Справа № 308/783/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 липня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря МАЦОЛИ О.-Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/783/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів та способу їх стягнення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 грудня 2020 року, головуючий суддя Іванов А.П.,

встановив:

24.01.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи таким.

Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання яких з позивача на користь відповідачки судовим наказом, виданим Ужгородським міськрайонним судом 29.07.2019 у справі № 308/8100/19, стягнуто аліменти в розмірі однієї третини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.07.2019 і до досягнення старшою дитиною повноліття. 17.09.2019 на виконання судового наказу було відкрито виконавче провадження № 60079108, про яке він дізнався від державного виконавця в листопаді 2019 року і станом на 12.11.2019 заборгованість зі сплати аліментів склала 13162,69 грн.

Позивач не ухилявся від участі у вихованні та в утриманні дітей, однак, з часу видачі судового наказу його матеріальне становище погіршилося.

26.11.2019 він уклав шлюб із ОСОБА_5 , на вихованні якої є доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Діти дружини знаходяться на утриманні позивача, дохід якого має розподілятися між ним, його дружиною та чотирма дітьми.

Посилаючись на ці обставини, на передбачене законом право ставити питання про зміну розміру аліментів у зв`язку зі зміною свого сімейного стану і матеріального становища, на встановлене законом правило щодо стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в разі наявності у платника аліментів мінливого, нерегулярного доходу (ст.ст. 184, 192 СК України), як це має місце у позивача, позивач ОСОБА_1 просив:

змінити спосіб стягнення та розмір аліментів, які стягуються на підставі судового наказу Ужгородського міськрайонного суду від 29.07.2019 у справі № 308/8100/19 з нього на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі однієї третини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.07.2019 і до досягнення старшою дитиною повноліття, на 1500,00 грн на кожну дитину (в загальній сумі 3000,00 грн) щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30.12.2020 позов задоволено частково, змінено спосіб стягнення та розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з однієї третини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття, на тверду грошову суму 1850,00 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що після видачі судового наказу сімейний і матеріальний стан позивача змінився, на його утриманні перебувають троє малолітніх дітей і витрати на їхнє утримання зросли, тому виникли підстави для зменшення розміру стягуваних аліментів до відповідного розміру.

Відповідачка ОСОБА_2 оскаржила рішення суду як незаконне та необґрунтоване, наводить у скарзі такі доводи.

Позивач як батько дітей має обов`язок із їхнього утримання і повинен виконувати його належним чином. З нього стягнуті аліменти в мінімальному розмірі, а фактично сплачувані аліменти є меншими за законодавчо рекомендований розмір аліментів для дитини відповідного віку.

Стаття 192 СК України передбачає можливість лише зменшення розміру аліментів, проте, не зміну способу їх стягнення, цей спосіб може бути змінений лише за заявою того з батьків, з яким проживає дитина (ст. 181 ч. 3 СК України). Отже, позивач міг звернутися з позовом про зменшення розміру аліментів у межах визначеного раніше способу їх стягнення.

Докази, які стосуються вагітності дружини позивача ОСОБА_8 , народження у позивача сина, перебування позивача на обліку як безробітного були подані суду з порушенням вимог ст. 83 ЦПК України щодо порядку подання доказів, тому не повинні були братися до уваги.

Крім того, вагітність дружини позивача не могла бути підставою позову і, відповідно, позов цим не обґрунтовувався, а облік позивача як безробітного пов`язується лише з розглядом даної справи. При цьому, з огляду на сплату позивачем аліментів у сумі 4175,00 грн він в змозі сплачувати такі аліменти на утримання дітей.

Суд не звернув увагу на те, що 04.03.2020 дружина позивача придбала автомобіль марки «Opel Movano», 2005 року випуску, реальна ринкова вартість якого за даними веб-порталу АВТО.РІА починається з 6300,00 дол. США. Цей факт доводить наявність достатніх коштів у сім`ї позивача.

Суд не вказав у своєму рішенні дату складення його повного тексту, що не відповідає вимогам ст. 265 ч. 7 п. 6 ЦПК України, а до Єдиного державного реєстру судових рішень воно було надіслане 08.01.2021.

