Справа № 242/4741/16-ц
Провадження № 4-с/242/34/21
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и
08 липня 2021 року м.Селидове
Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Уварові М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Селидове скаргу ОСОБА_1 на дії Селидівського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління юстиції в Донецькій області,-
в с т а н о в и в:
30.06.2021 р. заявник звернувся до суду із скаргою на бездіяльність Селидівського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління юстиції в Донецькій області.
В обґрунтування заяви зазначив, що ухвалою Донецького апеляційного суду від 15.04.2020 р. Селидівський міський відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління юстиції в Донецькій області було зобов`язано сплатити на його користь 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 606,32 грн. компенсацію судового збору. Зазначене рішення набрало чинності, проте не виконується. Просив визнати дії Селидівського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління юстиції в Донецькій області незаконними та зобов`язати відділ виконати рішення від 15.04.2020 р. щодо стягнення на його користь 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 606,32 грн. компенсацію судового збору.
Заявник надав заяву про розгляд заяви за його відсутності.
Заінтересована особа надала відзив, в якому зазначила, що у відділі на виконанні перебуває виконавче провадження № 30377788 з примусового виконання виконавчого листа № 2/686, виданого 19.05.1993 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу та державного мита. Просив відмовити у задоволенні заявлених вимог.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 18 ЦПК України визначено, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як визначено в ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно положень ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п.2 та п.3 ч.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. - і за її межами. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.
Згідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Аналогічні положення містяться і в ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно ч.1 ст.449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.
Виходячи зі змісту статті 447 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.
При цьому суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.
Так, постановою Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 р. касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, рішення Апеляційного суду Донецької області від 23.08.2017 р. в частині відмови у задоволені позову про стягнення моральної шкоди скасовано, справу в цій частині направлено для продовження розгляду до Донецького апеляційного суду. Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 23.12.2016 р. та рішення Апеляційного суду Донецької області від 23.08.2017 р. про відмову у задоволенні позову в частині стягнення судових витрат скасовано, провадження у цій частині закрито.
27.11.2019 р. суддею Великої Палати Верховного Суду Ситнік О.М. викладено Окрему думку, відповідно до якої закриття провадження у справі щодо позовних вимог про стягнення судових витрат унеможливить повторне звернення позивача до суду з такими вимогами. Повинні бути інші правові наслідки вирішення вказаного питання (наприклад, залишення без розгляду позову в цій частині вимог на підставі п.4 ч.1 ст.257 ЦПК України), адже такі вимоги повинні бути розглянуті по суті у справі, в якій визнано неправомірною та скасовано постанову ВДВС Селидівського МУЮ.
Постановою Донецького апеляційного суду від 15.04.2020 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 23.12.2016 р. скасовано, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з відділу ДВС на користь ОСОБА_1 5000 грн. в відшкодування моральної шкоди та судовий збір в доход держави у розмірі 606, 32 грн.
Відповідно ст.3 ЗУ «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, крім інших, виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Відповідно до ст.6 зазначеного Закону рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами.
15.05.2020 р. судом на адресу Територіального управління ДСА України в Донецькій області було направлено виконавчий лист про стягнення з Відділу ДВС Селидівського МУЮ у Донецькій області судового збору у розмірі 606,32 грн.
Для звернення судового рішення до виконання стягувачу в першу чергу необхідно отримати в суді виконавчий документ. Підставою для відкриття виконавчого провадження по виконанню судового рішення є пред`явлений до відповідного відділу державної виконавчої служби виконавчий документ разом із заявою стягувача про відкриття виконавчого провадження. При цьому стягувачу необхідно вирішити питання щодо місця виконання судового рішення.
Частиною 2 ст.7 Закону встановлено, що одночасно з виконавчим документом стягувач подає заяву, в якій зазначаються: 1) реквізити банківського рахунка, на який слід перераховувати кошти; 2) прізвище, ім`я, по батькові стягувача, реквізити документа, що посвідчує його особу.
Оскільки направляється до виконання оригінал виконавчого документа, доказом на підтвердження передачі даного документа до виконання, це може бути другий примірник заяви про примусове виконання рішення з відміткою органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця про отримання даних документів або квитанції про поштове відправлення.
Матеріали справи не містять відомостей про отримання ОСОБА_1 виконавчого листа на підставі постанови Донецького апеляційного суду від 15.04.2020 р. та пред`явлення його на виконання до відповідного органу, яким не є Селидівський міський відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління юстиції в Донецькій області, який є боржником у даній справі.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що скарга не обґрунтована у зв`язку з чим задоволенню не підлягає.
Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 447, 448, 449, 450, 451 ЦПК України суд, -
У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії Селидівського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління юстиції в Донецькій області відмовити в повному обсязі.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В.Г.Черков