03 від 30.04.2014, відповідно до якого вона у разі невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором відповідає як солідарний боржник ( а.с. 12).

11 липня 2014 року ОСОБА_2 підписала довгострокове доручення вкладника на списання коштів (ф. 190), яким доручила Барвінківському відділенню АТ «Ощадбанк» починаючи з серпня 2014 року по травень 2015 року списувати щомісяця з її рахунку, відкритому в цій банківській установі, регулярний платіж на користь КС «Лозівський взаємний кредит» по 885 грн. (а.с. 16).

Згідно графіка погашення кредиту та процентів (а.с.11) повернення коштів має відбуватися наступним чином: щомісяця з 31.05.2014 по 30.04.2017 суму по 885 грн., до якої входить сума погашення кредиту та процентів.

Доказів зміни вказаного графіку матеріали справи не містять.

Зобов`язання за кредитним договором відповідач ОСОБА_2 не виконала, та згідно наданих довідок про стан заборгованості за кредитним договором від 30.04.2014 станом на серпень 2017 року суму боргу по кредиту за жовтень 2015 року - квітень 2017 року включно складає 10634,31 грн.; суму заборгованості по відсотках за жовтень 2015 року - серпень 2017 року включно в розмірі 16082,01 грн ( а.с. 31-32).

Як на підставу позовних вимог, КС «ЛВК» посилалась на те, що зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_2 належним чином не виконує. ОСОБА_1 , як поручитель, зобов`язалася відповідати перед КС «ЛВК» за виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором кредиту за № 269/03 від 30.04.2014 року в повному обсязі та у солідарному порядку.

Відповідно до ч. 1ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами ч. 1 ст.627,629 ЦК України згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтями 526,530,610, ч. 1 ст.612 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З матеріалів справи вбачається, що позичальник ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором не виконувала належним чином, а тому станом на серпень 2017 року утворилася заборгованість, яка складає 10634,31 грн борг по кредиту за жовтень 2015 року - квітень 2017 року включно.; та 16082,01 грн - заборгованість по відсотках за жовтень 2015 року - серпень 2017 року включно ( а.с. 31-32).

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано сума платежів, які були здійснені ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості по кредиту спростовуються матеріалами справи, оскільки як вбачається з довідки про стан заборгованості за кредитним договором від 30.04.2014 станом на серпень 2017 року сума боргу по кредиту за жовтень 2015 року - квітень 2017 року розрахована з урахуванням фактичної сплати 22.06.2017 року суми кредиту в розмірі 266,78 грн.( а.с. 31).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Належних та допустимих доказів на спростування розміру кредитної заборгованості ОСОБА_1 суду не надано.

При цьому відповідачкою ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Висновок суду першої інстанції про те, що зобов`язання за кредитним договором № 269/03 від 30.04.2014 року відповідачка ОСОБА_2 належним чином не виконала, тому заборгованості за кредитом за жовтень 2015 року - квітень 2017 року включно складає суму 10634,31 грн доводи апеляційної скарги не спростовують.

Відповідно статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Така правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

Звертаючись з уточненим позовом, КП «Лозівський взаємний кредит» просила стягнути суму заборгованості по відсотках за жовтень 2015 року - серпень 2017 року включно в розмірі 16082,01 грн.

З матеріалів справи вбачається, що строк дії кредитного договору від 30.04.2014, укладеного між Кредитною спілкою «Лозівський взаємний кредит» та ОСОБА_2 сплив 30.04.2017 року.

Оскільки строк кредитування за наданим відповідачу кредитом закінчився 30 квітня 2017 року, вимоги позивача про стягнення відсотків після 30 квітня 2017 року (закінчення строку кредитування) є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Колегія суддів вважає, що підстави для стягнення відсотків, що нараховані кредитодавцем за травень 2017 року по серпень 2017 року в сумі 3260,13 грн. відсутні і в задоволені цих вимог слід відмовити, оскільки такі нарахування здійснені позивачем поза межами строку кредитування.

Таким чином сума заборгованості по кредитному договору від 30.04.2014 за період жовтень 2015 року по квітень 2017 року складається з заборгованості по кредиту в сумі 10634, 31 грн. та заборгованості по процентам в сумі 12821, 08 ( 16082, 01 3260, 13) грн.

Згідно частин 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову(субсидіарну)відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч.1, 2ст. 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настанні строку виконання основаного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті251,252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Виконання сторонами зобов`язання - це здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов`язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п.п.1.2; 2.1;2.2; 4.2 договору поруки до договору кредиту 269/03 від 30.04.2014 поручитель ОСОБА_1 бере на себе солідарний обов`язок в повному обсязі відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_2 ( Боржник) які виникають із вищевказаного кредитного договору на суму 15500, 00 грн. та суму відсотків за користування кредитом між кредитором і боржником. Відповідальність Поручителя настає у випадку, коли Боржник не виконує або неналежним чином виконує свої грошові зобов`язання згідно договору кредита. Днем виникнення зобов`язань Поручителя погасити заборгованість Боржника вважається день закінчення строку виконання зобов`язання за кредитним договором.

Цей договір вступає в дію з моменту його підписання та втрачає свою дію з моменту повного виконання зобов`язань за кредитним договором ( п. 5.1.).

Відповідно до графіка погашення кредиту та процентів (а.с.11) повернення коштів має відбуватися наступним чином: щомісяця з 31.05.2014 по 30.04.2017 суму по 885 грн., до якої входять сума погашення кредиту та процентів.