Сторона просить рішення суду скасувати, в позові відмовити.

У відзиві на апеляцію позивач ОСОБА_1 вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, зокрема, що відповідачка жодного разу не з`являлася в судові засідання без поважних причин, чим навмисно затягувала розгляд справи. Позов був пред`явлений саме про зменшення розміру стягуваних аліментів і з огляду на наявність реальних підстав для цього, що було встановлено під час розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Есенова О.Р., який апеляцію не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності позивача ОСОБА_1 , який був належно повідомлений про час і місце розгляду справи (а.с. 167), та відповідачки ОСОБА_2 , якій судова повістка направлялася за вказаною нею суду адресою та повернулася до суду з поштовою відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою і відповідачка вважається належно повідомленою про час і місце розгляду справи (ст. 131 ч. 1 ЦПК України, правова позиція Верховного Суду в справі № 911/3142/19 (постанова від 18.03.2021)), дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Спірні правовідносини регулюються нормами СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину та його виконання.

Встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу і є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10, 11). Діти перебувають на утриманні та вихованні матері та проживають із нею за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12). На утримання дітей сторін судовим наказом, виданим Ужгородським міськрайонним судом 29.07.2019 у справі № 308/8100/19, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти в розмірі однієї третини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.07.2019 і до досягнення старшою дитиною повноліття (а.с. 7).

17.09.2019 держвиконавцем Ужгородського МВ ДВС відкрито виконавче провадження № 60079108 із примусового виконання вищевказаного судового наказу (а.с. 14). З розрахунку заборгованості за аліментами від 12.11.2019 за № 8-60079108/19, виконаного держвиконавцем, убачається, що станом на 01.12.2019 заборгованість ОСОБА_1 за аліментами становила 13162,69 грн (а.с. 17).

30.01.2020 ОСОБА_1 сплатив банківським переказом на рахунок органу ДВС на користь ОСОБА_2 аліменти в сумі 15000,00 грн (а.с. 68). Постановою держвиконавця від 10.02.2020 у виконавчому провадженні № 60079108 за заявою стягувача ОСОБА_2 від 10.02.2020 № 6470/14.13-34 виконавчий документ повернуто стягувачеві, постановою зафіксовано, що станом на 10.02.2020 заборгованість за аліментами відсутня (а.с. 59).

26.11.2019 позивач уклав шлюб із ОСОБА_5 , після укладення шлюбу її прізвищем є « ОСОБА_9 » (а.с. 18). ОСОБА_8 є матір`ю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батько яких ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 19, 20, 66, 67).

Виданою Ужгородським міським пологовим будинком 26.03.2020 довідкою № 22 зафіксовано, що ОСОБА_8 26.03.2020 була взята на облік як вагітна, строк вагітності дванадцять тижнів (а.с. 57). У ОСОБА_1 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_6 народився син ОСОБА_11 (а.с. 98).

Довідками Ужгородської районної філії Державного центру зайнятості від 21.10.2020 підтверджується, що ОСОБА_1 перебуває на обліку як безробітний з 09.07.2020, ніяких доходів за липень-вересень 2020 року не має (а.с. 96, 97).

Згідно зі ст. 3 ч. 1 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 (Конвенція про права дитини), ст. 7 ч.ч. 7, 8, 9 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України …, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами,… судами, адміністративними … органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Конвенція про права дитини передбачає, що держави-учасниці:

докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини; батьки … несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини; найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18 ч. 1);

визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батько(-ки) … несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст. 27 ч.ч. 1, 2).

За приписами норм Конституції України, норм СК України в редакції, чинній на час пред`явлення позову:

сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ст. 3 ч. 2 СК України);

сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі чи перекладені на іншу особу (ст. 14 ч. 1, ст. 15 ч. 1 СК України);

кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (ст. 51 Конституції України);

мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; за загальним правилом, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 ч.ч. 1, 2 СК України);

батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України);

за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ст. 181 ч. 3);

розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини;

мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку;

мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ст. 182 ч. 2).

