ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 липня 2021 року

м. Харків

справа № 619/3683/20

провадження № 22-ц/818/3082/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

апелянт Харківська обласна прокуратура

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за апеляційною скаргою Харківської обласної прокуратури на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 вересня 2020 року, постановлене під головуванням судді Калмикової Л.К., в залі суду в місті Дергачі Харківської області (повний текст судового рішення складено 02 жовтня 2020 року), -

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 22 вересня 2020 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером :00:000:0847 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

В апеляційній скарзі Харківська обласна прокуратура просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог; судові витрати покласти на позивача.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Харківська обласна прокуратура зазначає, що апеляційна скарга подана в інтересах держави в особі Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області та Дергачівської міської ради Харківської області на підставі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 3 ст. 56 ЦПК України. Вказує, що спірна земельна ділянка є комунальною власністю, оскільки заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 18 листопада 2011 року за позовом заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, до ОСОБА_2 було визнано недійсним державний акт серії ЯЕ №509609 від 18.12.2009 року на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га, яка розташована на території Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, виданий на ім`я ОСОБА_2 . Визнано недійсним запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо права власності відповідачки на спірну земельну ділянку; скасовано державну реєстрацію права власності та зобов`язано ОСОБА_2 звільнити та повернути земельну ділянку за належністю Русько-Лозівській сільській раді. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на вищевказану земельну ділянку зареєстровано за Русько-Лозівською сільською радою. Проте останню не було залучено до участі у справі за вказаним позовом. Крім того, судове рішення не породжує право власності, воно виникає на нерухоме майно лише після його державної реєстрації, а спадкодавець не здійснив оформлення та реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, передану йому у власність за договором купівлі-продажу від 30.12.2009 року.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати до суду апеляційної інстанції всі наявні в них докази на підтвердження порушення їх прав.

Матеріали справи свідчать про те, що апеляційна скарга на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 вересня 2020 року Харківською обласною прокуратурою подана в інтересах держави в особі Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області та Дергачівської міської ради Харківської області у відповідності до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Підставою такого представництва є наявність порушення державних інтересів у сфері земельних відносин, яке виявилось у визнанні права власності на земельну ділянку за позивачем у порядку спадкування за законом на підставі недійсного державного акту на право власності, який раніше видавався спадкодавцю, за відсутності волевиявлення теперішнього власника та уповноваженого розпорядника земельної ділянки місцевої ради.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка перебувала у приватній власності відповідача, який за договором купівлі-продажу від 30.12.2009 року передав її у власність ОСОБА_3 . Проте останній не зареєстрував своє право власності у територіальних органах Держкомзему. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Позивач є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_3 . Наразі він втратив будь-які зв`язки з відповідачем та оригінал правовстановлюючого документу. Тому наявні підстави для визнання права власності на спірну земельну ділянку в судовому порядку.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання права позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що 30 грудня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :00:000:0847 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, площею 2,0000 га (а.с.7). У договорі зазначено, що вказана земельна ділянка належить ОСОБА_2 на підставі державного акту серії ЯЕ №509609, виданого 18.12.2009 року Русько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області; кадастровий номер земельної ділянки :00:000:0847. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Задоріною В.В.

Сторони не заперечують, що ОСОБА_3 , як новий власник земельної ділянки, не здійснив реєстрацію права власності відповідно до чинного на той час законодавства.

Згідно з інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 28.07.2020 року, вищевказана земельна ділянка перебуває у приватній власності. Будь-яка інформація з приводу форми власності вищевказаної ділянки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутня (а.с.9).

З відповіді відділу у Дергачівському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області №29-20-0.23,18-650/109-20 від 31.07.2020 року убачається, що згідно до Книг записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договір оренди землі, наявних у Відділі, 18.12.2009 року за №61 зареєстровано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №509609 на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :00:000:0847. Державний акт виданий на підставі рішення ХХХІІІ сесії Русько-Лозівської ради V скликання від 06.05.2009 року. Інформація про перехід права власності на вищевказану земельну ділянку з кадастровим номером :00:000:0847 від ОСОБА_2 до іншої особи у Відділі відсутня (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с.11). Після його смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 , заведена спадкова справа (а.с.12).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що його батько був власником спірної земельної ділянки за договором купівлі-продажу від 30.12.2009 року. Проте через те, що право власності на земельну ділянку у органах Держкомзему зареєстровано не було, він позбавлений можливості оформити спадкові права після смерті батька. ОСОБА_1 вважає, що наявні підстави для визнання за ним в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером :00:000:0847 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За містом положень ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч.ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України).

Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. При цьому, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Згідно положень статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно роз`яснень, які містяться у п.23, 24 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтва про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. При розгляді даної категорії справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Матеріали справи не містять належних доказів того, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_3 . Відсутні дані про факт прийняття спадщини позивачем після смерті батька. Крім того, позивачем не надано до суду обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином ОСОБА_1 не доведено підстав позову.

При цьому визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Також матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_3 набув права власності на спірну земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 30.12.2009 року; проте він, як новий власник земельної ділянки, не здійснив реєстрацію права власності відповідно до чинного на той час законодавства.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною 1 ст. 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 01.07.2004 року (далі Закон) задекларовано засади державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, до яких віднесено обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав (п. 2); одночасність вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном та державної реєстрації прав (п. 2-1).

За термінологією, визначеною в п. 1 ч. 1 ст. 2 цього Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 цього Закону державній реєстрації прав підлягають право власності на нерухоме майно і речові права на нерухоме майно, похідні від права власності.

З матеріалів справи також убачається, що у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 30.12.2009 року зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером :00:000:0847 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, площею 2,0000 га належить ОСОБА_2 на підставі державного акту серії ЯЕ №509609, виданого 18.12.2009 року Русько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області (а.с.7).

Проте апелянтом, Харківською обласною прокуратурою, надано до суду копію заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 18 листопада 2011 року за позовом заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, до ОСОБА_2 та управління Держкомзему в Дергачівському районі Харківської області, яким було визнано недійсним державний акт серії ЯЕ №509609 від 18.12.2009 року на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га, яка розташована на території Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, виданий на ім`я ОСОБА_2 . Визнано недійсним запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо права власності відповідачки на спірну земельну ділянку; скасовано державну реєстрацію права власності та зобов`язано ОСОБА_2 звільнити та повернути земельну ділянку за належністю Русько-Лозівській сільській раді (а.с.53-54).

Вказаним судовим рішенням встановлено, що рішення ХХХІІІ сесії V скликання Русько-Лозівської ради Дергачівського району від 06.05.2009 року щодо передачі у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки сільською радою не приймалося, що свідчить про незаконність та протиправність набуття відповідачкою права власності на вказану земельну ділянку.

Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 18 листопада 2011 року набрало законної сили.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч.2 ст. 76 ЦПК).

Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Колегія суддів вважає, що наявні підстави для прийняття вищевказаних доказів, оскільки вони подані в інтересах особи, яка не була залучена до участі у справі. Зазначені докази свідчать про те, що власником спірної земельної ділянки наразі є Русько-Лозівська сільська рада, яка не була залучена до участі у справі.

Суд не перевірив належність спірної земельної ділянки саме відповідачу ОСОБА_2 .

При цьому розглянувши справу за вищевказаним позовом, суд першої інстанції неправильно визначився із суб`єктним складом у вказаних правовідносинах та вирішив питання про права та обов`язки особи, що не була залучена до участі у справі.

На стадії апеляційного провадження Цивільним процесуальним кодексом не передбачено залучення до участі у справі належних відповідачів.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

З огляду на викладене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав незалучення до участі у справі власника спірної земельної ділянки.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, наявні підстави для стягнення з позивача на користь Харківської обласної прокуратури судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у розмірі 1 261,20 грн. (а.с.31).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у розмірі 1261,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 15.07.2021 року.