Справа № 438/1611/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/811/1797/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

секретар: Скакун І.А.

за участі в судовому засіданні представників позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Бориславського міського суду Львівської області в складі судді Слиша А.Т. від 11 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , Бориславської державної нотаріальної контори, комунального підприємства Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Бориславської міської ради Львівської області, виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області, ОСОБА_8 , відділу реєстрації Бориславської міської ради Львівської області про визнання недійсним договору дарування, скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на власність, скасування державної реєстрації права власності, зобов`язання до вчинення дій, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 11 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , Бориславської державної нотаріальної контори, Комунального підприємства Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Бориславської міської ради Львівської області, Виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області, ОСОБА_8 , Відділу реєстрації Бориславської міської ради Львівської області про визнання недійсним договору дарування, скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на власність, скасування державної реєстрації права власності, зобов`язання до вчинення дій відмовлено.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та прийняти нове про задоволення позовних вимог.

Зазначає, що відповідно до рішення Бориславського міського суду Львівської області від 15 листопада 2012 року у справі №2-42/2011р. встановлено, що договір дарування від 05.04.1963 року ОСОБА_9 будинку на АДРЕСА_1 ОСОБА_10 , зі змістом якого вона ознайомилась в 2009 році, є недійсним, оскільки із змісту цього договору встановлено, що за неграмотну ОСОБА_9 договір підписав ОСОБА_11 , але є загальновідомим той факт, що вона була писемною, а відповідно договір недійсний. Звертає увагу на те, що відповідно до вказаного рішення було визнано недійсним договір дарування від 05.04.1963 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Вказує, що ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таким чином ОСОБА_10 не набула подарованого їй будинку, а будинок залишився у власності ОСОБА_9 . Таким чином, Договір дарування від 21 квітня 1969 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 неможна вважати укладеним, оскільки ОСОБА_6 розпорядилась майном, яке їй не належало. Вказує на те, що після смерті ОСОБА_9 будинок набули у власність ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_10 по 1/4. Таким чином, свідоцтво на спадщину за законом від 13 серпня 1987 року слід скасувати, оскільки спадкоємці ОСОБА_12 , а саме його дружина ОСОБА_15 та його діти: ОСОБА_16 і ОСОБА_7 набували майно в обсязі який не міг належати ОСОБА_12 , оскільки сторони були повернуті у попередній стан до 1963 року і майно могло належати всім без виключення спадкоємцям. Крім цього, зазначає, що слід скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 8 липня 2009 року, згідно якого майно перейшло ОСОБА_8 , як таке, що в обсязі перевищувало те, майно, яке насправді належало померлій.

Окрім представників позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , учасники справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та зважаючи на те, що від Бориславської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивачів на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши учасників справи в межах доводів позовної заяви, заперечень, заяви про уточнення позовних вимог, збільшення позовних вимог, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у суді першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1-ч.3 ст.12, ст. 141, п.п 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч.5 ст.12, ст.ст. 204, 215, 257, ч.ч.1,2,3 ст. 261, ч.ч.3,4,5 ст. 267, ст. 317 ЦК України, ППВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009, ст. 41 Конституції України, та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що родина у складі: голова родини ОСОБА_9 , 1889 р.н., члени родини ОСОБА_17 , 1914 р.н., ОСОБА_12 , 1922р.н., ОСОБА_14 , 1933 р.н., ОСОБА_10 , 1935 р.н. була переселена у 1945 році у Сталінську область УРСР у зв`язку з угодою від 09.09.1944 року між урядом УРСР та Польським комітетом Національного Визволення Польщі з села Чорноріки Кросненського повіту Жешівського воєводства (Польща). Вказаний факт було встановлено рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 29.11.2016 у справі №438/1454/15, яким апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх представника ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Бориславського міського суду від 25.04.2016 в частині відмови у задоволенні заяви в частині вимоги про встановлення факту переселення - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким заяву задоволено, в решті рішення суду залишено без змін. Рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради депутатів трудящих від 20.12.1949 №983/32 закріплено будинок по АДРЕСА_2 за переселенцем з Польщі ОСОБА_9 , згідно опису майна, зданого в Польщі, та затверджено розрахунок вартості майна, зданого в Польщі, наданого у м.Бориславі та різницю на користь ОСОБА_18 . На підставі вищевказаного рішення Бориславської міської ради депутатів трудящих від 20.12.1949 №983/32 ОСОБА_9 видано свідоцтво про право власності від 13.05.1953р. за №451, згідно з яким домоволодіння по АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_9 . 05.04.1963 між ОСОБА_9 та ОСОБА_19 було укладено договір дарування, посвідчений Бориславською нотаріальною конторою, за яким ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_10 будинок АДРЕСА_2 . Проте, вказаний договір дарування визнано недійсним рішенням суду від 15.11.2012. ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва по смерть серії НОМЕР_1 від 29.01.2014, виданого повторно відділом ДРАЦС реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції у Львівській області. Згідно з копією оскаржуваного позивачами договору дарування від 21 квітня 1969 року, посвідченого нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Петруняк І.О., ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_12 належний ОСОБА_4 житловий будинок з належними до нього надвірними будовами в АДРЕСА_1 , житлова площа цього житлового будинку становить 37,37 кв.м. Зі змісту договору також випливає, що вказаний житловий будинок належав ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого Бориславською нотаріальною конторою 05.04.1963 року за реєстром №773, який зареєстрований у Дрогобицькому МБТІ в реєстровій книзі №2 під №451. Згідно з копією рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради депутатів трудящих від 18.12.1975 №511 «Про часткове перейменування назв вулиць та впорядкування нумерації будинків в м.Бориславі» та копії додатку до нього, будинку АДРЕСА_1 надано новий номер 4 (власник ОСОБА_10 ). Після смерті ОСОБА_12 вказане нерухоме майно успадкували: його дружина ОСОБА_15 та його діти: ОСОБА_16 і ОСОБА_7 (відповідач). Зокрема, згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 13 серпня 1987 року нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Петруняк І.О., яке також оскаржується позивачами, спадкоємцями майна ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є у рівних частках кожний: його дружина ОСОБА_15 та його діти: ОСОБА_16 і ОСОБА_7 , що проживають у АДРЕСА_2 . Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво складається з жилого будинку з господарським будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_2 , і розташований на земельній ділянці розміром 1508 кв.м. Зі змісту свідоцтва також випливає, що будинок з господарськими будівлями належали померлому ОСОБА_12 на підставі договору дарування, посвідченого Бориславською нотаріальною конторою 21.04.1969 за реєстровим №1019, який зареєстрований у Дрогобицькому МБТІ під №451. Після смерті ОСОБА_16 його частку житлового будинку по АДРЕСА_2 (1/3 ідеальна частина) успадкувала його донька відповідач ОСОБА_8 . Зокрема, згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 08 липня 2009 року державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Матолич-Обрізко Г.С., яке також оскаржується позивачами, спадкоємцем всього майна ОСОБА_16 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є його донька ОСОБА_8 . Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається з 1/3 ідеальної частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 . Зазначена частина житлового будинку належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Бориславською держнотконторою 13.08.1987 за р.№1842. Таким чином, станом на 01.01.2013 право власності на будинок на АДРЕСА_2 зареєстровано за трьома співвласниками: ОСОБА_15 1/3 ід.ч. (свідоцтво про право на спадщину від 13.08.1987, р.№1842, видане Бориславською ДНК); відповідачем ОСОБА_7 - 1/3 ід.ч. (свідоцтво про право на спадщину від 13.08.1987, р.№1842, видане Бориславською ДНК); відповідачем ОСОБА_8 - 1/3 ід.ч. (свідоцтво про право на спадщину від 08.07.2009, р.