Таким чином, матеріальне утримання дитини є обов`язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин.

Розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України (ст. 192 ч. 1 СК України).

При визначенні розміру аліментів суд враховує, серед іншого, стан здоров`я, матеріальне становище дитини, стан здоров`я, матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 ч. 1 СК України). За змістом положень ст. 191 ч. 1 і ст. 192 ч. 1 СК України, у випадку звернення по зміну розміру раніше стягнутих аліментів правило про стягнення аліментів за рішенням суду від дня пред`явлення позову не застосовується, аліменти у зміненому розмірі, у випадку відповідного задоволення вимоги, стягуються з дня набрання рішенням суду законної сили.

Прожитковий мінімум є базовим соціальним стандартом, який визначає рівень інших соціальних стандартів і соціальних гарантій, зокрема, у сфері доходів населення (ст.ст. 1, 2 Закону України «Про прожитковий мінімум», ст.ст. 1, 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»).

Розмір прожиткового мінімуму у 2020 році для дитини віком від 6 до 18 років становив від 2218,00 грн до 2395,00 грн, у 2021 році розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років становить (становитиме) від 2395,00 грн на 01.01.2021 до 2510,00 грн на 01.07.2021 і до 2618,00 грн на 31.12.2021.

На час видачі судового наказу позивач ОСОБА_1 не перебував у шлюбі, а після укладення шлюбу з ОСОБА_5 враховуючи утворення сім`ї, виходячи з суті сімейних відносин та з моральних засад суспільства став утримувати двох малолітніх дітей дружини, батько яких помер. Факти укладення позивачем шлюбу та наявності у дружини двох дітей, внаслідок чого сімейний стан позивача змінився, а матеріальний стан погіршився, слугували підставами позову докази щодо цього були подані разом із позовною заявою.

Як стало зрозуміло вже після пред`явлення позову, на час подання заяви до суду дружина позивача була вагітною і народила сина ОСОБА_12 ще під час розгляду справи судом першої інстанції. Щодо цих обставин, як і щодо перебування позивача на обліку як безробітного, які виникли після пред`явлення позову, зі зрозумілих причин докази не могли бути подані разом із позовною заявою та були подані по мірі виникнення таких обставин. У справі немає даних про дотримання позивачем вимог ст. 83 ч. 9 ЦПК України щодо попереднього надсилання відповідних документів відповідачці, водночас наведені вище факти і обставини, що виникли для позивача після видачі судового наказу, існують (існували) реально, подані позивачем суду першої інстанції документи їх фіксують, а відповідачкою самі по собі факти, зокрема, вагітності дружини позивача та народження в нього сина не заперечуються по суті.

Таким чином, після видачі судового наказу про стягнення аліментів сімейний і матеріальний стан позивача змінився істотно, такою мірою, яка прямо впливає на спроможність платника, становище якого як безробітного підтверджене офіційно та не спростоване, сплачувати аліменти в попередньому розмірі та фактично унеможливлює таку сплату.

Такі істотні обставини не могли залишатися поза увагою суду, який у силу вимог ст. 182 ч. 1, ст. 192 ч. 1 СК України та вимог щодо повноти і всебічності з`ясування обставин, що мають значення в справі, зобов`язаний з`ясувати реальні саме факти і обставини справи, дійсний характер спірних правовідносин, щодо яких, до того ж, є дані в справі, та відповідно до встановленого вирішити спір.

