Справа № 645/2914/21
Провадження № 2/645/1588/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2021 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Іващенко С.О.

секретар судового засідання Гурської С.Ю.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності,

В с т а н о в и в :

Позивач звернулась до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_4 , якою просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частину будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за відповідачем право власності на Ѕ частину будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач зазначила, що 16 січня 1998 року позивач ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_5 ) зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 у Московському відділі реєстрації актів громадянського стану м. Харкова. Під час шлюбу подружжям було набуто майно. Об`єктом права спільної власності є будинок АДРЕСА_1 житловою площею 47,8 кв.м.. Будинок придбано на підставі договору купівлі-продажу від 27.06.2000 року. Право власності на будинок зареєстровано за відповідачем. Відповідач на даний час не визнає за позивачем право спільної часткової власності на домоволодіння, придбане у шлюбі та відмовляється звернутись спільно до нотаріуса для отримання позивачем правовстановлюючого документу на Ѕ частину. Позивач вважає своє право порушеним, у зв`язку з чим вимушена звернутись за захистом своїх прав до суду з даним позовом.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, надала до суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просила суд визнати за нею та відповідачем по 1/2 частини вказаного домоволодіння та розглянути справу у її відсутність.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явився, надав заяву, в якій позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення, просив розглянути справу в його відсутність.

Відповідно до ч. 3 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову на підготовчому судовому засіданні, та у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , 25.ю03.1960 року народження 16.01.1998 зареєстрували шлюб у Московському відділі реєстрації актів громадянського стану міста Харкова, актовий запис №57. Після одруження дружина взяла прізвище « ОСОБА_7 ».

Шлюб між сторонами не розірвано.

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 27.06.2000, засвідчений приватним нотаріусом Бєсєда Т.Д., ОСОБА_3 купив житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Спірний будинок зареєстрований у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на праві приватної власності за ОСОБА_3 за реєстровим № 47712 від 05.07.2000.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, що відповідає вимогам ст. 61 СК України.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Майно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз. 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

На підставі наданих доказів суд встановив, що спірне майно було придбано сторонами під час їх перебування в шлюбі за їх спільні кошти.

Отже, виходячи із законодавчо закріпленого принципу рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, приймаючи до уваги позицію сторін, враховуючи наявні в справі докази, суд вважає, що позивач має право на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, враховуючи набуття ОСОБА_1 права власності в порядку поділу майна подружжя, слід вважати, що за ОСОБА_3 залишається право власності на 1/2 частину цього ж домоволодіння за вищевказаною адресою.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є верховенство права.

На підставі ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справ керується принципом верховенства права.

Згідно з ч. ч. 1 4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, згідно з вимогами ч. 2 ст. 206 ЦПК України суд роз`яснює відповідачу наслідки визнання позову, передбачені ч. 4 цієї статті.

Судом також встановлено, що визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Суд всебічно та повно з`ясував обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, керуючись принципом верховенства права, приходить до висновку про задоволення позову.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 142 ЦПК України.

Ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнав до початку розгляду справи по суті.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при звернення з даною позовною заявою сплачений судовий збір у розмірі 2504,00 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1252,00 грн., а також підлягає поверненню ОСОБА_1 з Державного бюджету України 1252,00 грн. судового збору, сплаченого при поданні позову.

Керуючись ст. ст. 200, 206, 258-259, 263-265, 268, 273, 352, 354, п. 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності - задовольнити.

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на 1/ частину будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Залишити за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на Ѕ частину будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1252,00 грн.

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України 1252,00 грн (одна тисяча двісті п`ятдесят дві грн..) судового збору, сплаченого при поданні позову.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості, що не проголошуються:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

представник позивача адвокат Скульський Сергій Іванович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №3326 від 09.09.2009, діє на підставі ордеру серія АН №1033525, адреса: АДРЕСА_3 ;

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП невідомий, адреса: АДРЕСА_2

Повний текст рішення складено 29.06.2021.

Суддя