№1059, видане Бориславською ДНК), що стверджується матеріалами інвентарної справи на будинковолодіння АДРЕСА_2 , а також не заперечується учасниками справи. Позивачі просили скасувати вищевказаний договір дарування від 21 квітня 1969 року на підставі рішення суду від 15 листопада 2012 року у справі №2-42/2011 р. Зокрема, рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 15 листопада 2012 року в справі №2-42/2011р. (№2/1301/22/2012р.) було частково задоволено позов ОСОБА_20 до ОСОБА_6 , Бориславської міської ради, виконавчого комітету Бориславської міської ради, треті особи ОСОБА_5 , Бориславська державна нотаріальна контора, КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО», ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ДКП ЖЕК №3. Зокрема, визнано недійсним договір дарування від 05.04.1963, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . У решті позову: про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради №983/32 від 20.12.1949; про визнання частково недійсним свідоцтва на право власності від 13.05.1953 на будинок АДРЕСА_2 , видане на ОСОБА_9 , оскільки ОСОБА_9 була переселена не одна і їй могло належати тільки 1/5 будинковолодіння, будинок був поділений на дві квартири; про визнання за ОСОБА_13 права власності на квартиру АДРЕСА_3 , позначену на поверховому плані цифрами 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1, в якій вона прожила з моменту переселення по день смерті; про визнання за ОСОБА_13 права користування 1/2 земельної ділянки, на якій розташований будинок АДРЕСА_2 , в який її бабуся була переселена з Польщі, і прожила та користувалась земельною ділянкою 59 років - відмовлено. Зі змісту вказаного рішення випливає, що договір дарування від 05.04.1963 було визнано недійсним, оскільки зі змісту договору вбачалося, що за неграмотну ОСОБА_9 за її проханням договір підписала інша особа, проте, судом було встановлено, що 1958 року ОСОБА_9 підписала інший договір дарування особисто, що був засвідчений нотаріально, відтак, ОСОБА_9 не могла бути неграмотною на час підписання договору дарування від 05.04.1963. Вказане рішення суду не оскаржувалося в апеляційному порядку та набрало законної сили. Позивачі просять скасувати вказаний договір дарування від 21 квітня 1969 року на підставі рішення суду від 15 листопада 2012 року у справі №2-42/2011 р., та посилаються на те, що позивач ОСОБА_4 не набула подарованого їй будинку по АДРЕСА_4 , а будинок залишився у власності ОСОБА_9 . Вважають, що після смерті ОСОБА_9 будинок на АДРЕСА_2 набули у власність ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_10 по 1/4. Також позивачі посилаються на норми ст.ст.216, 236 ЦК України та ст.59 ЦК УРСР. Однак, з такими доводами позивачів в обґрунтування позову суд не погодився з таких підстав. На час укладення оспорюваного договору дарування поняття угод, умови їх чинності, наслідки недодержання законодавства при їх укладенні регулювалося главою 3 ЦК Української РСР. При зверненні до суду з даним позовом позивачі не навели жодних передбачених законодавством підстав для визнання недійсним та скасування договору дарування №1019 від 21.04.1969, не вказали які порушення допущено сторонами оспорюваного договору на час його укладення. Суд встановив, що на час укладення оспорюваного договору від 21 квітня 1969 року позивач ОСОБА_4 була єдиним власником відчужуваного будинковолодіння на АДРЕСА_2 . Відтак позивач ОСОБА_4 як власник мала права розпорядитися належним їй майном на свій розсуд. При цьому, договір, на підставі якого ОСОБА_4 набула права власності на будинок було визнано недійсним більш ніж 40 років. З огляду на викладене, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про скасування договору дарування №1019 від 21.04.1969 року на будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення суду від 15 листопада 2012 року у справі №2-42/2011 р. відповідно до вказаного рішення було визнано недійсним договір дарування 1963р. на будинку АДРЕСА_1 . При цьому, суд врахував, що позивачі належним чином не обґрунтували вказані позовні вимоги та не надали суду жодного доказу на підтвердження обґрунтованості вказаних позовних вимог. Позовні вимоги про скасування свідоцтва № НОМЕР_2 про право на спадщину за законом від 13 серпня 1987 року; скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 8.07.2009; визнання права власності на 1/4 будинку в АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 ; визнання права власності на 1/4 будинку в АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 ; скасування свідоцтва про право на власність на будинок АДРЕСА_2 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 ; скасування державної реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_2 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 ; зобов`язання відділу реєстрації Бориславської міської ради Львівської області скасувати запис про державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_2 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 ; зобов`язання нотаріуса належно оформити документи на домоволодіння по АДРЕСА_2 за спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_9 ; зобов`язання Дрогобицьке МБТІ та ЕО внести відповідні зміни в інвентарну справу на дане будинковолодіння по АДРЕСА_2 є похідними вимогами, які також не можуть бути задоволені. Крім цього позивачі не зазначають у чому саме полягає неправомірність оспорюваних документів як свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право на власність на будинок, відтак вони на цей час є чинними та підтверджують право власності інших осіб (відповідачів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ) на нерухоме майно. Також суд не брав до уваги посилання позивачів на те, що після смерті ОСОБА_9 будинок на АДРЕСА_2 набули у власність ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_10 по 1/4, - як підставу для задоволення позовних вимог про визнання за позивачами права власності по 1/4 на спірний будинок, оскільки на час смерті ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) будинок на АДРЕСА_2 не був зареєстрований за спадкодавцем ОСОБА_9 , відтак не входив до складу спадкового майна, що стверджується також копіями матеріалів спадкової справи №24/2014, заведеної після смерті ОСОБА_9 . При цьому суд не брав до уваги посилання представника відповідача Бориславської міської ради Львівської області та виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області про те, що позовна вимога щодо скасування договору дарування від 21 квітня 1969 року вже була предметом розгляду Бориславським міським судом, тому не може бути предметом розгляду повторно, - оскільки суд встановив, що така позовна вимога була заявлена у справі між іншими сторонами та з інших підстав (цивільна справа у Бориславському міському суді №2-426/2006). Зокрема, рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 14.11.2006 у справі №2-426/2006, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 27.08.2007 від 27.08.2007, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_15 , ОСОБА_21 , ОСОБА_7 , третя особа Бориславська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним. Зокрема, позивач просила визнати недійсним договір дарування від 21.04.1969 з тих підстав, що відчужуючи будинок братові вона мала на увазі, що її сестра, яка проживала у будинку буде співвласником будинку, а також з тих підстав, що на час укладення такого договору дарування мала бути письмова згода осіб, які проживали у будинку. Крім цього, позивачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 просили скасувати рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради про приватизацію прибудинкової території за адресою АДРЕСА_2 ; зобов`язати відділ реєстрації Бориславської міської ради Львівської області скасувати запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку для обслуговування будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 . Однак, позивачі для підтвердження вказаних позовних вимог не надали жодних доказів щодо існування будь-якого рішення щодо приватизації прибудинкової території за адресою АДРЕСА_2 , не зазначили дату прийняття такого рішення, осіб, щодо яких вказане рішення прийнято, не надали жодних доказів щодо перебування земельної ділянки для обслуговування будинку АДРЕСА_2 у власності ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 . Не здобуто жодних доказів також під час судового розгляду, при цьому представник відповідача Бориславської міської ради, виконавчого комітету Бориславської міської ради у судовому засіданні заперечив ту обставину, що земельна ділянка за вказаною адресою надавалася будь-якій особі у власність. Крім того, виконком Бориславської міської ради не наділений повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками. Згідно з копією рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради депутатів трудящих №520 від 05.06.1953 «Про наслідки обміру земель по будівельному кварталу №20» та копією архівного витягу додатку №1 до вказаного рішення виконкому, за землекористувачем будинку АДРЕСА_2 ( ОСОБА_9 ) зареєстровано 1508 кв.м. земельної ділянки, залишено на тимчасове користування землекористувача 318 кв.м. Таким чином, вказані позовні вимоги щодо земельної ділянки на АДРЕСА_2 , задоволенню не підлягають. Що стосується заявленої позивачами позовної вимоги зобов`язати договірну сторону Україну в порядку ст.9 Конституції України виконати Міждержавну угоду від 09.09.1944р. щодо примусово переселеної родини ОСОБА_9 та її спадкоємців надати 3 га землі у т.ч. 1,8 га, сарай, комору 72 м.3, криницю в м.Борислав тощо з метою поновлення прав і законних інтересів примусово переселеної родини, - суд зазначив таке. Угода між Урядом УРСР і Польським Комітетом національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 09.09.1944 є міжнародним договором міжурядового характеру. Відповідно до ст.6 Закону України «Про правонаступництво України» Україна підтверджує свої зобов`язання за міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення незалежності України. Позивачі, заявляючи позовну вимогу про зобов`язання договірної сторони України вчинити певні дії, не скористалися правом залучити належного відповідача. Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що за переселенцем з Польщі ОСОБА_9 рішенням виконкому Бориславської міської ради трудящих від 20.12.1949 №983/32 було закріплено житловий будинок на АДРЕСА_2 згідно опису майна, зданого в Польщі та затверджено такий розрахунок: здано майна в Польщі на 9600 крб.; надається майна в ОСОБА_22 на 8122 крб., різниця на користь Оршак 1478 крб. На підставі вищевказаного рішення та опису майна від 20.12.1949 №983/32 ОСОБА_9 було видано свідоцтво про право власності від 13.05.1953 за № НОМЕР_3 , згідно з яким домоволодіння по АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_9 . Крім цього, встановив, що ОСОБА_9 відшкодовано різницю вартості майна, залишеного у Польщі, що стверджується листом міського голови м.Борислава №3-47/25 від 23.07.2014 та не заперечується сторонами справи. ОСОБА_9 з проведеним розрахунком погодилася та його не оскаржувала. З урахуванням наведеного, відсутні підстави для задоволення зазначеної позовної вимоги. Що стосується заявленого представником відповідача Бориславської міської ради Львівської області, виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності суд зазначив таке. У справі, що розглядається позивачі просять скасувати договір дарування від 21.04.1969 на підставі рішення суду від 15.11.2012 у справі № 2-42/2011, яке набрало законної сили 27.11.2012. Позивачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 брали участь у справі № 2-42/2011 як відповідач та третя особа, відтак їм було відомо про існування вказаного судового рішення. Проте з даним позовом позивачі звернулися лише 29.12.2015, тобто зі спливом трирічного строку позовної давності. При цьому, позивачі не просили поновити строк. Також щодо позовної вимоги у частині зобов`язання договірну сторону Україну виконати Міждержавну угоду від 09.09.1944р. позивачі не зазначають жодних причин пропущення позовної давності, не просять його поновити, хоча дії з виконання відповідних зобов`язань за міжнародним договором здійснювалися ще 1949 року, коли рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради депутатів трудящих від 20.12.1949 за переселенцем ОСОБА_9 було закріплено будинок по АДРЕСА_2 , згідно опису майна, зданого в Польщі. Представник відповідача Бориславської міської ради Львівської області, виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області заявив клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову, тому суд вважав можливим застосувати строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (з урахуванням ч.4 ст.267 ЦК України). З урахуванням ст.141 ЦПК України та оскільки Законом України «Про судовий збір» позивачів звільнено від сплати судового збору, суд дійшов висновку про віднесення судових витрат за рахунок держави.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду цілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону та підстав для скасування оскаржуваного рішення суду немає.

29.12.2015р. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_7 , Бориславської державної нотаріальної контори, комунального підприємства Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Бориславської міської ради Львівської області, виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області, ОСОБА_8 , відділу реєстрації Бориславської міської ради Львівської області, у якому просили визнати власником домоволодіння по АДРЕСА_2 ОСОБА_9 та визнати свідоцтво про право власності від 13.05.1953р. дійсним у відповідності з технічним паспортом на житловий будинок тощо; Зобов`язати Комунальне підприємство ДМБТІ та ЕО поновити зареєстрацію домоволодіння по АДРЕСА_2 за ОСОБА_9 в належний спосіб оформити право власності всі документи. Зобов`язати нотаріуса скасувати договір дарування 15.05.1963, та договір дарування 1969р. свідоцтва про право на спадщину та всі на підставі рішення 15.11.2012р. Зобов`язати відповідачів повернути домоволодіння ОСОБА_9 та її спадкоємцям. Стягнути з Державної нотконтори та відповідачів солідарно на їхню користь, судові витрати матеріальну та моральну шкоду 20 000 грн.

22.11.2016р. ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та їх представник ОСОБА_1 подали суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій остаточно просили:

?скасувати договір дарування №1019 від 21.04.1969 року на будинок АДРЕСА_2 укладений між ОСОБА_23 та ОСОБА_12 ;

?скасувати державну реєстрацію права власності на будинок в АДРЕСА_2 ОСОБА_12 , що зареєстрована за №451 в Дрогобицькому МБТІ;

?скасувати свідоцтво № НОМЕР_2 про право на спадщину за законом від 13 серпня 1987 року виданому Бориславською державною нотаріальною конторою, після смерті ОСОБА_12 успадкували, це будинковолодіння його: дружина ОСОБА_15 , син: ОСОБА_16 та донька ОСОБА_7 ;

?скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.07.2009р. видане Бориславською державною нотаріальною конторою 08.07.2009р. №1059 ОСОБА_8 та реєстрацію права власності на нерухоме майно 1/3 будинку на АДРЕСА_2 ;

?скасувати рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради на приватизацію прибудинкової території за адресою АДРЕСА_2 ;

?визнати право власності в порядку спадкування на нерухоме майно будинковолодіння за АДРЕСА_2 за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ;

?зобов`язати Бориславську міську раду договірну сторону України виконати зобов`язання по Міжнародній угоді 09.09.1944р. та інструкцію до неї, а саме прийняти рішення про надання майна та 3,0 га землі в м. Бориславі переселеній родині ОСОБА_9 в 1945р. в м. Бориславі.

В обґрунтування позову посилаються на те, що відповідно до рішення Бориславського міського суду Львівської області від 15 листопада 2012 року у справі №2-42/2011 р. встановлено, що родина у складі: голови родини ОСОБА_9 , 1889 р.н., та члени родини: ОСОБА_13 , 1914 р.н., ОСОБА_12 , 1922 р.н., ОСОБА_14 , 1933 р.н., ОСОБА_10 , 1935 р.н., у 1946 році були примусово переселені в1945р. у Сталінську область Україну із Чорноріки Кроснянського повіту, Жешівського воєводства (Польща) згідно Міждержавної угоди 09.09.1944р., яка стала частиною законодавства України і підлягає виконанню договірною стороною Україною і згідно рішення ВК Бориславського МР депутатів трудящих за № 983/32 від 20.12.1949р. по АДРЕСА_2 . При переселенні ними було залишено господарське майно, яке складалось з житлового будинку - 336 м.3, сараю, комори - 72 м.3, криниці. Сім`я мала 3 га землі, в т.ч. 1,8 га - орної. Сума залишеного майна 9734 крб. Згідно з повідомленням Державного архіву Львівської області №718/01-36 від 13.09.2011 встановлено, що в алфавітному списку переселенців з Польщі, з якими проводилися розрахунки за залишене майно в Польщі і отримані в УРСР по Старо-Бешевському району Сталінської області на осіб, з якими проведена часткова оплата за оригіналами описів майна (список без дати), зазначено: ОСОБА_9 , в графі «дата проведення розрахунків» вказано - 26 вересня 1946 року; у графі «дата проведення розрахунків» вказано - 26 вересня 1946 року; в графі «виплачена грошова різниця вартості майна, залишеного у Польщі» - вказано 110. Відомостей про те, яким чином родина ОСОБА_9 прибула з Старо-Бешевського району Сталінської області в м. Борислав Дрогобицької області, не виявлено. Як встановлено із рішення виконкому Бориславської міської ради депутатів трудящих №983/32 від 20.12.1949 «Про відміну рішення міськвиконкому від 18.07. №604/20 та рішення від 05.11.1949 р. №838/28 «Про закріплення будинку по АДРЕСА_5 за переселенцем з Польщі ОСОБА_9 » будинок по АДРЕСА_2 закріплено за переселенцем з Польщі гр. ОСОБА_9 згідно опису майна, зданого в с. Чорноріки тепер Польща затверджений такий розрахунок: Здано майна в Польщі на 9600 крб.; Надається майна в Бориславі на 8122 крб. Різниця на користь Оршак 1478 крб. Зобов`язано начальника міськжитлоуправління вселити ОСОБА_9 переданий їй будинок, а Бориславський МФВ провести розрахунок відповідно з цим рішенням. Із заяви ОСОБА_9 від 03.07.1949 року до виконкому міської ради м.Борислава, остання просила управу оформити їй по її документах 9600 крб., як переселенцю з Польщі. Встановлено, що родина у складі: голова родини ОСОБА_9 , 1889 р. н., та члени родини: ОСОБА_14 , 1914 р.н., ОСОБА_12 , 1922 р.н., ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , 1935 р.н., поселилися в будинку по АДРЕСА_2 . При чому ОСОБА_9 в цьому будинку проживала з ОСОБА_12 , 1922 р.н., ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , а її дочка ОСОБА_13 проживала в цьому будинку окремо в кімнаті даного будинку, як одинока мама виховувала доньку ОСОБА_24 , внуків тощо. У подальшому зазначено в рішенні суду від 15 листопада 2012 року у справі №2-42/2011 р. у договорі дарування від 05.04.1963 року ОСОБА_9 зазначено будинок по АДРЕСА_1 подарувала ОСОБА_10 , зі змістом якого вона ознайомилась 2009 році, є недійсним, оскільки із змісту цього договору встановлено, що за неграмотну ОСОБА_9 - договір підписав ОСОБА_11 , але є загальновідомим факт, що вона була писемною, а відповідно договір недійсний. Відповідно до вказаного рішення було визнано недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1 від 05.04.1963, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таким чином, ОСОБА_10 не набула подарованого їй будинку по АДРЕСА_1 , а будинок по АДРЕСА_2 залишився у власності ОСОБА_9 (отримане згідно рішення Бориславської ВК депутатів трудящих за № 983/32 від 20.12.1949р.) Таким чином, договір дарування від 21 квітня 1969 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 щодо домоволодіння по АДРЕСА_1 не можна вважати укладеним, оскільки ОСОБА_6 не розпорядилась майном домоволодінням по АДРЕСА_6 ; яке їй не належало, а належало 1/4 домоволодіння по АДРЕСА_2 . ОСОБА_9 - згідно свідоцтва про право власності від 13.05.1953р. за №451 (кадастрово реєстраційній книзі підписаний начальником Дрогобицького інвентаризаційного) домоволодіння по АДРЕСА_2 отримане згідно Міждержавної угоди 09.09.1949 в 1949р., а саме згідно Бориславської ВК депутатів трудящих за № 983/32 від 20.12.1949р. Враховуючи викладене, після смерті ОСОБА_9 будинок АДРЕСА_2 набули у власність ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_10 по 1/4. Таким чином, свідоцтво на спадщину за законом від 13 серпня 1987 року слід скасувати (згідно договору дарування 1969р. будинок АДРЕСА_6 100%), оскільки спадкоємці ОСОБА_12 (мали право лише на 1/4 на домоволодіння по АДРЕСА_2 , а не все майно), а саме його Оршак дружина ОСОБА_25 та його діти: ОСОБА_16 і ОСОБА_7 мали набути лише 1/4 майна домоволодіння по АДРЕСА_2 , а не все майно - в обсязі, який не міг належати ОСОБА_12 , оскільки сторони мали повернути у попередній стан до 1963 року і майно могло належати всім без виключення спадкоємцям. Крім цього, вважали, що слід скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 8 липня 2009 року, згідно якого майно домоволодіння по АДРЕСА_2 перейшло ОСОБА_8 , як таке, що в обсязі перевищувало те майно, яке насправді належало померлому.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не спростовано та не оспорено, рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 29.11.2016 у справі № 438/1454/15 було встановлено факт, що родина у складі: голова родини ОСОБА_9 , 1889 р.н., члени родини ОСОБА_17 , 1914 р.н., ОСОБА_12 , 922р.н., ОСОБА_14 , 1933 р.н., ОСОБА_10 , 1935 р.н. була переселена у 1945 році у Сталінську область УРСР у зв`язку з угодою від 09.09.1944 року між урядом УРСР та Польським комітетом Національного Визволення Польщі з села Чорноріки Кросненського повіту Жешівського воєводства (Польща).

Рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради депутатів трудящих від 20.12.1949 №983/32 закріплено будинок на АДРЕСА_2 за переселенцем з Польщі ОСОБА_9 , згідно опису майна, зданого в Польщі, та затверджено розрахунок вартості майна, зданого в польщі, наданого у м.Бориславі та різницю на користь ОСОБА_26 1 а.с. 12).

На підставі згаданого рішення ОСОБА_9 видано свідоцтво про право власності від 13.05.1953р. за №451, згідно з яким домоволодіння по АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_9 (Т.1 а.с.13).

Згідно договору дарування, посвідченого Бориславською нотаріальною конторою 05.04.1963 року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_10 (після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_27 ») будинок АДРЕСА_2 (Т1 а.с.159). Проте, вказаний договір дарування визнано недійсним рішенням суду від 15.11.2012.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 29.01.2014, виданого повторно відділом ДРАЦС реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т. а.с. 14).

