Провадження № 2/641/124/2021 Справа № 646/8324/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2021 року

Комінтернівський районний суд міста Харкова у складі :

головуючого судді: Курганникової О.А.

за участю секретаря судового засідання: Селіхова Д.В.

представника позивача: Калуцького Д.С.,

представника відповідача: Темник О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Комінтернівського районного суду м. Харкова в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним від 08.03.2019 року на суму 17000 дол США укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог вказує, що розписку від 08.03.2019 року ним було складено та підписано під тиском з боку ОСОБА_2 та жодних грошових коштів, а тим паче 17000 дол США у визначений день він не отримував.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27.01.2020 року зазначену позовну заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2020 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, прийнято до провадження судді Курганникової О.А.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09.12.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засідання пояснив, що 08.03.2019 року у позивача було погане самопочуття та високий тиск внаслідок чого до нього приїжджала швидка медична допомога для надання медичної допомоги. Саме в цей день до нього приїхав відповідач разом зі своєю дружиною та на вимогу якого він написав розписку. Вказує, що в той час позивач зловживав спиртними напоями, та у зв`язку з поганим самопочуттям він не розумів що йому в той час говорив ОСОБА_2 . Зазначив, що 08.03.2019 року позивач не отримував грошей від відповідача ОСОБА_2 .

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що 08.03.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно якого відповідач надав позивачу позику в розмірі 17 000 доларів СІЛА, зі строком повернення протягом 90 календарних днів, тобто до 06.06.2019 року. На підтвердження фактичного отримання суми позики позивач надав розписку від 08.03.2019 року. У вказаний термін позивач суму боргу не повернув.

Грошові кошти в сумі 17 000 доларів США передавалися позивачу в декілька етапів, а саме

27.07.2018 року в сумі 3600 доларів США;

07.09.2018 року - в сумі 5 000 доларів СІЛА;

ІНФОРМАЦІЯ_1 - в сумі 6692 доларів США;

в січні - лютому 2019 року - в сумі 1708 доларів США.

Після передачі коштів відповідачу стало відомо, що позивач брав грошові кошти в борг у інших їх спільних знайомих та не повертав їх. На зауваження відповідача позивач запропонував укласти договір позики та сам попрохав відповідача приїхати до нього додому .08.03.2019 року для написання розписки. Зазначив, що під час укладання та підписання договору позики, а саме розписки від 08.03.2019 року позивач був в задовільному стані, сам попрохав відповідача приїхати до нього до дому для написання розписок. Розписки позивач писав та підписував у себе в дома в присутності його дружини ОСОБА_4 та дружини відповідача - ОСОБА_5 . Жодного примусу чи тиску з боку відповідача щодо позивача не вчинялося, про що останній власноруч зазначив в обох розписках. Зазначив, що якби такий факт мав місце позивач чи його дружина мали змогу викликати поліцію та подати відповідну заяву.

У встановленому законом порядку та строки відповідачем був наданий до суду відзив, в якому вказує, що просить відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження доводів на які він посилається.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

08.03.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно якого відповідач надав позивачу позику в розмірі 17 000 доларів СІЛА, зі строком повернення протягом 90 календарних днів, тобто до 06.06.2019 року.

Відповідно до довідки станції швидкої медичної допомоги від 08.03.2019 року стан ОСОБА_1 при огляді, був задовільним.

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 28.10.2019 року ОСОБА_1 були здійснені наступні платежі на картку одержувача ОСОБА_2 : 02.07.2019 р. 2100 грн.; 02.08.2019 р. 2000 грн., 01.09.2019 р. 1990 грн, 05.10.2019 р. -1793 грн.

Відповідно до постанови про закриття кримінального правопорушення слідчого СВ Слобідського ВП ГУНП в Харківській області від 31.03.2019 року кримінальне провадження №000067 від 08.03.2019 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 289 КК України закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

З позовної заяви вбачається, що позивач, як на підставу для визнання договору позики недійсним, посилався на те, що грошові кошти за договором позики йому позикодавцем ОСОБА_2 не передавались (ст. 1051 ЦК України), спірний договір позики був вчинений під тиском відповідача..

З цього приводу суд зазначає наступне.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характерує доказом не лише факту укладення договору,а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Положеннями оспорюваного Договору позики від 08.03.2019 передбачено, що позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 17000 дол США..

При цьому, за умовами Договору, підписанням цього договору сторони засвідчують, що позикодавець в повному обсязі передав позичальнику грошові кошти в сумі 17000 дол США., а позичальник прийняв на умовах цього договору від позикодавця грошові кошти в зазначеному розмірі в повному обсязі.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами ст.ст.203,204 ЦК України,змі ст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до частини першої статті 638ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

Факт підписання спірного договору позики від 08.03.2019 позивачем не оспорюється, тобто вчинення оспорюваного правочину не було здійснено всупереч його справжньої волі.

Також, судом враховано, що позивачем порушено питання недійсності досліджуваного правочину лише через 9 місяців після його укладення, що також ставить суд під сумнів щодо укладення спірного договору позики без внутрішньої волі позивача як одержувача позики, шляхом тиску або щодо безгрошовості такого договору.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Згідно договором позики, підписанням вказаного договору ОСОБА_6 засвідчив саме факт отримання від ОСОБА_2 позики в повному розмірі, а саме 17000 дол США.

Враховуючи, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд дійшов висновку про наявність боргових зобов`язань між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

В судовому засідання були допитані в якості свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,, однак суд не бере їх пояснення до уваги, оскільки вони знають про обставини справи зі слів відповідача ОСОБА_2 .

Допитана в якості свідка ОСОБА_11 пояснила, що вона є дружиною ОСОБА_2 та 08.03.2019 року приїжджала до ОСОБА_1 разом з чоловіком. Зазначила, що машину швидкої медичної допомоги поряд із домом позивача не бачила, та зазначила, що на позивача ОСОБА_1 жованого тиску не чинилось.

Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, підстави, на які позивач посилається як на підстави для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач під час розгляду справи не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, не підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати.

Керуючись ст.ст.203, 204, 207, 215, 229, 230, 638, 640, 1046, 1047, 1051 ЦК України, ст.ст.12-13, 76-81, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 ,, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення суду виготовлений 09.07.2021 року.

Суддя: О. А. Курганникова