Справа № 344/1018/20
Провадження № 22-ц/4808/990/21
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Горейко М.Д., Максюти І.О.

секретаря Капущак С.В.

за участю представника апелянта Тернівського М.Ю.

скаржника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 27 квітня 2021 року, постановлену у складі судді Домбровської Г.В. у м. Івано-Франківськ, у справі за скаргою ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій, скасування постанови державного виконавця про зупинення виконавчого провадження, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою, в якій просив визнати неправомірними дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління примусового забезпечення виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Боберського Р.П. про зупинення вчинення виконавчих дій по виконавчому листу № 344/1018/20, виданому Івано-Франківським міським судом 24.03.2020 про стягнення з Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на його користь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 126295,11 грн; скасувати постанову про зупинення вчинення виконавчих дій від 28.07.2020 та зобов`язати відділ примусового виконання рішень в м. Івано-Франківську вчинити виконавчі дії про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

В обґрунтування скарги зазначав, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 лютого 2020 року, яке набрало законної сили 24 березня 2020 року, частково задоволено його позов, стягнуто з ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 126295,11 грн з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів; вихідну допомогу у сумі 30077,64 грн; середній заробіток за час затримки у розмірі 23484,72 грн з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів; моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

На виконання вказаного рішення Івано-Франківським міським судом було видано виконавчі листи, які він пред`явив до виконання.

З моменту звернення із виконавчими листами, державна виконавча служба не повідомляла його про проведені дії. У зв`язку з чим він звернувся із відповідною заявою до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), в якій просив надати документально підтверджену інформацію щодо вчинення виконавчих дій по поданих ним виконавчих листах.

У відповідь на заяву, він отримав копії постанов про зупинення вчинення виконавчих дій від 28.07.2020 по виконавчому листу № 344/1018/20, виданому 24 березня 2020 року.

Вказану постанову старшого державного виконавця вважає протиправною, оскільки така порушує його право на виконання рішення суду та отримання за цим рішенням заробітної плати. Зазначає, що при прийнятті оскаржуваної постанови державний виконавець не врахував гарантії щодо виконання судових рішень, передбачених Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а відтак порушив його конституційне право на своєчасне одержання винагороди за працю.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2021 року скаргу задоволено частково.

Скасовано постанову старшого державного виконавця Івано-Франківського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Боберського Р.П. серії ВП №61678923 від 28.07.2020 про зупинення вчинення виконавчих дій.

Відмовлено у задоволенні решти вимог скарги.

ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» подало апеляційну скаргу, як боржник у виконавчому провадженні, в якій посилається на незаконність ухвали суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» тривалий час знаходиться у стадії банкрутства, а у 2018 році Кабінетом Міністрів України зупинено процедуру банкрутства та прийнято рішення про його приватизацію шляхом включення до переліку об`єктів малої приватизації. Процедура приватизації досі триває. При цьому, чинне законодавство врегульовує особливий статус майна державних підприємств, що перебувають на стадії приватизації. Так, п. 12 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено безумовну вимогу щодо правомірного обов`язку державного виконавця зупинити виконавчі дії по виконанню стягнень в усіх виконавчих провадженнях, відкритих тільки щодо державних підприємств, включених до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував дану норму, що призвело до постановлення неправомірної ухвали суду, якою поновлено усі виконавчі дії щодо ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод».

Крім того, зазначено, що оскаржувана ухвала спонукала державного виконавця поновити дії в усіх виконавчих провадженнях, що до 17.05.2021 року були ним правомірно зупинені, у тому числі, по тих, які відкриті за виконавчими листами, рішення по яких не набрали законної сили. А також завдає шкоди в особливо великих розмірах державному підприємстві і державі загалом.

Із урахуванням викладеного, просить скасувати ухвалу Івано-Франківського міського суду від 27.04.2021.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначає про те, що оскаржувану ухвалу вважає законною та обґрунтованою, а відтак просить залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вказує на те, що зупинення вчинення виконавчих дій порушує його право на виконання судового рішення та отримання за цим рішенням заробітної плати. У той же час, відсутність коштів, арешт рахунків, про що зазначає апелянт в обґрунтування своїх доводів не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові заробітної плати. Тобто сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримав, просив задоволити скаргу та скасувати рішення, відмовивши в задоволенні скарги. Суду пояснив, що фінансове становище підприємства критичне. Внаслідок відновлення виконавчого провадження по скаржнику, відновлено всі виконавчі провадження по заводу та заблоковано всі рахунки. За таких обставин підприємство взагалі позбавлено можливості погашати будь -що. Процес приватизації підприємства дійсно триває і час його звершення невідомий, але з огляду на пряму норму ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець правомірно зупинив провадження, що б дало можливість підприємству працювати.

Скаржник ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечив, просив відмовити в її задоволенні за безпідставністю. Суду пояснив, що підприємство фактично має повну можливість працювати на повну потужність, однак новим керівництвом все робиться так, щоб мінімізувати таку спроможність і довести його до банкрутства. Навіть за умови простою, підприємство може погасити всю заборгованість по зарплаті за рахунок оренди та поступлення коштів від укладених договорів. Однак ніхто таких дій не вживає. Вважає, що ситуація із заборгованістю склалася штучно. На сьогодні заробітна плата не виплачується, що стало причиною його звільнення в тому числі, хоча така можливість у підприємства є.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На думку колегії суддів, оскаржуване рішення відповідає наведеним нормам.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12.02.2020 року у справі №344/1018/20, яке набрало законної сили 20.03.2020 року стягнуто з Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод», на користь ОСОБА_2 нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.01.2019 року по 22.11.2019 року в сумі 126 295 (сто двадцять шість тисяч двісті дев`яносто п`ять) гривень 11 копійок з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів, вихідну допомогу в сумі 30 077 (тридцять тисяч сімдесят сім) гривень 64 копійки та середній заробіток за час затримки в розмірі 23 484 (двадцять три тисячі чотириста вісімдесят чотири) грн. 72 коп. з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів та моральну шкоду в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

На виконання даного судового рішення Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області 24.03.2020 року видано виконавчий лист.

