ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року м.Суми

Справа №583/4890/20

Номер провадження 22-ц/816/1111/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18 травня 2021 року, ухваленого у складі судді Яценко Н.Г., у приміщенні Охтирського міськрайонного суду Сумської області, повний текст рішення складено 27 травня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить: усунути перешкоди в користуванні домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком, господарськими спорудами та земельними ділянкою шляхом її примусового виселення; припинити ОСОБА_2 право користування домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що 15 вересня 1997 року він придбав домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . 14 січня 1998 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою. Після реєстрації шлюбу вона вселилася в належний йому будинок в якості члена сім`ї власника. 14 листопада 2017 року вони розлучилися. З серпня 2017 року він не проживає в своєму будинку. Відповідачка продовжує проживати у ньому, тобто безоплатно володіє та користується ним.

Зазначає, що він неодноразово пропонував ОСОБА_2 вирішити питання щодо майна у досудовому порядку, але відповіді не отримав.

Вважає, що її право на користування належним йому майном підлягає припиненню на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Посилаючись на вказані обставини та положення ч. 1 ст. 321, ст. 391, ч. 2 ст. 406 ЦК України, просить позов задовольнити.

Охтирський міськрайонний суд Сумської області рішенням від 18 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд не врахував висновки Верховного суду, висловлені у постановах: від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18, від 27 лютого 2019 року у справі № 357/7940/16-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18.

Стосовно порушень судом норм процесуального права, вказує на те, що суд не розглянув його клопотання про витребування доказів, а саме про сплату відповідачкою комунальних послуг, копії судового рішення від 29 травня 2019 року у справі № 583/5136/18, а також про витребування справ № 583/1040/18 та № 583/5136/18. У мотивувальній частині рішення не вказано мотиви залишення без розгляду наданих ним доказів щодо пропозицій стосовно розподілу майна, чинення йому перешкод у потраплянні до будинку, пошкодження його особистого майна. Суд не зазначив мотиви незастосування норм права, на які він посилався.

Вважає, що підлягають застосування норми ЦК України, а не норми ЖК УРСР.

Суд невірно вказав, що він визнав право відповідачки на 40% спірного будинку.

Вважає помилковим висновок суду, що він не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження порушення відповідачкою правил співжиття, пошкодження будинку та майна.

На його думку висновки суду, що висловлені ним у судовому засіданні пропозиції щодо придбання для відповідачки житла, не свідчать про такий реальний намір та не можуть гарантувати фактичного надання відповідного житла, базуються на припущеннях.

Надав суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки та її представника адвоката Єфіменко Л.І., які заперечують проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 19 травня 1997 року є власником будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З 14 січня 1998 року по 14 листопада 2017 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідачка ОСОБА_2 як член сім`ї власника житлового будинку з травня 1998 року проживає у спірному будинку. Іншого житла не має.

Вказані обставини встановлені рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05 квітня 2019 року у справі № 583/1040/18, яке набрало законної сили (а. с. 28-30) та в силу приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Вказаним рішенням суду було встановлено порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1 наступним чином:

Виділено ОСОБА_1 в користування: житлову кімнату 1-4 площею 13,1 кв.м, житлову кімнату 1-5 площею 21,8 кв.м.

Виділено ОСОБА_2 в користування: житлову кімнату 1-6 площею 28,2 кв.м, житлову кімнату 1-7 площею 10,4 кв.м.

Залишено у спільному користуванні нежитлові приміщення: тамбур І площею 4,9 кв.м., кухню 1-8 площею 7,0 кв.м, санвузол 1-9 площею 3,0 кв.м, веранду 1-1 площею 13,9 кв.м, вітальню 1-2 площею 10,8 кв.м, коридор 1-3 площею 5,0 кв.м.

Також позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог надано копії звернень, починаючи з 2018 року, до відділу поліції стосовно перешкод з боку відповідачки у користуванні майном, а також його звернень до останньої з пропозицією продати будинок, з яких вбачається, що 40% від отриманих коштів він обіцяє віддати їй.

З зазначеного вбачається, що позивач має намір продати спірний будинок.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що інтереси позивача, як власника житла, у якому він не проживає, не перевищують інтереси відповідачки, як колишнього члена його сім`ї, у якої не припинилися правові підстави користуватися належним йому будинком та яка постійно у ньому проживає.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Конституцією України передбачено як захист права власності (стаття 41), так і захист права на житло (стаття 47).

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла або усунення перешкод у користуванні майном за позовом цієї особи суд має враховувати загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Згідно зі статтею 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Цивільне та житлове законодавство України виділяє наступні правові категорії осіб (крім власника), які можуть мешкати у житлі належному фізичній особі на праві власності:

1) члени сім`ї власника жилого будинку/квартири (статті 156 ЖК Української РСР, стаття 405 ЦК України);

2) наймач та члени його сім`ї (стаття 158 ЖК Української РСР, стаття 810, 816 ЦК України);

3) тимчасові мешканці (стаття 98, 161 ЖК Української РСР, стаття 818 ЦК України).

При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вищевказані норми свідчать про те, що при розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім`ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 набула право користування спірним будинком як член сім`ї власника, після припинення сімейних відносин з ОСОБА_1 спірний будинок не залишала, навпаки, продовжує там проживати, оскільки іншого житла на праві власності чи праві користування не має, тому підстави для припинення права користування будинком з огляду на вказані норми матеріального права відсутні.

Крім того як було встановлено судом першої інстанції, позивач має інше житло, наміру проживати у спірному будинку у нього немає, а виселення відповідачки йому потрібно з метою продажу будинку.

Стосовно посилання позивача на ч. 2 ст. 406 ЦК України, колегія суддів зазначає, що одна та обставина, що позивач розірвав шлюб з відповідачкою, за встановлених обставин справи, та з врахуванням наведених норм матеріального права, не є підставою для припинення її права користування спірним житлом на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Також слід зазначити наступне.

За змістом статей 383 ЦК України, 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідачка проживає у спірному будинку більше двадцяти років. Належних доказів на підтвердження наявності у неї іншого житла на праві власності, чи праві користування, окрім спірного будинку, позивачем суду не надано.

Визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом буде мати наслідком виселення останньої із спірного будинку.

Отже, втративши право користування спірним будинком, ОСОБА_2 фактично буде позбавлена житла, а її виселення покладе на неї надмірний тягар. Задоволення позову з яким звернувся ОСОБА_1 порушить баланс інтересів сторін, оскільки внаслідок такого рішення суду відповідачка фактично стане безхатченком.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, в якій переглядалися подібні правовідносини, дійшов наступного правового висновку.

Суд, при вирішенні справи про виселення особи, чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Відповідачка тривалий час проживає у будинку (більше двадцяти років), тобто має тривалий зв`язок із спірним будинком як із житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Іншого житла на праві власності чи праві користування вона не має. Крім того, рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05 квітня 2019 року у справі № 583/1040/18 між сторонами встановлено порядок користування вказаним житловим будинком.

Отже, в даному випадку, право позивача, не може бути захищено шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та її виселення, яка внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Належних доказів пошкодження будинку та майна відповідачкою, позивач суду не надав.

Колегією суддів також не встановлено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи. При розгляді вказаної справи судом першої інстанції було враховано останні правові висновки Верховного Суду в аналогічних правовідносинах.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 18 травня 2021 рокув даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 липня 2021 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді: В.І. Криворотенко

С.С. Ткачук