Оскільки за умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу частинами (щомісячними платежами) та встановлено самостійну відповідальність останнього за невиконання цього обов`язку, то порука припиняється щодо заборгованості по кожному черговому платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, можна зробити висновок про те, що в разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України 29.06.2016 року за результатами розгляду справи № 6-272цс16, зокрема, Верховний Суд прийшов до висновку: якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

При цьому зазначене положення не виключає можливості пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Разом з тим позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Якщо порука припинилася (у тому числі й на підставі непред`явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання), інститут позовної давності не застосовується, тому що право кредитора на пред`явлення вимоги до поручителя та обов`язок поручителя відповідати перед кредитором за порушене позичальником зобов`язання припинилися.

Отже, непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення акцесорного зобов`язання, а отже, й обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом з боржником за основним зобов`язанням.

Строк дії поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, й обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Такі висновки узгодженні в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 490/5224/14-ц.

Суд першої інстанції на вищевказане уваги не звернув, та помилково дійшов висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з поручителя та боржника заборгованості за кредитним договором у заявленому позивачем розмірі.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що КП «ЛВК» пропущений строк пред`явлення вимог до поручителя ОСОБА_1 по періодичним платежам до жовтня 2016 року( включно) , оскільки вимога про погашення пред`явлена лише у травні 2017 року.

Оскільки позов пред`явлено до суду 01 травня 2017 року, з поручителя не підлягають стягненню прострочені чергові платежі за основним зобов`язанням, які виникли за період до листопада 2016 року (включно), оскільки вказана заборгованість виникла поза межами шестимісячного строку, встановленого частиною 4 статті 559 ЦК України, так як договором поруки не передбачено строку дії поруки.

Таким чином, солідарному стягненню з відповідачів на користь КС «ЛВК» підлягає сума заборгованості по кредиту за листопад 2016 року - квітень 2017 року включно в розмірі 4155,80 грн.; сума заборгованості по відсотках за листопад 2016 року - квітень 2017 року включно в розмірі 4641,67 грн., а з ОСОБА_2 підлягає стягненню сума заборгованості по кредиту за жовтень 2015 року по жовтень 2016 року включно в розмірі 6478,51 грн. ( 10634,31 грн. 4155.80 грн.), сума заборгованості по відсотках за жовтень 2015 року по жовтень 2016 року включно в розмірі 8179,41 грн. ( 12821,08 грн.- 4641,67 грн.)

Вимога апелянта щодо направлення справи для розгляду до іншого складу суду першої інстанції, не може бути розглянута колегією суддів, оскільки вирішення такого питання, відповідно до ст. 374 ЦПК України, не входить до повноважень суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, змінивши оскаржуване судове рішення в частині вимог до поручителя та стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь КС «ЛВК» суму заборгованості:

-по кредиту за листопад 2016 року - квітень 2017 року включно в розмірі 4155,80 грн.;

-по відсотках за листопад 2016 року - квітень 2017 року включно в розмірі 4641,67 грн, а всього: 8 797, 47 грн.

та з ОСОБА_2 суму заборгованості:

-по кредиту за жовтень 2015 року по жовтень 2016 року включно в розмірі 6478,51 грн.,

-по відсотках за жовтень 2015 року по жовтень 2016 року включно в розмірі 8179,41 грн.

В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. 1, ч. 13 ст. 141, п.п. «б», «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У випадках скасування або зміни судового рішення суд апеляційної інстанції здійснює новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції; розподіляє судові витрати , понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Матеріали справи свідчать про те, що позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги задоволені на 87,7 % (з 26716,32грн. (10634,31 грн +16082,01 грн) на 23455,39 грн.( 10634,31 грн. ( 4155,80 +6478,51) + 12821,08 грн. ( 4641,67 + 817941)) , з яких в частині солідарного стягнення з відповідачів на 32,9 % (з 26716,32 грн. (10634,31 грн +16082,01 грн) на 8797,47 грн. (4155,80 грн. + 4641,67 грн.)) та в частині стягнення з ОСОБА_2 на 54,8% на 14657,92 грн. (6478,51 + 8179,41) При подачі позову КС «Лозівський взаємний кредит»сплатила судовий збір у розмірі 1600 грн.. ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги сплатила 2400 грн. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь КС «ЛВК» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 526,40 грн. (1600,00 грн. х 32,9 %) , тобто по 263,20 грн з кожного, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 876,80 грн. (1600,00 грн. х 54,8%%) за подачу позовної заяви, а з КС «Лозівський взаємний кредит» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1610, 40 грн. (67,1 % (100% - 32,9 %)за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, п.2 ч.1 ст.374, п.п.2-4 ч. 1 ст.376, 381, 382-384, 389 ЦПК України , суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 листопада 2017 року- змінити.

Позовні вимоги Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» суму заборгованості по кредиту за період листопад 2016 року - квітень 2017 року в розмірі 4155,80 грн.; суму заборгованості по відсотках за період листопад 2016 року - квітень 2017 року в розмірі 4641,67 грн., а всього 8 797 (вісім тисяч сімсот дев`яносто сім) грн. 47 (сорок сім) коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» суму заборгованості по кредиту за період жовтень 2015 року - жовтень 2016 року в розмірі 6478,51 грн., по відсотках за період жовтень 2015 року - жовтень 2016 року в розмірі 8179,41 грн., а всього 14 657 ( чотирнадцять тисяч шістсот п`ятдесят сім) грн. 92 ( дев`яносто дві ) коп..

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» судовий збір, сплачений за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 526 (п`ятсот двадцять шість) грн 40 (сорок) коп., тобто по 263 (двісті шістдесят три) грн. 20 коп, з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» судовий збір, сплачений за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 876 грн. (вісімсот сімдесят шість) грн 80 (вісімдесят) коп.

Стягнути з Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1610 (одна тисяча шістсот десять) грн.40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: О.Ю. Тичкова

О.М. Хорошевський