Міркування відповідачки про те, що з позивача стягнуті аліменти в мінімальному розмірі, а фактично сплачувані аліменти є меншими за законодавчо рекомендований розмір аліментів для дитини відповідного віку не можуть братися до уваги, позаяк мінімальний рекомендований розмір аліментів на дитину може бути присуджений судом лише в разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У справі немає доказів щодо підстав для присудження аліментів у такому розмірі, а судовим наказом з ОСОБА_1 свого часу були стягнуті аліменти відповідно до правил, установлених ст. 161 ч. 1 п. 4 ЦПК України, ст. 182 ч. 2, ст. 183 ч. 5 СК України, а саме, на утримання двох дітей у розмірі однієї третини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції враховував як доводи позивача, так певною мірою і заперечення відповідачки, виходив зі спроможності позивача забезпечити у визначених межах грошове утримання дітям, тому постановив стягувати в подальшому аліменти на дітей у розмірі 1850,00 грн на кожну житину щомісячно. З урахуванням фактичних обставин справи, динаміки значення базового соціального стандарту визначені судом першої інстанції аліменти протягом достатньо тривалого часу забезпечуватимуть грошове утримання в розмірі, що перевищує половину розміру відповідного прожиткового мінімуму, узгоджуватимуться з вимогами закону, відповідатимуть інтересам дітей, покриватимуть суттєву частину витрат на дітей і не порушуватимуть як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача. Такий розмір аліментів забезпечуватиме реальну, ефективну участь платника аліментів у забезпеченні потреб дітей та не порушуватиме правила щодо дотримання загалом паритету батьків у виконанні обов`язку з матеріального утримання дітей. Позивач не оскаржує визначений судом розмір аліментів на утримання дітей.

Необхідно враховувати, що за наявності для того підстав, істотної зміни обставин тощо, сторони і в подальшому не позбавлені права ставити питання про зміну розміру стягуваних аліментів, зміну способу стягнення, участь у додаткових витратах і т.ін. та доводити встановленим порядком відповідні вимоги.

Верховний Суд України в постанові від 05.02.2014 у справі № 6-143цс13 висловив правову позицію (з урахуванням відповідної редакції закону), згідно із якою СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України); ст. 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності відповідних підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом; право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням; з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки); отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.ст. 182, 183, 184 СК України).

Ця правова позиція підтверджена і Верховним Судом, зокрема, в постанові від 12.09.2018 у справі № 459/2181/17.

Тобто, зміна (збільшення, зменшення) розміру аліментів, стягнутих раніше рішенням суду, із одночасною зміною способу стягнення аліментів зважаючи на конкретні обставини справи є допустимою, оскільки норми СК України імперативної заборони щодо цього не містять, а відповідне право сторони в такому спорі не може заперечуватися.

З 08.07.2017 набрали чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» та відповідно змінені ним положення СК України, згідно з якими частину 3 статті 181 цього Кодексу було викладено в такій редакції: «За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.».

Зміна способу стягнення аліментів (ст. 181 ч. 3 СК України) і зміна визначеного раніше розміру аліментів (ст. 192 ч. 1 СК України) є різними правовими інститутами. Водночас, ці інститути тісно пов`язані, зазвичай зміна способу стягнення аліментів тягне і зміну розміру (збільшення, зменшення) раніше обумовлених чи присуджених аліментів, зміна способу стягнення аліментів може слугувати засобом, методом зміни розміру стягуваних аліментів.

Саме зміну (зменшення) розміру раніше стягнутих аліментів через зміну способу їх стягнення мав на увазі ОСОБА_1 , пред`являючи позов. Відповідні обставини зважаючи на правову позицію позивача, який не має стабільного, регулярного заробітку (доходу), тягнуть через зміну способу стягнення з нього аліментів (з частки від заробітку (доходу) на тверду грошову суму) зменшення розміру аліментів. Беручи до уваги право платника аліментів ставити питання про зменшення розміру стягуваних із нього аліментів, мінливість життєвих обставин, відсутність вимоги з боку одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення з огляду на обставини, що змінилися, тощо, платник аліментів не може бути позбавлений права ставити питання і про зміну способу стягнення аліментів як засобу, яким досягається мета позову зменшення розміру аліментів. Така вимога не заборонена законом та не суперечить правилам щодо визначення ефективного способу захисту порушеного права, встановленим ст. 5 ч. 2 ЦПК України.

Стосовно доводів відповідачки про придбання дружиною позивача ОСОБА_8 автомобіля апеляційний суд зауважує таке.

З листа Територіального сервісного центру № 2141 від 12.06.2020 № 31/7/1-2а/з убачається, що ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 04.03.2020 № ТСЦ 2141/2020/1969776 придбала за 38000,00 грн транспортний засіб марки «Opel Movano», 2005 року випуску (а.с. 41).

Правомірність цього правочину презюмується, він є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 204, 629, 655 ЦК України). Доказів оспорювання судовим порядком будь-ким цього договору немає. Міркування відповідачки про невідповідність вказаної вартості автомобіля реальній ринковій вартості, оскільки така за даними веб-порталу АВТО.РІА починається з 6300,00 дол. США (а.с. 39, 40), є недопустимими в доказуванні припущеннями (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Ринкова вартість транспортного засобу та конкретна ціна угоди залежать від наявної на момент його продажу сукупності великої кількості факторів: попит/пропозиція, марка автомобіля, рік випуску, конкретна комплектація, тип і об`єм двигуна, вид палива, пробіг автомобіля, технічний стан, ступінь зносу і багатьох інших, а також від домовленості сторін угоди та способу розрахунку.

Жодних даних, які б у належний процесуальний спосіб спростовували достовірність ціни продажу вказаного вище автомобіля (38000,00 грн, що за офіційним курсом НБУ 1,00 дол. США/24,9386 грн на 04.03.2020 становило еквівалент 1524,00 дол. США) у справі немає. За відсутності відповідних даних і порівнянь надані відповідачкою роздруківки з веб-порталу АВТО.РІА щодо автомобілів «Opel Movano», 2005 року випуску з пропонованими продажними цінами 6300,00 дол. США і 6600,00 дол. США в будь-якому разі не можуть слугувати належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами щодо відповідних обставин і не можуть спростовувати правомірність чинного договору.

Окрім цього, автомобіль був придбаний після погашення ОСОБА_1 заборгованості за аліментами та відкликання ОСОБА_2 виконавчого документа. В апеляційному суді представник позивача пояснив також, що автомобіль був куплений дружиною позивача за її власні кошти.

Суд першої інстанції припустився помилки норм процесуального права, оскільки не вказав у рішенні дату складення його повного тексту, як це вимагається ст. 265 ч. 7 п. 6 ЦПК України, і цей довод апеляції вірний, проте, таке порушення не вплинуло на суть рішення.

Відтак, рішення суду першої інстанції правильне по суті і для його скасування з відмовою в позові апеляційний суд підстав не вбачає. Доводи апеляції, а також певні процесуальні упущення правильності по суті та справедливості рішення суду не спростовують.

Поза тим, апеляційний суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України), а рішення суду першої інстанції містить певне упущення, яке належить усунути.

Відповідно до приписів ст. 182 ч. 2, ст. 184 СК України, присуджуючи аліменти в твердій грошовій сумі (в тому числі, змінюючи розмір присуджених раніше аліментів) та маючи на увазі забезпечення інтересів дітей, суду поряд із визначенням конкретної твердої суми аліментів належить зазначити в рішенні про те, що ця сума не може бути меншою за 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ці вимоги закону судом не були виконані, в резолютивній частині рішення відповідна вказівка відсутня.

Виходячи з наведеного, беручи до уваги результат виконання сторонами обов`язку доказування обставин, що мають значення в справі, та встановлені під час апеляційного розгляду обставини, на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, доповнити другий абзац резолютивної частини рішення після слів і цифр «у розмірі 1850 гривень» словами і цифрами «але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», а врешті на підставі ст. 375 цього Кодексу залишити рішення суду без змін.

Питання щодо врегулювання заборгованості ОСОБА_1 за аліментами, яка виникла в період провадження в справі та зафіксована станом на 01.01.2021 в сумі 14542,13 грн (розрахунок від 21.01.2021 за № 2-61434513, яким також зафіксовано, що ОСОБА_1 у період з березня по грудень 2020 року регулярно частково сплачував аліменти), лежать за межами даної справи та можуть бути вирішені сторонами за взаємною згодою, а в разі недосягнення такої судовим порядком.

Керуючись ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 375, ст. 376 ч. 1 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 грудня 2020 року змінити, доповнивши другий абзац резолютивної частини рішення після слів і цифр «у розмірі 1850 гривень» словами і цифрами «але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку» і залишивши в іншій частині рішення суду без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 8 липня 2021 року.

Судді