З копії оскаржуваного договору дарування від 21 квітня 1969 року, посвідченого нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Петруняк І.О. вбачається, що ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_12 належний ОСОБА_4 житловий будинок з належними до нього надвірними будовами в АДРЕСА_6 , житлова площа цього житлового будинку становить 37,37 кв.м. Зі змісту договору також випливає, що вказаний житловий будинок належав ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого Бориславською нотаріальною конторою 05.04.1963 року за реєстром №773, який зареєстрований у Дрогобицькому МБТІ в реєстровій книзі №2 під №451 (Т.1 а.с.115-116).

Згідно з копією рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради депутатів трудящих від 18.12.1975 №511 «Про часткове перейменування назв вулиць та впорядкування нумерації будинків в м.Бориславі» та копії додатку до нього, будинку АДРЕСА_6 надано новий номер 4 (власник ОСОБА_10 ).

Судом, також, встановлено, що після смерті ОСОБА_12 вказане нерухоме майно успадкували: його дружина ОСОБА_15 та його діти: ОСОБА_16 і ОСОБА_7 (відповідач).

З копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 13 серпня 1987 року нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Петруняк І.О. вбачається, що спадкоємцями майна ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є у рівних частках кожний: його дружина ОСОБА_15 та його діти: ОСОБА_16 і ОСОБА_7 , що проживають у АДРЕСА_2 . Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво складається з жилого будинку з господарським будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_2 , і розташований на земельній ділянці розміром 1508 кв.м.

З вказаного свідоцтва, також, вбачається, що будинок з господарськими будівлями належали померлому ОСОБА_12 на підставі договору дарування, посвідченого Бориславською нотаріальною конторою 21.04.1969 за реєстровим №1019, який зареєстрований у Дрогобицькому МБТІ під №451.

Після смерті ОСОБА_16 його частку житлового будинку по АДРЕСА_2 (1/3 ідеальна частина) успадкувала його донька відповідач ОСОБА_8 .

З копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 08 липня 2009 року державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори Матолич-Обрізко Г.С., вбачається, що спадкоємцем всього майна ОСОБА_16 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є його донька ОСОБА_8 . Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається з 1/3 ідеальної частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 . Зазначена частина житлового будинку належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Бориславською держнотконторою 13.08.1987 за р.№1842.

Також, судом вірно встановлено, що станом на 01.01.2013 право власності на будинок на АДРЕСА_2 зареєстровано за трьома співвласниками: ОСОБА_15 1/3 ід.ч. (свідоцтво про право на спадщину від 13.08.1987, р.№1842, видане Бориславською ДНК); відповідачем ОСОБА_7 - 1/3 ід.ч. (свідоцтво про право на спадщину від 13.08.1987, р.№1842, видане Бориславською ДНК); відповідачем ОСОБА_8 - 1/3 ід.ч. (свідоцтво про право на спадщину від 08.07.2009, р.№1059, видане Бориславською ДНК), що стверджується матеріалами інвентарної справи на будинковолодіння АДРЕСА_2 , а також не заперечується учасниками справи.

Крім цього, судом вірно не взято до уваги рішення суду від 15 листопада 2012 року у справі №2-42/2011 р., на підставі якого позивачі просили скасувати вищевказаний договір дарування від 21 квітня 1969 року.

Так, зі змісту вказаного рішення вбачається, що договір дарування від 05.04.1963 було визнано недійсним, оскільки зі змісту договору вбачалося, що за неграмотну ОСОБА_9 за її проханням договір підписала інша особа, проте, судом було встановлено, що 1958 року ОСОБА_9 підписала інший договір дарування особисто, що був засвідчений нотаріально, відтак, ОСОБА_9 не могла бути неграмотною на час підписання договору дарування від 05.04.1963.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на час укладення оспорюваного договору від 21 квітня 1969 року позивач ОСОБА_4 була єдиним власником відчужуваного будинковолодіння на АДРЕСА_2 . Відтак позивач ОСОБА_4 як власник мала права розпорядитися належним їй майном на свій розсуд.При цьому, договір, на підставі якого ОСОБА_4 набула права власності на будинок було визнано недійсним більш ніж через 40 років.

Відтак суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про скасування договору дарування №1019 від 21.04.1969 року на будинок АДРЕСА_6 на підставі рішення суду від 15 листопада 2012 року у справі №2-42/2011 р. відповідно до вказаного рішення було визнано недійсним договір дарування 1963р. на будинку АДРЕСА_6 , врахувавши те, що позивачі належним чином не обґрунтували вказані позовні вимоги та не надали суду жодного доказу на підтвердження обґрунтованості вказаних позовних вимог.

Що стосується вимог про скасування свідоцтва № НОМЕР_2 про право на спадщину за законом від 13 серпня 1987 року; скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 8.07.2009; визнання права власності на 1/4 будинку в АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 ; визнання права власності на ј будинку в АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 ; скасування свідоцтва про право на власність на будинок АДРЕСА_2 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 ; скасування державної реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_2 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 ; зобов`язання відділу реєстрації Бориславської міської ради Львівської області скасувати запис про державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_2 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 ; зобов`язання нотаріуса належно оформити документи на домоволодіння на АДРЕСА_2 за спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_9 ; зобов`язання Дрогобицьке МБТІ та ЕО внести відповідні зміни в інвентарну справу на дане будинковолодіння на АДРЕСА_2 то в задоволенні таких вірно відмовлено судом першої інстанції, оскільки такі є похідними вимогами.

Крім цього, судом першої інстанції вірно звернуто увагу на те, що позивачі фактично належно не обґрунтували та не підтвердили належними доказами у чому саме полягає неправомірність оспорюваних правовстановлюючих документів на спірне будинковоложіння, відтак вони на цей час є чинними та підтверджують право власності інших осіб (відповідачів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ) на нерухоме майно.

Також, судом вірно не взято до уваги посилання позивачів на те, що після смерті ОСОБА_9 будинок на АДРЕСА_2 набули у власність ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_10 по ј, як підставу для задоволення позовних вимог про визнання за позивачами права власності по ј на спірний будинок, оскільки на час смерті ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) будинок на АДРЕСА_2 не був зареєстрований за спадкодавцем ОСОБА_9 , відтак не входив до складу спадкового майна, що стверджується також копіями матеріалів спадкової справи №24/2014, заведеної після смерті ОСОБА_9 . А крім цього, з часу 1969 року станом на час смерті ОСОБА_9 ,а також на даний час будинок значно збільшився у своїй площі та видозмінився. Так станом на 1969 рік (час укладення спірного договору) він складався з 2 житлових кімнат, житловою площею 37,37 кв.м., загальна площа 64,99 кв.м., станом на 1980 рік загальна площа будинку становила 124,9 кв.м., на даний час загальна площа будинку становить 174,6 кв.м., зяких частина приміщень збудовані самовільно. Вказане додатково свідчить про безпідставність позовних вимог.

Що стосується вимог позивачів про скасування рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради про приватизацію прибудинкової території за адресою АДРЕСА_2 ; зобов`язання відділу реєстрації Бориславської міської ради Львівської області скасувати запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку для обслуговування будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 , то судом першої інстанції вірно відмовлено в задоволенні таких вимог, зважаючи на те, що позивачі для підтвердження вказаних позовних вимог не надали жодних доказів щодо існування будь-якого рішення щодо приватизації прибудинкової території за адресою АДРЕСА_2 , не зазначили дату прийняття такого рішення, осіб, щодо яких вказане рішення прийнято, не надали жодних доказів щодо перебування земельної ділянки для обслуговування будинку АДРЕСА_2 у власності ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 та існування такого рішення відповідачі заперечили.

Згідно з копією рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради депутатів трудящих №520 від 05.06.1953 «Про наслідки обміру земель по будівельному кварталу №20» та копією архівного витягу додатку №1 до вказаного рішення виконкому, за землекористувачем будинку АДРЕСА_2 ( ОСОБА_9 ) зареєстровано 1508 кв.м. земельної ділянки, залишено на тимчасове користування землекористувача 318 кв.м.

Що стосується вимоги позивачів зобов`язати договірну сторону Україну в порядку ст.9 Конституції України виконати Міждержавну угоду від 09.09.1944р. щодо примусово переселеної родини ОСОБА_9 та її спадкоємців надати 3 га землі у т.ч. 1,8 га, сарай, комору 72 м.3, криницю в м.Борислав тощо з метою поновлення прав і законних інтересів примусово переселеної родини, то судом також вірно відмовлено в задоволенні такої вимоги зважаючи на те, що позивачі, заявляючи позовну вимогу про зобов`язання договірної сторони України вчинити певні дії, не скористалися правом залучити належного відповідача.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що за переселенцем з Польщі ОСОБА_9 рішенням виконкому Бориславської міської ради трудящих від 20.12.1949 №983/32 було закріплено житловий будинок на АДРЕСА_2 згідно опису майна, зданого в Польщі та затверджено такий розрахунок: здано майна в Польщі на 9600 крб.; надається майна в ОСОБА_22 на 8122 крб., різниця на користь Оршак 1478 крб.

На підставі вищевказаного рішення та опису майна від 20.12.1949 №983/32 ОСОБА_9 було видано свідоцтво про право власності від 13.05.1953 за № НОМЕР_3 , згідно з яким домоволодіння по АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_9 .

Крім цього, встановлено, що ОСОБА_9 відшкодовано різницю вартості майна, залишеного у Польщі, що стверджується листом міського голови м.Борислава №3-47/25 від 23.07.2014 (т.3 а.с.10) та не заперечується сторонами справи.

ОСОБА_9 з проведеним розрахунком погодилася та його не оскаржувала.

Окрім цього, помилкове посилання суду на пропуск строку позовної давності за частиною позовних вимог на законність та обґрунтованість рішення по суті не вплинуло та судом по суті відмовлено в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 11 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09 липня 2021 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра