Справа № 488/3287/20 Головуючий у 1-й інстанції Селіщева Л. І.
Провадження № 22ц/812/1425/21 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 липня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої: Ямкової О. О.,

суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

(надалі - АТ КБ «ПриватБанк»)

на заочне рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 30 березня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Селіщевої Л. І. у місті Миколаєві о 14.00 год. зі складанням його повного тексту, по справі

за позовом

АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення 80 658 грн 23 коп. заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначав, що позичальницею ОСОБА_1 , з метою отримання банківських послуг та оформлення картки, 19 липня 2010 року підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, на підставі якої відкрито рахунок та надана кредитна картка.

У подальшому, в порушення умов договору кредитування з використанням кредитної карти, позичальницею у визначені строки не погашена сума основного кредиту та проценти за користування кредитом, а тому банк має право вимагати повернення простроченої кредитної заборгованості та заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом.

Відзиву на позовну заяву відповідачкою не надано.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 березня 2021 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, ухвалено про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 56 392 грн 69 коп. та 1 450 грн 38 коп. судового збору. У задоволенні вимог про стягнення заборгованості за простроченими процентами відмовлено.

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що сторони у письмовому вигляді не узгодили порядок, умови та розмір нарахування процентів за користування кредитом, а тому наявні підстави для стягнення лише заборгованості за тілом кредиту без стягнення прострочених процентів, оскільки отримані в користування позичальником кошти не повернуті банку.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що рішення суду в частині відмови у стягнення процентів прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в цій частині та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вимог про стягнення процентів.

На думку представника позивача висновок суду про відсутність підстав для стягнення заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом, зроблений внаслідок невстановлення судом дійсних прав та обов`язків сторін, які обумовлені кредитним договором, та спростовується підписаною відповідачем довідкою про умови кредитування з використання кредитної картки «Універсальна 55 днів пільгового періоду».

Зазначав, що підписання відповідачкою анкети-заяви та довідки про умови кредитування свідчить про її згоду з укладенням договору надання банківських послуг та ознайомлення з умовами кредитування.

Наголошував, що відповідачка не спростовувала укладення кредитного договору та підписання довідки про умови кредитування, не заперечувала розмір розрахованої заборгованості.

Вказував, що у разі незгоди з розрахунком банку, суд мав визначити та стягнути заборгованість за процентами за користування кредиту.

Посилався на відповідну судову практику.

Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Ухвалами колегії суддів Миколаївського апеляційного суду з розгляду цивільних справ від 6 та 16 липня 2021 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 липня 2010 року ОСОБА_1 підписана анкета-заява про приєднання до надання АТ «ПриватБанк» банківських послуг та бажання оформити пенсійну картку (а.с.30).

Того ж дня ОСОБА_1 підписано інформаційну довідку, щодо умов кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» з отриманням для використання кредитного ліміту коштів, із зазначенням кількості та розміру платежів та періодичності їх внесення щомісячно до 25 числа поточного місяця у розмірі 7% від заборгованості на кінець попереднього місяця, але не менше 50,00 грн., та зі сплатою за їх користування базової процентної ставки 2,5% щомісяця з розрахунку 360 днів у році, пені за несвоєчасне погашення заборгованості з двома різними коефіцієнтами, штрафу в розмірі 500 грн та 5% від суми заборгованості та комісії за зняття власних коштів та безготівкові платежі(а.с.31).

Відповідно до довідки наданої банком розмір кредитного ліміту за увесь час користування відповідачкою платіжною карткою постійно змінювався та станом на 19.07.2010 був встановлений в розмірі 260 грн, з його збільшенням 6.04.2011 до 360 грн, до 460 грн - 24.05.2011, та зі зменшенням до 410 грн 29.03.2013, а також до 370 грн 24.05.2013, і до 330 грн 30.05.2013, до 290 грн 26.06.2013, до 250 грн 26.07.2013, а потім до 210 грн 6.09.2013, до 170 грн 23.09.2013, до 120 грн 30.10.2013, у подальшому зі збільшенням до 2 000 грн 23.10.2014, до 10 000 грн 20.01.2016, до 12 100 грн 10.02.2016, до 15 500 грн 31.01.2017 та зведенням до 0,00 грн 4.09.2018 (а.с.28).

Кінцевий термін повернення цих коштів відповідає строку дії п`яти платіжних карток, які надані позичальниці для користування кредитними коштами, починаючи з 19.07.2010 і до липня 2020 року (а.с.29).

Відтак, договір, укладений між сторонами складається з анкети-заяви позичальника щодо приєднання, умов і правил надання банком послуг та правил користування платіжною карткою, які узгоджені з позичальником ОСОБА_1 шляхом підписання довідки про умови кредитування з використанням картки, яка є скороченим варіантом «Умов та Правил надання банківських послуг», в частині усіх суттєвих умов такого кредитування, а саме у розмірі процентів (2,5% щомісяця), неустойки (пеня та штрафи в сумі 500грн. плюс 5% від заборгованості) тощо (а.с.31).

Інших умов кредитування з позичальницею не узгоджувалося, та будь-яких заяв або довідок не підписувалося.

Відповідно до частини 1 і 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитного договору приєднання, та регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами Цивільного кодексу щодо зобов`язань.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, і повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, то банк має обов`язок підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме такі умови, які ним надані, і не інші.

Відтак, положеннями статей 633, 634 ЦК України презюмується, що другий контрагент (споживач послуг банку) може приєднатися лише до тих умов, з якими він ознайомлений.

За матеріалами справи слідує, що позичальниця ОСОБА_1 ознайомилася та узгодила саме ті умови та правила кредитування, до яких вона приєдналася шляхом підписання анкети-заяви та довідки про умови кредитування від 19 липня 2010 року (а.с.30-31).

Тому до матеріалів справи банком надано витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 6 березня 2010 року №СП-2010-256 (а.с.32-57), який є належним доказом в тій частині, що узгоджена з позичальницею, і може бути застосована до правовідносин, які склалися між сторонами.

В тому числі: нарахування банком за користування кредитом відсотків в розмірі, встановленому у довідці в 2,5% щомісяця у відповідності з тарифами банку, із розрахунку 360 календарних днів на рік - п. 2.1.1.12.6; зобов`язання позичальника при порушенні строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених процентів, а також відповідну пеню у випадку прострочення їх сплати - п. 2.1.1.7.5, 2.1.1.12.13 ( а.с.10-33).

Одночасно за відсутністю обґрунтованих підтверджень прийняття позичальницею умов з нарахування процентів за підвищеною процентною ставкою, та простроченими процентами у відповідності до статті 625 ЦК України, прийняття у якості належних доказів витягу з Умов та витягу з Тарифів в цій процентній частині, як складової частини кредитного договору приєднання є неприпустимим.

З врахуванням наведеного, висновок суду першої інстанції щодо відсутності доказів на погодження позичальника сплатити проценти у розмірі 2,5% на місяць за користування кредитними коштами, не відповідає матеріалам справи, і тому при перегляді судового рішення в частині відмови у стягненні заборгованості за простроченими процентами за вказаною процентною ставкою (2,5%), колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника разом з позикою і процентів від її суми, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до частини 1 статті 1056? ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Отже, процентна ставка в розмірі 2,5% щомісяця погоджена з позичальником та міститься у підписаній нею довідці про умови кредитування (а.с.31), а тому повинна була нараховуватися банком при використанні відповідачкою кредитних коштів.

Разом з тим, з наданого банком розрахунку, вбачається, що позичальниці, окрім нарахування базової процентної ставки в розмірі 2,5% щомісяця, нарахована заборгованість за простроченими процентами з поступовим збільшенням процентної ставки до 34,8% річних, починаючи з 1 вересня 2014 року, та до 43,2 % річних з 1 квітня 2015 року, та у подальшому із застосуванням з 1 жовтня 2019 року процентної ставки 86,4% (7,2% щомісяця) на прострочений кредит відповідно до статті 625 ЦК України до 23 червня 2020 року ( а.с.6-18).

Відтак, враховуючи розрахунок банку та розмір базової процентної ставки в 2,5% щомісяця, заборгованість у позичальниці за поточними процентами відсутня, у зв`язку з їх своєчасним погашенням (в тому числі прострочених процентів), та внесенням нею на користь банку суми, що перевищувала їх правомірне нарахування, а саме погашення відповідачкою процентів за користування кредитними коштами, внаслідок чого на час звернення банка з позовом до суду переплата за кредитом складає суму 7 690 грн 62 коп..

Отже, правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» прострочених відсотків за користування кредитом відсутні, оскільки заборгованість за процентами за користування кредитом з урахуванням базової процентної ставки, розмір якої встановлено довідкою підписаною позичальницею відсутня.

Крім того, колегією суддів враховується, що у відповідності до розрахунку банку, у тіло кредиту штучно включена частина процентів за неузгодженою з позичальницею процентною ставкою в розмірі 86,4%, яка нараховувалась ним на прострочений кредит відповідно до статті 625 ЦК України, в тому числі і за підвищеною базовою процентною ставкою за користування кредитними коштами, які за рахунок того ж тіла є безпідставно погашеними.

Не можуть бути взяті до уваги колегією суддів і доводи банку щодо визнання відповідачем позовних вимог через неспростування самого факту укладення кредитного договору та користування коштами банку, як такі, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм ЦПК України та наявності підстав для нарахування заборгованості за простроченими процентами з урахуванням збільшеної процентної ставки .

Враховуючи наведені обставини, та те, що судом першої інстанції відмовлено у задоволені позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення прострочених процентів за користування кредитними коштами, колегія суддів вважає за можливе змінити підстави відмови, а також рішення суду в цій частині у відповідності до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині заочне рішення учасниками справи не оскаржено, а тому не є предметом апеляційного перегляду, та підлягає залишенню без змін.

Підстав для перерозподілу судових витрат колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 30 березня 2021 року в частині відмови у стягнення відсотків змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині заочне рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді С. Ю. Колосовський

О. В. Локтіонова