Справа № 490/7242/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Ковальової Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про встановлення режиму окремого проживання подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

27.10.2020 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якій вона просить суд встановити факт окремого проживання подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які перебувають у шлюбі, зареєстрованому 29.12.2015 року, актовий запис № 1030.

В обґрунтування вимог посилається на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 2015 року. В шлюбі в них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти перебувають на утриманні матері та проживають з нею за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира є особистою власністю позивачки.

Навесні 2020 року відносини між сторонами поступово почали погіршуватися. Посилилися непорозуміння та конфлікти щодо поглядів та побудову сімейного життя, обов`язків кожного, оскільки сторони мають протилежні погляди на шлюб та піклування один про одного.

З червня 2020 року сторони не проживають однією сім`єю, спільного господарства не ведуть. Відповідач проживає окреме в квартирі своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 .

Неодноразові спроби та розмови щодо налагодження сімейного життя та збереження шлюбних відносин виявилися марними. На сьогоднішній день шлюб є формальним, відносини, що притаманні подружжю відсутні. Разом з цим, відповідач не бажає встановлювати режим окремого проживання та хоче зберегти шлюб.

Позивачка вважає, що найкраще для сторін та дітей буде окреме проживання, оскільки розірвання шлюбу є неможливим в силу ч. 2 ст. 110 СК України.

Діти проживають з позивачкою, проте відповідач спілкується з дітьми, бере старшу доньку до себе (оскільки молодша дитина є новонародженою), приймає участь у їх вихованні.

Так, подальше сумісне проживання неможливо, для збереження здорового психологічного стану дітей та збереження цінностей, поваги батьків один до одного, тому позивачка не бажає проживати разом з відповідачем та в подальшому вважає неможливим зберегти їх шлюб.

Чоловік відмовляється звертатись до суду із спільною заявою в порядку окремого провадження.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2020 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Чулупа О.С.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 23.11.2020 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом.

На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 12.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 22.02.2021 року прийнято до свого провадження справу за вищезазначеним позовом. Залучено до участі у справі Службу с правах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07.05.2021 року закрито підготовче провадження у справі за вказаним позовом та справу призначено до судового розгляду по суті.

17.03.2021 року до канцелярії суду надійшла заява від позивачки про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідач повідомлявся судом про розгляд справи у встановленому законом порядку, в судове засідання не з`явився, заяв та клопотань до суду не надав.

Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

29.12.2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, актовий запис 1030, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 29.12.2015 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції.

Від вказаного шлюбу у сторін народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з ч.ч. 1, 3, 4 ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.

Статтею 120 СК України передбачено, що встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором.

У разі встановлення режиму окремого проживання - майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що при застосуванні положень статей 119, 120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст. 119 СК, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення режиму окремого проживання позивачка як на підстави позову зазначила, що з 29.12.2015 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, а з червня 2020 року вони не проживають однією сім`єю, спільне господарство не ведуть.

При цьому, судом відзначається, що в порушення вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, будь-яких доказів (якими можуть бути письмові, речові та електронні докази, висновки експертів та показання свідків) тобто будь-яких даних, на підставі яких суд міг би встановити наявність зазначених позивачкою обставин (фактів), якими обґрунтовуються її вимоги про встановлення режиму окремого проживання між подружжям з червня 2020 року позивачкою суду не надано, та судом їх наявності не встановлено.

Поряд з цим, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Свобода в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відноситься до основної засади судочинства відповідно (п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Таким чином, надання доказів, які мають бути належними, допустимими та достовірними з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі.

При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до частини другої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Слід також зазначити, що суду не заявлялось позивачем письмових або усних заяв чи клопотань про витребування, надання або долучення до матеріалів справи будь-яких інших доказів, крім тих, що наявні в матеріалах справи, на підтвердження обґрунтувань та вимог позову щодо наявності між подружжям режиму окремого проживання, у тому числі, починаючи з червня 2020 року.

Пунктом 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, наданих позивачкою доказів, та оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, та приймаючи до уваги відсутність доказів на доведеність вимог позову, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його недоведеністю.

Крім того, суд зазначає, що режим окремого проживання подружжя - це встановлений судовим рішенням певний порядок життя подружжя, який з одного боку характеризується наявністю шлюбу, а з іншого проживанням подружжя в різних місцях, але з дотриманням усіх обов`язків щодо утримання своїх неповнолітніх дітей.

Поряд з цим, відповідно до відомостей автоматизованої системи документообігу суду (програми суду Д-3) рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.04.2021 року у справі № 490/8610/20 задоволено позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Розірвано шлюб, зареєстрований 29 грудня 2015 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис № 1030. Рішення набрало законної сили 06.05.2021 року.

Отже, на теперішній час шлюб між сторонами розірвано, сторони не є подружжям, а в ході розгляду даної справи судом не встановлено всіх умов та обставин, передбачених ст.119 СК України.

Враховуючи наведене вище, в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 83, 265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ), третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про встановлення режиму окремого проживання подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін