Справа № 510/1605/20
Провадження № 2/510/503/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.06.2021 р. Ренійський районний суд Одеської області

під головуванням судді - Бошкова І.Д.,

за участю: секретаря - Березенко С.П.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Рені, у режимі відеоконференції, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та витрат, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту,

В С Т А Н О В И В:

Короткій зміст позовних вимог, відзиву на позов.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (далі - ДП «ЦСЕНСМ») про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позивач обґрунтовував позов тим, що працював з 07.06.2017 р. по 13.07.2020 р. директором Миколаївської філії ДП ««ЦСЕНСМ». 13.07.2020 р. під психологічним тиском керівництва ДП «ЦСЕНСМ» написав заяву про звільнення за угодою сторін. Наказом № 86 к/тр від 13.07.2020 р. звільнений з роботи на підставі п.1ст.36 КЗпП України, проте, наміру звільнятися він не мав, а заяву про звільнення з цих підстав написав під психологічним тиском, оскільки він перебував у стані сильного душевного хвилювання.

10.08.2020 р., він відкликав заяву про звільнення за угодою сторін. Відповідач трудову книжку не повернув, а заборгованість по заробітній платі станом на 13.07.2020 р. сплатив лише 12.08.2020 р., тобто після того, як він відкликав заяву про звільнення за угодою сторін.

Вважаючи, звільнення незаконним, ОСОБА_1 просив суд:

1) визнати незаконним та скасувати наказ ДП «ЦСЕНСМ» № 86 к/тр від 13.07.2020 р.;

2) поновити його на посаді директора Миколаївської філії ДП «ІДСЕНСМ»;

3) стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу;

4) стягнути з відповідача на його користь витрати пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту у сумі 1 073,40 грн.

У відзиві на позов, відповідач зазначив, що 13.07.2020 р. позивач власноручно написав заяву про звільнення за угодою сторін, направши цю заяву електронною поштою до Центрального апарату ДП «ЦСЕНСМ».

13.07.2020 р. ДП «ЦСЕНСМ» видав наказ про звільнення ОСОБА_1 , який надіслав йому електронною поштою для ознайомлення. Заперечень щодо звільнення позивач не надав; умови звільнення були погоджені сторонами. 10.08.2020 р., тобто майже через місяць після звільнення, позивач надіслав заяву про відкликання заяви від 13.07.2020 р.

17.08.2020 р. ДП «ЦСЕНСМ» відправив позивачу лист-відповідь про неможливість анулювання заяви про звільнення за угодою сторін. До Центрального апарату ДП «ЦСЕНСМ» позивач прибув лише 31.08.2020 р., де отримав трудову книжку. Тому відповідач просив у позові відмовити.

Норми права, застосовані в правовідносинах сторін з урахуванням фактичних обставин справи, встановлених судом.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2020 р. в справі № 359/5905/18, використавши правові висновки Верховного Суду України, що в подальшому знайшли свій розвиток в аналогічних постановах Верховного Суду, який не відступив від цих основоположних висновків, звернув увагу судів загальної юрисдикції, зокрема, на таке.

За змістом ч.1ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації.

Підстави припинення трудового договору встановлені ст.36 КЗпП України.

Угода сторін є підставою припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП України.

Припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п.1ст.36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена п.1ст.36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Верховний Суд в цій постанові зазначив, що, розглядаючи позовні вимоги при оскарженні наказу про припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП України за угодою сторін, суд повинен з`ясувати:

а) чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою;

б) чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення;

в) чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін;

г) чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору (див.: постанову Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі N 6-1269цс16; постанови Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі N 759/11508/16-ц та від 27 травня 2020 року у справі N 404/6236/19).

При цьому суд вважає необхідним зазначити:

домовленість між працівником та роботодавцем про припинення трудового договору за угодою сторін не може бути анульована за ініціативою однією з сторін трудового договору;

анулювання такої домовленості можливо лише за взаємною згодою між працівником та роботодавцем.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді директора Миколаївської філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» з 07.06.2017 року по 13.07.2020 року. 13.07.2020 року позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення за угодою сторін та направив її електронною поштою до Центрального апарату ДП «ЦСЕНСМ». В цей же день відповідач видав наказ № 86 к/тр від 13.07.2020 р. про звільнення позивача з роботи на підставі п.1ст.36 КЗпП України за угодою сторін.

Майже через місяць, 10.08.2020 р., ОСОБА_1 направив відповідачу електронною поштою іншу заяву про анулювання своєї заяви від 13.07.2020 р. про звільнення за угодою сторін. 17.08.2020 р., відповідач відповів позивачу про неможливість анулювання домовленості про звільнення за угодою сторін.

За правилами диспозитивністі цивільного процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог -ч.1ст.81 ЦПК України.

Позивач не довів, що він написав заяву про звільнення за угодою сторін під психологічним тиском відповідача, перебуваючи в стані сильного душевного хвилювання, та не надав жодних доказів (наприклад: показів свідків, письмових доказів, відео-записів, аудіо-записів та інших). Позивач не довів суду, як саме роботодавець вчинив на нього психологічний тиск та примусив подати заяву про звільнення за угодою сторін.

Його ствердження про те, що він не може бути звільнений з роботи, оскільки звернувся до відповідача з відповідною заявою про анулювання домовленості між сторонами, суд не приймає до уваги. Домовленість між працівником та роботодавцем про припинення трудового договору за угодою сторін не може бути анульована за ініціативою однією зі сторін трудового договору. Анулювання такої домовленості можливо лише за взаємною згодою між працівником та роботодавцем. Така згода між сторонами не досягнута.

Отже, достатніх підстав вважати, що внутрішня воля позивача про звільнення його з роботи за угодою сторін, не відповідала його волевиявленню, неможливо. Більш того, своїми конклюдентними діями (мовчазною згодою), ОСОБА_1 підтвердив свою згоду про звільнення з роботи саме за угодою сторін 13.07.2020 р., тобто в день подання ним заяви про звільнення за угодою сторін. Відправлення позивачем на адресу відповідача заяви про анулювання домовленості щодо звільнення за угодою сторін майже через місяць 28 днів з дня звільнення, суд оцінює в контексте здійсненного висновку. Тому адміністрація підприємства вправі була припинити, укладений між сторонами трудовій договір, з підстав п.1ст.36 КЗпП України.

Посилання відповідача на те, що позивач пропустив строк звернення до суду за захистом свого права на один день, тому суд повинен відмовити йому у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності, суд до уваги не приймає. Необґрунтовані вимоги, строком позовної давності не захищаються. В даному випадку суд відмовляє у позові за їх необґрунтованості.

Щодо доводів позивача про те, що відповідач не видав трудову книжку позивачу в передбачений законом строк, а саме в день звільнення - 13.07.2020 р., яку він отримав 31.08.2020 р., та за цей час йому підлягає виплата заробітної плати за період затримки, суд зазначає наступне. Таки вимоги позивач не заявив, тому це питання не може бути вирішено в цій справі. Позивач не позбавлений можливостей з відповідним позовом звернутися до суду.

Висновки суду за результатами розгляду справи.

Суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання наказу про його звільнення та поновлення на роботі, не підлягають задоволенню. Вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від основних вимог про визнання наказу незаконним та поновлення на роботі, тому вони також не підлягають задоволенню. Вимоги позивача про стягнення на його користь витрат, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту у сумі 1 073,40 грн., знаходяться за межами предмету доказування, тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.2,3,12,13,76-81,200,212,263-265,268,354,355 КЗпП України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про визнання незаконним наказу Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» № 86 к/тр від 13.07.2020 року про звільнення позивача з роботи за п.1ст.36 КЗпП України - згодою сторін, поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Миколаївської філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», стягнення з Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення з Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту у сумі 1 073,40 грн.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після спливу строку на його оскарження.

Суддя І.Д. Бошков