Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 375/714/20
Номер провадження 22-ц/824/8765/2021
Головуючий у суді першої інстанції О.І. Чорненька
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
19 липня 2021 року місто Київ

Номер справи 375/714/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.,

сторони:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 18 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Чорненької О.І., в приміщенні Рокитнянського районного суду Київської області, інформація про дату складання повного рішення відсутня, -

в с т а н о в и в :

АТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) у червні 2020 року звернулось до Рокитнянського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що остання звернулась до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг №б/н від 14.06.2011, відповідно до якої вона отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, а також зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Банком на підставі договору надання банківських послуг було відкрито відповідний картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, та відповідно надано відповідачу у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту позичальника збільшився до 4300 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Позивач вказував, що свої зобов`язання за договором він виконав у повному обсязі, однак відповідач кредит та відсотки за кредитом не сплачує, у зв`язку з чим станом на 31.03.2020 за нею утворилась заборгованість у загальному розмірі 246251,62 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 3997,82 грн, заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 239583,12 грн та пені в сумі 2670,68 грн. При цьому, у своїй позовній заяві позивач зазначив, що на власний розсуд вимагає лише частину вказаної заборгованості у розмірі 138047,60 грн (3997,82 грн - заборгованість за тілом кредиту та 134049,78 грн - заборгованість по процентам за період користування з 14.06.2011 по 28.06.2019).

Відтак, з урахуванням неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, Банк змушений був звернутись до суду із даним позовом, відповідно до вимог якого, з урахуванням поданої заяви про зменшення розміру позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у загальному розмірі 12013,31 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 3997,82 грн та заборгованості за простроченими відсотками в сумі 8015,49 грн, а також понесені у справі судові витрати.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 18 березня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за тілом кредиту у сумі 3997,82 грн та судовий збір у розмірі 699,55 грн.

Дане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з наданої позивачем на дослідження анкети-заяви відповідача про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг не можливо зробити беззаперечний висновок про те, що сторонами при укладанні кредитного договору було визначено процентну ставку та досягнуто згоди про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення позичальником зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Тому, з урахуванням тієї обставини, що позивачем не було доведено належними та допустимим доказами факту наявності укладеної між сторонами письмової угоди щодо ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальності у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань по кредитному договору №б/н від 14.06.2011, місцевий суд не знайшов правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за простроченими відсотками. Оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, та виходячи зі змісту положень ч.2 ст.530 ЦК України, суд дійшов висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Не погоджуючись із рішенням суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками, позивач через свого представника подав апеляційну скаргу. У поданій скарзі заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просить скасувати рішення суду у цій частині та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування поданої скарги Банк вказував на те, що вирішуючи спір у даній справі та відмовляючи позивачу у задоволенні вимог про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині вимог. Зазначив, що на підтвердження того, що сторони погодили оплату процентів за користування кредитними коштами, а також встановили їх розмір заявником надано до суду заяву-анкету від 14.06.2011 та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду, що підписані особисто відповідачем. Тому оскільки, у вказаній довідці про умови кредитування, що розцінюється як частина кредитного договору від 14.06.2011, зазначено розмір базової процентної ставки - 2,5% на місяць (30% на рік), а також визначені розмір щомісячних платежів, строк внесення таких платежів та розмір неустойки, існують підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентів за користування кредитом, який повинен застосовуватися при розрахунку заборгованості за кредитним договором.

Водночас, з метою повного та всебічного встановлення обставин по справі заявник у своїй апеляційній скарзі просив суд апеляційної інстанції долучити до матеріалів справи і дослідити додатковий доказ, який не був поданий до суду першої інстанції, а саме вищезазначену довідку про умови кредитування в ПриватБанку з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». Вказував, що оскільки зазначений доказ є визначальним при встановленні фактичних обставин стосовно наявності домовленості сторін щодо розміру процентної ставки, яка підлягала сплаті відповідачем за користування кредитними коштами, він надається для дослідження до суду апеляційної інстанції. Місцевий суд не пропонував позивачеві надати додаткові докази для підтвердження частини заявлених вимог з метою повного та всебічного встановлення обставин справи та відповідно дійшов передчасних висновків про наявність підстав для відмови у задоволенні частини позовних вимог.

Крім того, заявник у своїй скарзі зазначив про те, що не маючи жодних належних та допустимих доказів проти вимог позивача, місцевий суд, замість посилань на факти, в обґрунтування оскарженого рішення послався на судову практику Верховного Суду, яка не є і не може бути доказовою базою по справі. Оскільки, відповідач загалом не спростував жодними належними та допустимими доказами факт укладення кредитного договору та ознайомлення з його умовами, не заперечував розмір наявної заборгованості, суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками по кредитному договору б/н від 14.06.2011. При цьому, суд не врахував, що у відповідності до вимог ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється, а згідно з положенням ч.1 ст.1048 ЦК України, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У зв`язку із наведеним заявник вважав, що місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Відповідач у своєму відзиві на апеляційну скаргу проти доводів апеляційної скарги заперечувала у повному обсязі та просила суд залишити її без задоволення, а рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 18 березня 2021 року без змін. Зазначила про те, що рішення місцевого суду в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, так як судом було вірно встановлено відсутність факту погодження сторонами у письмовому вигляді відповідальність за порушення виконання умов договору у вигляді сплати процентів, пені та штрафів.

У відповідності до вимог п.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційних скарг здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, а також його ціну, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Так, у відповідності до положень ч.ч. 2, 5 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вбачається, що рішення суду першої інстанції позивачем фактично оскаржується в частині відмови у стягненні з відповідача заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 8015,49 грн, які нараховані за користування кредитними коштами за кредитним договором №б/н від 14.06.2011.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що подана стороною позивача апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Так, відмовляючи АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача прострочених відсотків, нарахованих Банком за користування кредитними коштами, суд першої інстанції виходив із того, що підписана відповідачем анкета-заява від 14.06.2011 не містила погоджені сторонами належним чином розмір, строк та порядок сплати відсотків за користування отриманими в кредит грошових коштів. Водночас вказав, що за відсутності наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони в повній мірі відповідають зібраним по справі доказам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.06.2011 ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг позивачем у справі (а.с.22).

У заяві зазначено, що відповідач згодна із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До анкети-заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанк (а.с.23, 24-47).

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки, виданої АТ КБ «ПриватБанк», згідно підписаного між Банком та ОСОБА_1 кредитного договору №б/н останній було надано кредитні картки: № НОМЕР_1 (18.10.2011), № НОМЕР_2 (11.01.2012), № НОМЕР_3 (29.10.2013) та № НОМЕР_4 (20.12.2013) зі строком дії картки до останнього дня вересня 2017 року (а.с.21).

Згідно довідки, виданої АТ КБ «ПриватБанк», про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (договір №б/н) останній 18.10.2011 було здійснено старт кредитного рахунку встановлено та зменшено кредитний ліміт до 300 грн. В подальшому 19.01.2012 збільшено розмір ліміту до 3800 грн, 24.01.2012 до 4300 грн, 30.05.2013 зменшено до 4000 грн, 26.06.2013 до 3790 грн, а 16.01.2020 зменшено до 0 грн (а.с.20).

У відповідності до наданого Банком розрахунку, заборгованість відповідача за договором №б/н від 14.06.2011, станом на 31.01.2021 становить 12013,31 грн і складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту - 3997,82 грн та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 8015,49 грн (а.с.79-87).

Так, у відповідності до вимог частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Відтак, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У даній справі АТ КБ «ПриватБанк» в червні 2020 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, де з урахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог просило стягнути з останньої на свою користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 14.06.2011 у розмірі 12013,31 грн, що виникла станом на 31.01.2021 та яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 3997,82 грн та заборгованості за простроченими відсотками в сумі 8015,49 грн.