На виконання виконавчого листа Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.03.2020 року у справі № 344/1018/20 державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) було відкрито виконавче провадження № 61678923.

Наказом Фонду державного майна України від 27.12.2018 № 1637 «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації в 2019 році» прийнято рішення про приватизацію Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод».

Постановою старшого державного виконавця Івано-Франківського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Боберського Р.П. серії ВП №61678923 від 28.07.2020 року зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа №344/1018/20, виданого 24.03.2020 року Івано-Франківським міським судом.

Обґрунтовуючи рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна», як і Законом № 1404-VIII не встановлюється заборона (мораторій) на звернення стягнення на підставі виконавчих документів, які підлягають примусовому виконанню на майно боржника у разі його включення до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.

В силу приписів ст. 19 Конституції України, ст. 1 Закону № 1404-VIII державний виконавець повинен вчиняти виконавчі дії не лише з дотриманням Закону України «Про виконавче провадження», а й відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження.

Водночас, Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та особливості їх виконання (ч. 1 ст. 1 цього Закону), саме цим Законом затверджено порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою. У спірних правовідносинах зупинення вчинення виконавчих дій порушує право ОСОБА_2 на виконання судового рішення та отримання за цим рішенням заробітної плати за рахунок реалізації майна боржника, тому наявні підстави для часткового задоволення скарги.

Апеляційний суд вважає такий висновок правильним.

Відповідно до частини 1 статті 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження».

Так, частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Підстави та порядок зупинення вчинення виконавчих дій визначено статтею 34 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі, зокрема:

12) включення державних підприємств або пакетів акцій (часток) господарських товариств до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.

Посилаючись на дану обставину, державним виконавцем винесено оскаржувану постанову про зупинення вчинення виконавчих дій.

Водночас, гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів визначених Законом України «Про виконавче провадження"», та особливості їх виконання встановлюються Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI.

Так, Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та особливості їх виконання (ч. 1 ст. 1 цього Закону), саме цим Законом затверджено порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою.

Відповідно до частини 1 ст. 2 цього Закону держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державне підприємство. Виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених Законом.

Таким чином, державний виконавець зобов`язаний враховувати і норми Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (ст. 22 Конституції України).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В спірному випадку, зупинення вчинення виконавчих дій порушує основоположне право ОСОБА_2 - на виконання судового рішення та отримання за цим рішенням заробітної плати.

На час вирішення спору виконавчий лист від 24.03.2020 року Івано-Франківського міського суду у справі №344/1018/20 про стягнення заробітної плати на користь ОСОБА_2 не виконаний.

Посилання апелянта на часткове його виконання в сумі 23484,73 грн та вихідної допомоги в сумі 23520,78 грн не спростовує того факту, що більша частина коштів не виплачена.

При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, процес приватизації ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» (боржника) розпочався ще у 2018 році і з того часу не завершений, тривалість його невідома, тому зупинення вчинення виконавчих дій призводить до порушення норм законодавства щодо строків виплати заробітної плати та невиконання судового рішення про стягнення заробітної плати на користь ОСОБА_2 .

Тому таке право підлягає судовому захисту виходячи з принципу верховенства права. Державні процедури не повинні мати переваги над реалізацією громадянами своїх прав.

Згідно ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 №95, ратифікованою Україною 04.08.1961, Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Зазначені положення Конвенції узгоджуються з положеннями Конституції України та прийнятим на їх виконання спеціальним законодавством.

Тому з огляду на наведене, суд дійшов правильного висновку, що оскаржувана постанова від 28.07.2020 року про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 61678923 є необґрунтованою та підлягала скасуванню.

Доводи апелянта щодо погіршення платоспроможності підприємства внаслідок скасування оскаржуваної постанови не заслуговують на увагу, оскільки будучи юридичною особою, підприємство зобов`язане вживати заходів на погашення заборгованості по заробітній платі.

Щодо неправильного застосування судом першої інстанції спеціального закону, як то п. 12 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», слід зазначити, що суд правильно та обґрунтовано виходив з необхідності в даному випадку врахування норм Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та норм Конституції України, як норм прямої дії.

Суд правильно виходив з того, що захист та реалізація прав громадян повинні бути не декларативними, а реальними і при здійсненні своїх повноважень державний виконавець виходячи з предмету виконання, повинен був врахувати в тому числі і вимоги наведених законів.

Статтями 4 та 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначений механізм стягнення коштів з державного підприємства і за умови вчинення виконавчих дій, державний виконавець вправі був забезпечити виконання судового рішення. Це спростовує доводи апелянта, щодо неможливості його виконання в силу критичного фінансового стану підприємства.

Суд повно та всебічно з`ясував всі обставини у даній справі та прийшов до правильного висновку, тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 27 квітня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» (вул. Хриплинська, 11, м. Івано-Франківськ, 76002, ) на користь держави несплачений судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 2270 грн., сплату якого було відстрочено до ухвалення рішення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 липня 2021 року.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Горейко М.Д.

Максюта І.О.