ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" (далі - ТОВ "ОТП Факторинг Україна") звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 22 листопада 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №ML-302/388/2006, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 40 800 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 5,49+FIDR річних за користування кредитом.

Зазначали, що 22 листопада 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 та окремо між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 , на забезпечення виконання обов`язків за кредитним договором, було укладено договори поруки, за якими вони зобов`язалися забезпечити виконання зобов`язання боржника за кредитним договором.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 зобов`язалась своєчасно повертати кредит, нараховані відсотки у відповідності до умов кредитного договору, проте свої обов`язки виконувала неналежним чином у зв`язку з чим, станом на 15 жовтня 2014 року, вона має заборгованість за кредитом в розмірі 43 570,14 доларів США, а тому просили суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором №МL-302/388/2006 від 22 листопада 2006 року в розмірі 43 570,14 доларів США та судовий збір в розмірі 3 654 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року позовні вимоги ТОВ "ОТП Факторинг Україна" задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість по кредитному договору №ML-302/388/2006 від 22 листопада 2006 року у розмірі 43 570,14 доларів США, що еквівалентно 564 322,11 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом - 37 945,46 доларів США, сума заборгованості по процентам за користування кредитом - 2 824,68 доларів США, пеня - 2 800 доларів США. Вирішено питання стосовно судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у солідарному стягненні скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким повністю задовольнити позов, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що поручитель відповідає перед кредитором у солідарному порядку разом з боржником за його зобов`язаннями, що безпідставно залишено без уваги судом першої інстанції.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що договір факторингу, наданий позивачем, не свідчить про набуття ним права вимоги до неї. Судом не досліджено факту надання та отримання нею кредитних коштів, та факту наявності банківської ліцензії. До позову не додано належного розрахунку заборгованості, який би доводив її наявність. Судом не було повідомлено її належним чином про розгляд даної справи.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року апеляційні скарги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від

29 листопада 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10 березня 2021 року касаційні скарги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України (у редакції закону, чинному на час ухвалення оскаржуваного рішення) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду, не відповідає.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст.11 ЦПК України у редакції закону, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення).

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 22 листопада 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є позивач ТОВ "ОТП Факторинг Україна", та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №ML-302/388/2006, згідно умов якого остання отримала у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 40 800 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 5,49+FIDR річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 22 листопада 2031 року.

22 листопада 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 та окремо з ОСОБА_3 , в забезпечення виконання обов`язків по кредитному договору, було укладено договори поруки, за якими вони зобов`язалися забезпечити виконання зобов`язання боржника за кредитним договором.

Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши обумовлені кредитним договором грошові кошти відповідачу ОСОБА_1 в розмірі 40 800 доларів США.

У свою чергу ОСОБА_1 порушувала строки повернення заборгованості за кредитом, порушувала строки сплати нарахованих відсотків та станом на 15 жовтня 2014 року допустила заборгованість у загальному розмірі 43 570,14 доларів США, що еквівалентно 564 322,11 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем допущено порушення зобов`язання з погашення кредиту, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до поручителів, суд першої інстанції виходив з того, що вимогу до поручителів банк пред`явив лише 27 жовтня 2014 року, тобто після спливу встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку. А тому поруку за спірним договором суд вважав припиненою.

Колегія суддів у повній мірі не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі зазначає про порушення норм процесуального права, які виразилися у неповідомленні її належним чином про розгляд даної справи, на що звернуто увагу і Верховним Судом у постанові від 10 березня 2021.

Згідно з п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У зв`язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 74-76 ЦПК України 2004 року у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції.

Частинами третьою, четвертою, п`ятою статті 74 ЦПК України 2004 року передбачено, що судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.

Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України 2004 року судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що відомостей про повідомлення та обізнаність ОСОБА_1 про розгляд справи, який було відкладено на 29 листопада 2017 року о 09 години 00 хвилин матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_1 без обов`язкового належного повідомлення її про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції, на підставі п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі по суті позовних вимог.

Згідно частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною першою статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до частини третьої статті 1079 ЦК України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до положень статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 516 ЦК України).

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Колегія суддів звертає увагу на те, що 22 лютого 2013 року між ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та ПАТ "ОТП Банк" укладено договір факторингу (т.1 а.с.24-40).

З додатку до договору факторингу від 22 лютого 2013 року вбачається, що ТОВ "ОТП Факторинг Україна" набуло права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №ML302/388/2006 на загальну суму боргу 40 770, 14 доларів США, а саме за тілом кредиту 37 945,46 доларів США та за процентами 2 824,68 доларів США. А також за договором поруки від 22 листопада 2006 року №SR-302/388/2006/1 до ОСОБА_2 та за договором поруки від 22 листопада 2006 року №SR-302/388/2006 до ОСОБА_3 .

Загальна сума заборгованості за кредитними договорами, що входить до кредитного портфелю, на дату набрання чинності складає 2 621 983,43 долари США, 32 281,18 швейцарських франків, 5 772 544,19 грн. (сума основного боргу, нараховані проценти, штрафні санкції).

До позивача перейшло право вимоги до боржника і до поручителів щодо сплати загальної суми заборгованості за кредитним договором від 22 листопада 2006 року.

Таким чином позивач набув права вимоги до відповідачів, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині не доведення факту відступлення права вимоги відхиляються.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України визначено,що сторони є вільними в укладенні договору,виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу,інших актів цивільного законодавства,звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в Главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Колегією суддів встановлено, що між сторонами виникли договірні відносини шляхом укладання кредитного договору, договору поруки, та договору факторингу.

Також колегією суддів установлено, що за спірним кредитним договором позичальником допущена заборгованість.

Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що позичальник порушила умови договору, не сплачувала нараховані банком відсотки, не погашала кредит у відповідності до графіку платежів, унаслідок чого утворилась заборгованість.

27 жовтня 2014 року позивач звернувся до суду з указаним позовом до позичальника та поручителів про солідарне стягнення кредитної заборгованості станом на 15 жовтня 2014 року у розмірі 43 570,14 доларів США.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач 14 травня 2018 року надав суду апеляційної інстанції розрахунок заборгованості станом на 12 червня 2018 року (т.1 а.с.184-186). Виписку з рахунку за кредитним договором (т.1 а.с.187-240, т.2 а.с.1-176).

Відповідач ОСОБА_1 надала ряд квитанцій про сплату за кредитним договором за період з грудня 2006 року по листопад 2012 року (т.2 а.с.186-210). З квитанцій вбачається, що оплати здійснювались та всі плати, здійснені за кредитним договором, знайшли своє відображення в розрахунку заборгованості. А тому доводи апеляційної скарги в частині неврахування оплат при визначення заборгованості відхиляються.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/12 (провадження №14-145цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач заявив позов про дострокове виконання боргових зобов`язань у цілому, та заборгованість заявлена до стягнення складається з залишкової заборгованості, без врахування не сплачених щомісячних платежів.

Пунктом 4.1 договорів поруки від 22 листопада 2006 року передбачено, що цей договір діє до повного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

Термін дії кредитного договору №ML-303/089/2008 встановлено до 22 листопада 2031 року.

Із долученого до позову розрахунку кредитної заборгованості станом на 12 червня 2018 року вбачається, що останній платіж боржником здійснено 08 листопада 2012 року.

Заборгованість за тілом кредиту, заявлена до стягнення у розмірі 37 945,46 доларів США, нарахована станом на грудень 2012 року та заборгованість за відсотками у розмірі 2 824,68 доларів США нарахована станом на лютий 2013 року.

Заборгованість за пенею 2 800 доларів США не знайшла свого підтвердження. В той же час з розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за пенею у розмірі 148 811,01 долар США нарахована за період з 12 червня 2017 року по 22 травня 2018 року.

Таким чином, заборгованість за кредитним договором №ML-302/388/2006 від 22 листопада 2006 року, станом на 15 жовтня 2014 року, у загальному розмірі 40 770,14 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 37 945,46 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 2 824,68 доларів США підлягає до стягнення з позичальника ОСОБА_1 солідарно з поручителем ОСОБА_3 та з позичальника ОСОБА_1 солідарно з поручителем ОСОБА_2 .

Колегія суддів звертає увагу на те, що законом не заборонено укладення кількох договорів поруки на виконання того самого зобов`язання та в цьому випадку ч.3 ст.554 ЦК України застосована бути не може. Поручителі не несуть у такому разі солідарної відповідальності між собою, оскільки не можна вважати поруку їхньою спільною. За таких обставин кредитор має право пред`явити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору, але поручитель, що виконав зобов`язання, не може висунути вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором, а тому доводи апеляційної скарги позивача про наявність підстав для солідарного стягнення заборгованості саме з позичальника та поручителів відхиляються.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині відсутності ліцензії відхиляються у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 ст.5 цього Декрету.

У зв`язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року по справі №6-190цс15 і має бути взята до уваги при вирішенні даного спору.

Відповідно до п.2.3. Положення по порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів на ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджено Постановою Правління НБУ №275 від 17 липня 2001 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 року за №730/5921), яке було чинним на час укладання сторонами договору, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторгівельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюється в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставах укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки, на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

06 листопада 2006 року ЗАТ «ОТП Банк» надано дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини 2 та частини 4 статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», яка передбачає право банку здійснювати операції з валютними цінностями, у тому числі, і право надання та повернення кредиту в іноземній валюті, що не потребує наявності додаткової індивідуальної ліцензії.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині не доведення видачі їй кредитних коштів є хибними, оскільки вона протягом 5 років виконувала зобов`язання за кредитом та здійснювала оплати по ньому.

Інші доводи не можуть слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи результат розгляду даної справи, пропорційно до заявлених та задоволених позовних вимог, з відповідачів на користь позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» слід стягнути судові витрати у розмірі по 3 964 грн. з кожного, понесені у зв`язку з сплатою судового збору за подання до суду позовної заяви, апеляційної та касаційної скарги скарги.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" (єдрпоу 36789421) заборгованість за кредитним договором №ML-302/388/2006 від 22 листопада 2006 року, станом на 15 жовтня 2014 року, у загальному розмірі 40 770,14 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 37 945,46 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 2 824,68 доларів США.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" (єдрпоу 36789421) заборгованість за кредитним договором №ML-302/388/2006 від 22 листопада 2006 року, станом на 15 жовтня 2014 року, у загальному розмірі 40 770,14 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 37 945,46 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 2 824,68 доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" судові витрат у розмірі по 3 964 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.