ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5145/21 Справа № 205/8050/20 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Деркач Н.М.,

суддів: Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа ОСОБА_2 , про визнання положень договору недійсними, визнання зобов`язань виконаними , -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обгрунтування якого зазначила, що 05.10.2018 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № Z80.00404.004389969, за умовами якого Банк надає Позичальнику кредит на поточні потреби у сумі 130 500 грн. строком на 60 місяців.

ОСОБА_1 посилалася на те, що кредитний договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків споживача, що, у свою чергу, є підставою для визнання частини такого договору недійсним. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у терміни та розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Мотивуючи недійсність оспорюваних умов кредитного договору, позивач посилалася на ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Тобто відповідач встановив плату за надання інформації, яка надається безоплатно. На момент подання позову позивачем сплачено на виконання договору 50 щомісячних платежів на загальну суму 135 132,73 грн.: 31916,64 грн. погашення суми кредиту; 4468,90 грн. проценти за користування кредитом; 92 274,86 грн. плата за обслуговування; 6472,32 грн. переплата.

На підставі наведених обставин ОСОБА_1 просила визнати недійсними положення п.п. 1.4 та 6 Договору № Z80.00404.004389969 від 05.10.2018 року недійсними в частині встановлення комісії; визнати виконаними зобов`язання позивача за указаним договором та застосувати наслідки, передбачені ст. 216 ЦК України.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Визнано недійсними положення п.п. 1.4 та 6 Договору № Z80.00404.004389969 від 05.10.2018 року, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , в частині встановлення комісії. Застосовано наслідки, передбачені ст. 216 ЦК України.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з АТ «Ідея Банк» в дохід держави судовий збір у розмірі 2522,40 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Так, апелянт зазначив, що відповідачем не встановлювалася комісія за ведення кредитної справи, договору чи обліку заборгованості споживача. Оскаржуваними пунктами кредитного договору обумовлено плату за супутні послуги банку, що передбачено положеннями ЗУ Про споживче кредитування.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.10.2018 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір № Z80.00404.004389969, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 130 500 грн. строком на 60 місяців (а.с. 8-11).

Відповідно до п. 1.4 Договору, встановлено плату за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахункам Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Пунктом 6 Договору визначено графік щомісячних платежів за кредитним договором.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на несправедливість зазначених вище пунктів кредитного договору, тому просила визнати їх недійсними, застосувати наслідки, встановлені ст.216 ЦК України, та визнати виконаними її зобовязання за кредитним договором.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваним пунктом 1.4 кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо її кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», що є підставою для визнання недійсними пунктів 1.4 та 6 кредитного договору із застосуванням наслідків, встановлених ст.216 ЦК України. При цьому судом відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання виконаними її зобовязання за кредитним договором, оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором не може бути належним, достовірним та допустимим доказом, так як не містить належних реквізитів, що позбавило суд можливості перевірити його правильність та дійти висновку про виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Статтями 6, 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент укладення спірного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин.

Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 369/9293/15-ц (провадження № 61-29646св18), від 02 вересня 2019 року у справі № 361/7528/17 (провадження № 61-45662св18) та від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, пункти 1.4 та 6 в частині встановлення плати за обслуговування кредитного договору № Z80.00404.004389969 від 05.10.2018 року є нікчемними на підставі абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент його укладення.

Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14 (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Із урахуванням зазначеного, суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним пунктів 1.4 та 6 в частині встановлення плати за обслуговування кредитного договору кредитного договору, неправильно застосував наведені вище положення норм матеріального права та дійшов необґрунтованого висновку про визнання недійсними указаних пунктів кредитного договору в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, оскільки ці умови кредитного договору є нікчемними недійсними в силу закону.

На підставі наведеного рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними пунктів кредитного договору.

Щодо позовних вимог про застосування наслідків, передбачених ст.216 ЦК України, апеляційний суд зазначає наступне.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.

Належним способом захисту у даному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину. Із такими вимогами позивач звернулася до суду.

Вирішуючи вказані позовні вимоги, апеляційний суд зазначає, що статтею 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Як встановлено з матеріалів справи, позивачем на виконання умов кредитного договору, встановлених у пунктах 1.4 та 6 було сплачено грошові кошти на загальну суму 92 0274,86 грн.

Враховуючи те, що пункт 1.4, яким передбачено внесено грошових коштів за певні послуги банку, та пункт 6, яким встановлено графік внесення указаних платежів, в частині встановлення плати за обслуговування кредитного договору є нікчемними, то колегія суддів вважає за необхідне в порядку ст.216 ЦК України стягнути з відповідача на користь позивача внесені нею грошові кошти за п.1.4 кредитного договору у сумі 92 0274,86 грн.

При цьому, апеляційний суд вважає правильним висновок місцевого суду про відмову у задоволенні вимог про визнання кредитного договору припиненим унаслідок його виконання, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження виконання нею зобов`язань щодо сплати кредиту та відсотків за його користування у повному обсязі. Тому рішення суду в цій частині слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2021 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання положень договору недійсними відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про застосування наслідків ст.216 ЦК України задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 платежі, внесені ОСОБА_1 згідно п.1.4 кредитного договору № Z80.00404.004389969 від 05.10.2018 року, укладеного між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , у сумі 92 0274,86 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

І.Ю. Ткаченко

М.М. Пищида