Судом встановлено, що 14.06.2011 відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. В даній заяві відповідачем заповнено розділи щодо її паспортних даних та місця проживання. В підписаній анкеті-заяві не зазначено типу банківської картки й бажаного розміру кредитного ліміту, також не зазначено процентної ставки (типу, розміру тощо), умов про встановлення відповідальності за порушення зобов`язань за кредитним договором. Тобто, підписана анкета-заява не містить жодних відомостей, на підставі яких можна встановити волевиявлення позичальника на укладення кредитного договору саме на тих умовах, що заявлені позивачем у своїй позовній заяві.

Із виписки, виданої на ім`я ОСОБА_1 за договором №б/н убачається, що відповідач користувалася кредитними коштами, наданими банком за договором, у власних потребах, частково вносила кошти на погашення заборгованості за кредитом (а.с.12-19).

Так, пред`являючи вимоги про стягнення кредиту, банк просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути прострочені відсотки за користування кредитними коштами.

АТ КБ «Приватбанк», в обґрунтування зазначених вимог, а саме щодо розміру та порядку нарахування вказаних відсотків, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 14.06.2011 посилався, зокрема, на витяг з Тарифів банку, на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», як на невід`ємні частини спірного договору, а також на довідку про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Однак надані витяги належними доказом бути не можуть, оскільки вони не підписані позичальником, ці докази повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Тарифи банку й в Умови та Правила споживчого кредитування.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (червень 2011 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (червень 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії, штрафів, надані банком витяги не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року, прийнятій у справі №342/180/17-ц (провадження №14-131цс19), за результатами перегляду в касаційному порядку рішень судів першої та апеляційної інстанції, ухвалених за наслідками розгляду спору у подібних правовідносин.

Із аналізу прийнятої Великою Палатою Верховного Суду в справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) постанови від 03 липня 2019 року, висновки якої щодо застосування відповідних норм права в силу положень частини 4 статті 263 ЦПК України підлягають врахуванню, вбачається, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених раніше у рішеннях Верховного Суду України, та орієнтувала судову практику у справах, де банк звертається до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором, укладеним шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, на те, що на підставі норм матеріального права, які застосовуються до стандартної (типової) форми кредитного договору, не підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами та застосуванню відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

За таких обставин, враховуючи вищевказаний правовий висновок, колегія суддів констатує відсутність підстав для задоволення із заявлених банком правових підстав вимог в частині стягнення відсотків.

Таким чином, надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», а також Тарифи банку, з огляду на їх мінливий характер, у даному випадку не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві відповідача, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З урахуванням викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав вважати, що надані позивачем витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифи банку підтверджуються досягнення між сторонами згоди у письмовому вигляді щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії, штрафів у заявленому позивачем розмірі.

Доводи апелянта про те, що разом із анкетою-заявою відповідач підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду, якою передбачено базову відсоткову ставку за користування кредитом, розмір щомісячних платежів, строк внесення щомісячних платежів та порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості, та яку заявник просив врахувати під час апеляційного розгляду справи, посилаючись на те, що суд не пропонував позивачу надати додаткові докази на підтвердження частини заявлених позовних вимог з метою повного та всебічного встановлення обставин справи, не приймаються до уваги з огляду на наступне.

За змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Як вбачається із матеріалів справи, довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду не була подана позивачем до суду першої інстанції.

Згідно з вимогами частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 , позивач на підтвердження обґрунтованості позовних вимог про наявність заборгованості, окрім розрахунку заборгованості, виписки з рахунку позичальника, довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідки про видані кредитні картки, копії анкети-заяви від 14.06.2011, витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, інших доказів на підтвердження заявлених вимог до суду першої інстанції не надав.

З поданого разом із позовною заявою представником клопотання про розгляд справи за відсутності позивача вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» підтримує позовні вимоги в повному обсязі, необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку АТ КБ «ПриватБанк» відсутні (а.с.58).

Отже, позивач скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд та не надав місцевому суду належних доказів на підтвердження узгодження сторонами сплати процентів за користування кредитними коштами та відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Долучаючи до апеляційної скарги копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», як доказ в обґрунтування позовних вимог, заявник згідно з вимогами статті 367 ЦПК України не навів виняткових випадків неподання такого доказу до суду першої інстанції, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для прийняття вказаного доказу, як належного.

Відповідно колегія суддів не приймає додані до апеляційної скарги нові докази, а саме копію вказаної довідки, оскільки такі докази позивачем в ході розгляду справи по суті у встановленому законом порядку суду не подавалися та не були предметом дослідження. Такі додаткові докази зберігалися у нього, а відтак будь-які об`єктивні причини їх неподання суду першої інстанції відсутні.

При цьому колегія суддів зауважує, що банком надано копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (датовану 18.10.2011) по договору SAMDN9471, хоча позовні вимоги заявлені за кредитним договором № б/н від 14.06.2011 без зазначення назви договору.

Відтак, вказана довідка не може свідчити про те, що саме з викладеними в ній умовами кредитування ознайомився відповідач, підписуючи анкету-заяву від 14 червня 2011 року. Аналогічні висновки були зроблені Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі №710/344/18 (постанова від 02 вересня 2020 року).

Також, не заслуговують на увагу твердження апеляційної скарги про безпідставність посилання суду на практику Верховного Суду, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, так як на думку Банку в тій справі відповідачем заперечувалися такі умови договору, а в цій справі відповідач не заперечував факт укладення кредитного договору та не оспорював його умови, а отже судом першої інстанції порушено принцип змагальності та неупередженості.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно посилання позивачем на відсутність заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

В даному випадку суд зобов`язаний дотриматись правової позиції Верховного Суду, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки судом встановлюються фактичні обставини справи щодо укладення між сторонами кредитного договору з узгодженням всіх його істотних умов та в залежності від цього вирішується спір між сторонами і суд дає оцінку встановленим обставинам справи, застосовує норми матеріального права на підставі вказаних обставин.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач участь в розгляді справи в суді першої інстанції не брала і в матеріалах справи відсутні будь-які об`єктивні дані щодо її волевиявлення про визнання позовних вимог.

Що стосується викладених у апеляційній скарзі доводів заявника з приводу встановленої законодавством України неможливості надання банками безпроцентних кредитів, а також неврахування судом першої інстанції положень частини першої статті 1048 ЦК України, то колегія суддів зазначає про таке.

Так, положеннями вищенаведеної норми визначено, що якщо договором позики не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Однак, вивчивши заявлений Банком предмет та підстави позову, колегія суддів не убачає, що останнім заявлялися до суду вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування позиченими коштами з підстав та у розмірі, що встановлені актами законодавства, зокрема статтею 1048 ЦК України. Відповідно такі вимоги предметом розгляду у суді першої інстанції не були.

Як визначено у пункті п`ятому частини першої статті 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Згідно зі положеннями статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненнями чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

Згідно з вимогами частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, відмовляючи АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні пред`явленого до відповідача позову про стягнення нарахованих за користування кредитними коштами прострочених відсотків, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності у позивача правових підстав для здійснення таких нарахувань та висунення до відповідача вимог про їх стягнення, оскільки належних доказів на підтвердження досягнення із відповідачем згоди щодо умов, розміру та порядку здійснення таких нарахувань у встановленими законом формі та порядку надано не було.

Ухвалюючи рішення у даній справі у частині вирішення вказаних вимог позову, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачів відсотків за користування кредитними коштами згідно кредитного договору №б/н від 14.06.2011 не спростовують.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, яка переглядається апеляційним судом, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, перевіреними судом, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

При цьому, враховуючи той факт, що за наслідками апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції не було ухвалено судове рішення про задоволення позовних вимог, у задоволенні яких судом першої інстанції було відмовлено, то колегія суддів не вбачає підстав для покладення на відповідача понесених позивачем судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 18 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова суду складена 19 липня 2021 року.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна