КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8202/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Інформаційні судові системи»на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» (далі - ДП «Інформаційні судові системи»), в якому просив стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги з 26 травня 2020 року по 7 серпня 2020 року на підставі статті 117 КЗпП України, що складає 84 208,80 грн, та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 878,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 9 грудня 2019 року позивача було прийнято на посаду начальника відділу адміністрування ІТ інфраструктури департаменту адміністрування ІТ інфраструктури, мереж та телекомунікацій ДП «Інформаційні судові системи» на підставі наказу від 6 грудня 2019 року № 356-к.

25 травня 2020 року позивачем написано та подано до відділу кадрів та соціальних питань ДП «Інформаційні судові системи» заяву на звільнення 25 травня 2020 року із займаної посади за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю (невиконання вимог статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці»), та умов колективного договору (невиконання пунктів 4.3, 4.12 колективного договору), а саме: порушення строків виплати заробітної плати за квітень 2020 року.

Також у заяві була наявна вимога виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі статті 44 КЗпП України та прохання щодо видачі довідки про роботу на даному підприємстві із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати відповідно до статті 49 КЗпП України.

Позивач зазначив, що 25 травня 2020 року наказом відповідача від № 91-к він був звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю.

Проте відповідач, всупереч вимогам статті 44 КЗпП України, фактично не здійснив виплату вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку та, всупереч вимог статті 49 КЗпП України, не задовольнив прохання щодо видачі довідки про роботу на даному підприємстві із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

Згідно вимог чинного законодавства про працю відповідач, при отриманні 25 травня 2020 року заяви про звільнення позивача із займаної посади за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю, а також наявну в заяві вимогу виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, був зобов`язаний не тільки видати наказ на звільнення його з роботи за власним бажанням 25 травня 2020 року, а також здійснити повний розрахунок з виплатою вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку.

Натомість, вихідна допомога в розмірі тримісячного середнього заробітку була виплачена відповідачем лише 7 серпня 2020 року, тобто із затримкою розрахунку виплати вихідної допомоги на 52 робочі дні, що підтверджується копією виписки з карткового рахунку позивача, який вважає вказані дії відповідача є грубим порушенням статті 43 Конституції України та статей 44, 47, 49, 116 КЗпП України, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30 березня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Інформаційні судові системи»на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 26 травня 2020 року по 7 серпня 2020 року у розмірі 82 589,40 грн та судовий збір у розмірі 840,80 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального і неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Аргументація апеляційної скарги зводиться до того, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки стягнув з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, хоча за змістом позовних вимог позивач просив стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги. Розрахунок вихідної допомоги, належний до виплати позивачу при звільненні був зроблений 25 травня 2020 року, тобто у день його звільнення, а відповідно до відомості нарахування коштів № 3088 та платіжного доручення № 238412 від 7 серпня 2020 року, вихідна допомога з урахування відрахованих податків і зборів у розмірі 73 657,45 грн направлена на картковий рахунок позивача 7 серпня 2020 року. Суд першої інстанції не врахував, що вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури. Крім того, як вихідна допомога, так і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні мають разовий характер, а тому до таких виплат згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» гарантії цього закону не застосовуються.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Літвінов О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Також порушує питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 200,00 грн, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 9 грудня 2019 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду начальника відділу адміністрування ІТ інфраструктури департаменту адміністрування ІТ інфраструктури, мереж та телекомунікацій ДП «Інформаційні судові системи» відповідно до наказу підприємства від 6 грудня 2019 року № 356-к.

Як свідчать матеріали справи, наказом в.о. генерального директора ДП «Інформаційні судові системи» Калуга В.А. від 25 травня 2020 року за № 91-К «Про припинення трудового договору» позивача звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивача було звільнено з роботи на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України і при розірванні трудового договору з вказаних підстав відповідач мав виплатити йому вихідну допомогу у відповідності до вимог статті 44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку, проте при звільненні відповідач не провів з ним повного розрахунку, відтак позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (частина третя статті 38 КЗпП).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 681/1629/18 (провадження № 61-14424св18) зазначено, що «розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору».

При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток (стаття 44 КЗпП).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У статті 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року у справі № 753/17931/16-ц (провадження № 61-22937св18) вказано, що «судом установлено, що позивач з посади генерального директора ПП «ВЄХ-2000» був звільнений за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору (частина третя статті 38 КЗпП України). Оскільки відповідачем вказані обставини не спростовано, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що позивач відповідно до положень статті 44 КЗпП України має право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини».

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з ДП «Інформаційні судові системи» середньомісячний заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги з 26 травня 2020 року по 7 серпня 2020 року на підставі статті 117 КЗпП України, що складає 84 208,80 грн, посилаючись на затримку розрахунку виплати вихідної допомоги на 52 робочі дні, що є порушенням статті 43 Конституції України та статей 44, 47, 49, 116 КЗпП України.

Як вбачається із наданого відповідачем розрахунку вихідної допомоги при звільненні № 91-к, який був розрахований 25 травня 2020 року, тобто у день звільнення позивача, вихідна допомога становить 91 499,94 грн, а до виплати після відрахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору - 73 657,45 грн.

Відповідно до відомості нарахування коштів № 3088 від 7 серпня 2020 року та платіжного доручення № 238412 від 7 серпня 2020 року, вихідна допомога у розмірі 73 657,45 грн направлена на картковий рахунок позивача в АТ «УкрСиббанк» тільки 7 серпня 2020 року, тобто із затримкою в 51 робочий день.

Позивач погоджується з розміром нарахованої відповідачем йому суми вихідної допомоги, факт отримання вказаної суми підтверджується ним, проте, вказуючи на пропуск строків їх виплати у відповідності до статті 116 КЗпП України, позивач вважав, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати йому вихідної допомоги.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені саме у день звільнення цього працівника.

Тому, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19).

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що отримавши 25 травня 2020 року заяву позивача про звільнення із займаної посади за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, ДП «Інформаційні судові системи» було зобов`язане не тільки видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням 25 травня 2020 року у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю, а також здійснити повний розрахунок, в тому числі з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно із статтею 44 КЗпП України.

Разом з тим, відповідач 25 травня 2020 року вказаних дій щодо виплати вихідної допомоги не вчинив та здійснив таку виплату лише 7 серпня 2020 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: копіями виписки з карткового рахунку позивача, відомістю про нарахування коштів №3088 та платіжним дорученням № 238412 від 7 серпня 2020 року. Про обставини щодо виплати вихідної допомоги позивачу саме 7 серпня 2020 року також зазначено представником відповідача у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі.

Оскільки в день звільнення відповідач не провів належну виплату позивачу вихідної допомоги при звільненні, суд першої інстанції правильно вважав, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Проведений судом в оскаржуваному рішенні на підставі положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 розрахунок середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги та вирахувана сума стягнення у розмірі 82 589,40 грн, перевірені колегією суддів, розмір та порядок нарахування не оспорюється відповідачем в апеляційній скарзі, а також не викликає сумнівів в їх правильності і обґрунтованості, тому відсутні підстави повторного їх наводити в судовому рішенні суду апеляційної інстанції.

Посилання апеляційної скарги на те, що вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури, відхиляються колегією суддів як безпідставні та такі, що не стосуються предмету доказування у справі, адже вимог про стягнення з відповідача відповідно до Закону України «Про оплату праці» чи Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» невиплаченої заробітної плати, компенсації за несвоєчасно виплачену вихідну допомогу та/або компенсації за несвоєчасно виплачений середній заробіток, позивач не заявляв і районний суд не розглядав.

При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 910/4518/16 визначено, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час ухвалення рішення суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки стягнув середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, хоча за змістом позовних вимог позивач просив стягнути середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги, є юридично не спроможними та носять формальний характер з огляду на те, що в будь-якому випадку якщо працівникові при звільненні не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації кошти у визначені статтею 116 КЗпП України строки, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки повного розрахунку.

Аналізуючи питання обсягу дослідження аргументів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Інформаційні судові системи» залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній