КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 372/190/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4776/2021
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргоюТовариства з обмеженою відповідальністю «Солум» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Тиханського О.Б. в м. Обухів у справі за позовом першого заступника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Ритм-Омега», Товариства з обмеженою відповідальністю «Солум», треті особи ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , Публічне акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ» про визнання недійсними рішень та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В січні 2019 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації про визнання недійсними рішень та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння.

Позов мотивовано тим, що прокуратурою встановлено факти порушення вимог земельного і водного законодавства під час вивчення законності відведення земельних ділянок в приватну власність в адміністративних межах Козинської селищної ради Обухівського району Київської області. Зокрема встановлено, що рішеннями Козинської селищної ради та її виконавчого комітету від 27 грудня 2002 року № 10/1, від 06 лютого 2003 року № 24-47, від 15 квітня 2003 року № 27-20, від 06 лютого 2003 року № 24-43 фізичним особам згідно наведеного переліку передано у приватну власність земельні ділянки площами по 0,50 га., 0,40 га. та 0,35 га. на території смт. Козин для будівництва, обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства. Внаслідок ряду укладених договорів купівлі-продажу та об`єднання відведених громадянам земельних ділянок у 9 ділянок право власності на них набув ОСОБА_57 , який 29 жовтня 2007 року згідно протоколу № 6 загальних зборів учасників ТОВ «Ритм-Омега» вніс їх до статутного фонду цього товариства як землі для ведення особистого селянського господарства та землі для будівництва та обслуговування житлового фонду, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на підставі цього ж протоколу № 6 21 лютого 2014 року та 26 лютого 2014 року видані свідоцтва про право власності, які зареєстровано Реєстраційною службою Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Поряд з цим, на підставі договору іпотеки № І-08-57/КД від 25 липня 2008 року та договору № 1 від 08 вересня 2008 року про внесення змін до договору іпотеки ОСОБА_57 передав в іпотеку ВАТ «Піреус Банк МКБ» п`ять земельних ділянок для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. На підставі виконавчого напису № 1798 від 31 травня 2010 року, вчиненого приватним нотаріусом Грек А.В., а також на підставі акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 12 грудня 2012 року ТОВ «Солум» видано свідоцтво № 6954 від 25 листопада 2013 року про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, та за товариством зареєстровано право власності на ці земельні ділянки.

Вказував, що при прийнятті Козинською селищною радою та її виконавчим комітетом вказаних вище рішень порушено вимоги законодавства, оскільки земельні ділянки на момент прийняття оскаржуваних рішень та станом на даний час повністю накладаються на землі водного фонду, а саме водну поверхню Канівського водосховища на р. Дніпро, законом не передбачено можливості відведення земель водного фонду для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства. Крім того, Козинська селищна рада взагалі не мала повноважень на розпорядження спірними земельними ділянками, оскільки вони знаходяться за межами смт. Козин, і їх належним розпорядником є Київська обласна державна адміністрація.

На підставі вищевикладеного просив визнати недійсним рішення Козинської селищної ради від 06 лютого 2003 року № 24-47 в частині надання земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ; визнати недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради від 27 грудня 2002 року № 10/1; визнати недійсним рішення Козинської селищної ради від 15 квітня 2003 року № 27-20 в частині надання земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_72 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 ; визнати недійсним рішення Козинської селищної ради від 06 лютого 2003 року № 24-43 в частині надання земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_73 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 ; витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації земельні ділянки, розташовані в адміністративних межах Козинської селищної ради Обухівського району Київської області: з чужого незаконного володіння ТОВ «Ритм-Омега» з кадастровими номерами :03:033:0059 пл. 4,3160 га., :03:033:0068 пл. 1,1690 га., :03:033:0071 пл. 0,88 га., :03:033:0060 пл. 4,1532 га., :03:003:0063 пл. 2,7790 га., :03:033:0067 пл. 1,28 га., :03:033:0069 пл. 0,9510 га., :03:033:0061 пл. 3,9308 га., :03:033:0066 пл. 1,806 га.; з чужого незаконного володіння ТОВ «Солум» з кадастровими номерами: :03:033:0062 пл. 3,309 га., :03:033:0065 пл. 1,8515 га., :03:033:0072 пл. 0,403 га., :03:033:0070 пл. 0,9425 га., :03:033:0064 пл. 2,129 га., покласти на відповідачів судові витрати.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2020 року позов першого заступника прокурора задоволено частково, визнано недійсним рішення Козинської селищної ради від 06 лютого 2003 року № 24-47 в частині надання земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ; визнано недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради від 27 грудня 2002 року № 10/1; визнано недійсним рішення Козинської селищної ради від 15 квітня 2003 року № 27-20 в частині надання земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_72 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 ; визнано недійсним рішення Козинської селищної ради від 06 лютого 2003 року № 24-43 в частині надання земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_73 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 ; в задоволенні позову в іншій частині відмовлено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідач ТОВ «Солум», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2020 рокута ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що ТОВ «Солум» та його представник не повідомлялися належним чином про дату, час і місце розгляду справи 23 грудня 2020 року, що відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Вважав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведення прокурором бездіяльності компетентного органу як підстави для представництва інтересів держави в суді, оскільки в матеріалах справи відсутні докази наявності бездіяльності компетентного органу та дотримання порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», що є підставою для залишення позовної заяви без розгляду, оскільки позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Вказував, що суд першої інстанції безпідставно не застосував наслідки спливу позовної давності та дійшов неправильного висновку про пред`явлення позову в межах позовної давності. Прокурор обґрунтовував позовну заяву обставинами порушення законності при відведенні земельних ділянок у приватну власність, що мали місце більш ніж за 15 років до звернення з позовом. Відмовляючи в застосуванні позовної давності, суд дійшов необґрунтованого висновку, що прокурор дізнався про порушення інтересів держави оскаржуваними рішеннями Козинської селищної ради та її виконавчого комітету лише 15 серпня 2018 року після отримання та опрацювання інформації, наданої ДП «Київгеоінформатика», однак всупереч висновків суду в матеріалах справи міститься відповідь Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 18 вересня 2019 року, згідно з якою технічна документація з землеустрою щодо переоформлення державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_57 була вилучена слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України на підставі постанови про виїмку 21 листопада 2007 року. З наведених матеріалів вбачається, що прокурору стало відомо про стверджувані ним у позові порушення інтересів держави не пізніше 2007 року, і це питання розслідувалось у порядку кримінального судочинства.

Спростовував висновки суду першої інстанції щодо відсутності повноважень Козинської селищної ради розпоряджатися спірними земельними ділянками, оскільки висновок суду про те, що з 2005 року внаслідок задоволення протесту прокурора не були визначені межі с. Козин, не може впливати на законність скасованих ним рішень від 2002 та 2003 років.

Не погоджувався з висновками суду першої інстанції щодо певного накладення спірних земельних ділянок, вважаючи їх такими, що зроблені на підставі неналежних і недопустимих доказів, єдиним джерелом яких є інформаційний лист Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем, оскільки виїзду на місцевість дане підприємство не здійснювало, експертних досліджень з цього приводу не проводилося. Вказував, що у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється на підставі відповідних проектів з урахуванням конкретних умов, що склалися, у тому числі із урахуванням земельних ділянок, які перебувають у приватній власності. Оскільки на момент відведення спірних земельних ділянок проекту із встановлення прибережної захисної смуги не існувало, твердження про накладення меж таких ділянок та захисну смугу є безпідставним, навпаки, при подальшому визначенні меж прибережної захисної смуги та розробленні проекту необхідно буде врахувати межі земельних ділянок, які перебувають у приватній власності.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло, третя особа АТ «Піреус Банк МКБ» направив письмові пояснення по суті справи, в яких фактично підтримав доводи апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає

Так, повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. ст. 128 - 130 ЦПК України.

Частинами 1 - 4 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно із ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач ТОВ «Солум» був належним чином повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи 23 грудня 2020 року в день ухвалення рішення, і що судові повістки взагалі були направлені учасникам справи після відкладення судового засідання з 18 листопада 2020 року на 23 грудня 2020 року, оскільки копії судових повісток на відповідну дату в матеріалах справи відсутні.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув, розглянувши справу без участі відповідача, щодо якого відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, чим позбавив відповідача можливості скористатись наданими йому ст. ст. 43, 49 ЦПК України процесуальними правами при розгляді справи.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином, апеляційним судом встановлено обставини, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції в зв`язку із порушенням норм процесуального права.

Крім того, прийшовши до висновку, що межі смт. Козин Обухівського району Київської області вважаються не встановленими, суд першої інстанції залишив поза увагою, що рішення Обухівської районної ради Київської області від 21 грудня 2001 року № 206.16.ХХІІІ «Про зміну меж м. Козин» є чинним, що не заперечувалось самим прокурором в позові, і не надав цим обставинам належної правової оцінки, а зазначені прокурором обставини щодо розташування спірних земельних ділянок поза межами смт. Козин не перевірив і фактично погодився з ними.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з?ясування обставин, що мають значення для справи, не може вважатись законним обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Оцінюючи заявлені вимоги та доводи апеляційної скарги щодо недоведення прокурором наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, апеляційний суд виходить із наступного.

До позовної заяви прокурора додано копію листа від 27 грудня 2018 року на адресу Київської обласної державної адміністрації про те, що прокуратурою підготовлено позов в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації про визнання недійсними рішень та витребування земельних ділянок водного фонду з чужого незаконного володіння на користь держави; враховуючи, що відповідно до законодавства розпорядником вищевказаних земель наразі є Київська обласна державна адміністрація, та на виконання ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомлено, що позов буде пред`явлено в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (а. с. 3 т. 2).

На а. с. 18 т. 5 знаходиться клопотання про розгляд справи без участі представника Київської обласної державної адміністрації від 09 грудня 2019 року, згідно якого адміністрація ознайомилась з матеріалами справи, твердження, викладені в позові, підтримує в повному обсязі, вважає її аргументованою, мотивованою та такою, що підлягає задоволенню, та просить суд задовольнити позовні вимоги прокурора в повному обсязі.

Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час пред`явлення позову) прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України (в редакції, чинній на час пред`явлення позову) прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт не звернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Невжиття Київською обласною державною адміністрацією як розпорядника земельних ділянокводного фонду протягом тривалого часу заходів з повернення спірних земельних ділянок були оцінені прокурором як бездіяльність та неналежне виконання зазначеним органом своїх функцій щодо захисту майнових інтересів держави.

Таким чином, прокурор на виконання ч. 4 ст. 56 ЦПК України, ч. 3, 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у позовній заяві навів обґрунтування неналежного здійснення Київською обласною державною адміністрацією заходів щодо усунення порушень законодавства, тобто навів підстави для представництва інтересів держави, а також обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову).

Також апеляційний судвраховує висновок про застосування норми права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 у справі № 912/2385/18, відповідно до якого ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

З огляду на те, що прокурор направив до Київської обласної державної адміністрації попереднє повідомлення про звернення до суду із зазначеним позовом в інтересах вказаного державного органу і Київська обласна державна адміністрація у повідомленні від 09 грудня 2019 підтримала зазначений позов, а не оскаржила наявність підстав для представництва прокурором її інтересів (а. с. 18 т. 5), у прокурора, в даному випадку, наявне право звертатися до суду з позовом в інтересах держави в особі державної адміністрації.

Такі висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 25 березня 2021 року в справі № 725/4091/17 (провадження № 61-13362св20).

Доводи апеляційної скарги, що прокурор не обґрунтував, чому саме цей орган (Київська обласна державна адміністрація) є компетентним, у чому полягала бездіяльність цього органу, та не надав йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, а направлення попереднього повідомлення за день до підписання позовної заяви і відсутність доказів його отримання Київською обласною державною адміністрацією є порушенням порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», спростовуються змістом позову, листом Київської обласної державної адміністрації від 09 грудня 2019 рокута відхиляються як необґрунтовані.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постановах від 13 жовтня 2020 року в справі № 810/2509/17, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц наявності підстав в даній справі для представництва прокурором інтересів держави не спростовують та відхиляються апеляційним судом як нерелевантні.

Виходячи із наведеного, доводи апеляційної скарги, що прокурором не дотримано процедури, встановленої ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», що є підставою для залишення позову без розгляду, не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 27 грудня 2002 року № 10/1 передано громадянам згідно з додатком № 1 безкоштовно у приватну власність земельні ділянки загальною площею 10 га. для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства в смт. Козин кожному по 0,5 га., а саме ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 (а. с. 31 - 32 т. 2).

За договорами купівлі-продажу № 3942, 3943, 3944, 3947, 3948 від 10 жовтня 2002 року ОСОБА_54 , ОСОБА_41 , ОСОБА_49 , ОСОБА_40 , ОСОБА_45 на підставі державних актів на право власності на землю серії ІV-КВ № 027179, 027180, 027178, 027184, 027185 від 04 березня 2002 року відчужили свої земельні ділянки загальною площею 2,5 га. ОСОБА_57 (а. с. 151 - 153, 156, 157 т. 2).

Інші власники земельних ділянок на підставі договорів купівлі-продажу № 1811, 1817, 1814, 1825 від 07 червня 2002 року, № 4025, 4029, 4033 від 16 серпня 2002 року відчужили свої земельні ділянки загальною площею 3,5 га. ОСОБА_74 , якому видано державні акти на право власності на землю серії І-КВ № 067190, 067189, 053890 від 19 липня 2002 року; за договорами № 4038, 4041, 4045, 4049 від 16 серпня 2002 року власники земельних ділянок відчужили свої земельні ділянки загальною площею ОСОБА_75 , якому видано державний акт на право власності на землю серії ІV-КВ № 012922 від 12 вересня 2002 року; за договорами № 1833, 1841, 1829, 1837 від 07 червня 2002 року власники земельних ділянок відчужили свої земельні ділянки загальною площею 2 га. ОСОБА_40 , якій видано державні акти на право власності на землю серії І-КВ № 067192. 067191 від 19 липня 2002 року.

Згідно договорів купівлі-продажу від 10 жовтня 2002 року № 3938, 3939, 3940, 3941, 3945, 3946 ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_40 відчужили набуті у власність земельні ділянки ОСОБА_57 (а. с. 147 - 150, 154 - 155 т. 2).

Придбані за договорами купівлі-продажу № 3938 - 3948 від 10 жовтня 2002 року земельні ділянки загальною площею 10 га. ОСОБА_57 за договором купівлі-продажу № 3584 від 11 вересня 2003 року продав ОСОБА_58 (а. с. 159 т. 2).

Рішенням Козинської селищної ради від 06 лютого 2003 року № 24-47 ОСОБА_1 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 передано у приватну власність земельні ділянки площами по 0,40 га. кожному на території АДРЕСА_1 для будівництва, обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства.

На підставі договору купівлі-продажу № 3587 ОСОБА_1 відчужила свою земельну ділянку в рівних частинах на користь ОСОБА_57 та ОСОБА_58 (а. с. 36 т. 2).

Інші перші власники земельних ділянок на підставі договорів купівлі-продажу № 3581, 3578, 3575, 3572, 3569, 3566, 3563, 3560, 3557, 3554, 3551, 3545, 3548 від 11 вересня 2003 року відчужили свої земельні ділянки ОСОБА_58 (а. с. 160 - 173 т. 2).

На підставі зазначених договорів ОСОБА_58 10 грудня 2003 року видано державний акт на право власності на землю серія РЗ № 313506, яким посвідчено його право власності на дві земельні ділянки пл. 12,4 га. і пл. 3 га.

В подальшому за договором купівлі-продажу № 5763 від 28 грудня 2005 року ОСОБА_58 продав зазначені земельні ділянки пл. 15,4 га ОСОБА_57 (а. с. 158 т. 2).

Крім того, рішенням Козинської селищної ради від 06 лютого 2003 року № 24-47 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 передано у приватну власність земельні ділянки площами по 0,40 га. кожному на території АДРЕСА_1 для будівництва, обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства.

На підставі договорів купівлі-продажу № 3590, 3593, 3596, 3599, 3602, 3605, 3608, 3614, 3617, 3620, 3623, 3626, 3629, 3632, 3635 від 11 вересня 2003 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 відчужили свої земельні ділянки ОСОБА_57 (а. с. 38 - 66 т. 2).

Рішенням Козинської селищної ради від 15 квітня 2003 року № 27-20 ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_72 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 передано у приватну власність земельні ділянки площами по 0,40 га. кожному на території АДРЕСА_1 для будівництва, обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства.

На підставі договорів купівлі-продажу № 3638, 3641, 3644 від 11 вересня 2003 року та № 4349, 4352, 4355, 4358, 4406 від 03 листопада 2003 року ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_72 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 відчужили свої земельні ділянки ОСОБА_57 (а. с. 68 - 81 т. 2).

Рішенням Козинської селищної ради від 06 лютого 2003 року № 24-43 ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_73 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 передано у приватну власність земельні ділянки площами по 0,35 га. кожному на території АДРЕСА_1 для будівництва, обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства.

На підставі договорів купівлі-продажу № 4361, 4364, 4367, 4370, 4373, 4376, 4379, 4382, 4385, 4388, 4391, 4394, 4397, 4400, 4403 від 03 листопада 2003 року ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_73 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 відчужили свої земельні ділянки ОСОБА_57 (а. с. 82 - 76 т. 2).

На підставі зазначених договорів купівлі-продажу ОСОБА_57 23 червня 2006 року на частину придбаних земельних ділянок видано державний акт на право власності серія ЯГ № 207157, зокрема на 5 земельних ділянок загальною площею 10,7468 га.: :03:033:0063 пл. 2,7790 га., :03:033:0067 пл. 1,28 га., :03:033:0069 пл. 0,9510 га., :03:033:0061 пл. 3,9308 га., :03:033:0066 пл. 1,806 га. (а. с. 127 - 128 т. 2).

23 червня 2006 року на частину придбаних земельних ділянок видано державний акт на право власності серія ЯГ № 207159, зокрема на 4 земельні ділянки загальною площею 10,5182 га.: :03:033:0059 пл. 4,3160 га., :03:033:0068 пл. 1,1690 га., :03:033:0071 пл. 0,88 га., :03:033:0060 пл. 4,1532 га., та державний акт на право власності серія ЯГ № 207158, зокрема на 5 земельних ділянок загальною площею 8,6350 га.: :03:033:0062 пл. 3,309 га., :03:033:0065 пл. 1,8515 га., :03:033:0072 пл. 0,403 га., :03:033:0070 пл. 0,9425 га., :03:033:0064 пл. 2,129 га. (а. с. 129 - 130 т. 2).

Згідно протоколу № 6 загальних зборів учасників ТОВ «Ритм-Омега» від 29 жовтня 2007 року, ОСОБА_57 здійснив внесок до статутного капіталу товариства у формі грошового внеску та у формі земельних ділянок: площею 10,7468 га., розташованої в АДРЕСА_1 , кадастрові номери: :03:033:0063, :03:033:0067, :03:033:0061, :03:033:0069, :03:033:0066 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку; площею 8,6350 га., розташованої в АДРЕСА_1 , кадастрові номери :03:033:0064, :03:033:0072, :03:033:0062, :03:033:0070, :03:033:0065 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства; площею 10,5182 га., розташованої в АДРЕСА_1 , кадастрові номери :03:033:0059, :03:033:0071, :03:033:0068, :03:033:0060 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (а. с. 133 - 134 т. 2).

На а. с. 175 т. 2 міститься копія виконавчого напису від 31 травня 2010 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грек А.В., яким запропоновано звернути стягнення на земельну ділянку загальною площею 8,6850 га., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , кадастрові номери :03:033:0062, :03:033:0064, :03:033:0065, :03:033:0070, :03:033:0072, яка належить на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 207158 від 23 червня 2006 року ОСОБА_57 , в рахунок задоволення вимог ПАТ «Піреус Банк МКБ» відповідно до кредитного договору № КФ08/-57 від 25 липня 2008 року, укладеного мж ВАТ «Піреус Банк МКБ» та ОСОБА_58 .

На а. с. 197 т. 2 знаходиться копія свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 25 листопада 2013 року, виданого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. на підставі Акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого начальником відділу примусового виконання рішень ДВС України 12 грудня 2012 року, яким посвідчено, що ТОВ «Солум» належить на праві власності майно, що складається з земельної ділянки пл.. 8,6350 га. за адресою АДРЕСА_1 , кадастрові номери :03:033:0062, :03:033:0064, :03:033:0065, :03:033:0070, :03:033:0072, що раніше належала ОСОБА_57 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 207158 від 23 червня 2006 року.

На а. с. 82 - 126 т. 2 знаходиться інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0062 пл. 3,309 га., :03:033:0065 пл. 1,8515 га., :03:033:0072 пл. 0,403 га., :03:033:0070 пл. 0,9425 га., :03:033:0064 пл. 2,129 га., належать на праві власності ТОВ «Солум», а земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0059 пл. 4,316 га., :03:033:0068 пл. 1,169 га., :03:033:0071 пл. 0,88 га., :03:033:0060 пл. 4,1532 га., :03:033:0063 пл. 2,779 га., :03:033:0067 пл. 1,28 га., :03:033:0069 пл. 0,951 га., :03:033:0061 пл. 3,9308 га., :03:033:0066 пл. 1,806 га., належать на праві власності ТОВ «Ритм-Омега».

Згідно листа Козинської селищної ради від 16 січня 2018 року № 45 на ім`я прокуратури Київської області, 21 грудня 2001 року Обухівською районною радою було прийняте рішення про зміну меж с. Козин, яким було затверджено проект обґрунтування зміни меж території населеного пункту смт. Козин та встановлено загальну площу селища в межах, передбачених проектом обґрунтування; 12 квітня 2011 року рішенням сесії Обухівської районної ради було відхилено протест прокурора Обухівського району на рішення Обухівської районної ради від 21 грудня 2001 року; в 2011 році прокурор Обухівського району Київської області звернувся до суду з позовом про визнання незаконним рішення Обухівської районної ради від 21 грудня 2001 року, даний позов було залишено без розгляду ухвалою від 15 червня 2011 року, яка не оскаржувалась та набрала законної сили; згідно відкритих даних Держгеокадастру межі смт. Козин співпадають з межами, визначеними проектом обґрунтування зміни меж території населеного пункту смт. Козин 2001 року; будь-яка інформація щодо наявності документа з назвою «технічна документація із землеустрою щодо встановлення і зміни меж селища Козин» та рішення ради, яким би така документація затверджувалась, в Козинській селищній раді відсутня (а. с. 33 т. 2).

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 30 листопада 2017 року, за інформацією відділу в Обухівському районі ГУ Держгеокадастру у Київській області документація із землеустрою щодо встановлення (зміни) меж смт. Козин Обухівського району Київської області, затверджена рішенням Обухівської районної ради від 21 грудня 2001 року № 206.16.ХХХІІІ «Про зміну меж селища Козин» до Відділу не передавалась та в місцевому фонді документації із землеустрою не обліковуються, відомості про межі адміністративно-територіальної одиниці до Національної кадастрової системи Державного земельного кадастру не внесено (а. с. 34 т. 2).

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 01 серпня 2018 року, за наявною в Головному управлінні інформацією відомості про проведення перевірок додержання законодавства при відведенні у приватну власність запитуваних земельних ділянок з кадастровими номерами :03:033:0080, :03:033:0081, :03:033:0078, :03:033:0079, :03:033:0077, :03:033:0082, :03:033:0076, :03:033:0105, :03:033:0103, :03:033:0109, :03:033:0108, :03:033:0106, :03:033:0107, :03:033:0104, :03:033:0102, :03:033:0101 на території Обухівського району відсутні; повідомлено, що з 2013 року Відділ не приймає участі у державній реєстрації прав на земельні ділянки та не здійснює видачу правовстановлюючих документів на них, а лише отримує інформацію про вчинені правочини у результаті інформаційного обміну від суб`єктів реєстрації речових прав на нерухоме майно (а. с. 131 - 132 т. 2).

Супровідним листом Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформативних систем «Київгеоінформатика» від 15 серпня 2018 року № 01-01/294 на адресу прокуратури Київської області направлено схему накладення земельних ділянок на землі водного фонду в межах Обухівського району Київської області, а саме земельних ділянок з кадастровими номерами :03:033:0059, :03:033:0102, :03:033:0082, :03:033:0061, :03:033:0065, :03:033:0103, :03:033:0108, :03:033:0109, :03:033:0105, :03:033:0101, :03:033:0070, :03:033:0080, :03:033:0078, :03:033:0079, :03:033:0076, :03:033:0060, :03:033:0066, :03:033:0064, :03:033:0063, :03:033:0062, :03:033:0067, :03:033:0072, :03:033:0107, :03:033:0068, :03:033:0077, :03:033:0069, :03:033:0071, :03:033:0104, :03:033:0081, :03:033:0106, які повністю накладають на землі водного фонду, а саме на водну поверхню Канівського водосховища на річці Дніпро (а. с. 79 - 81 т. 2).

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 18 вересня 2019 року, технічна документація із землеустрою щодо переоформлення державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_57 по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, ведення особистого селянського господарства на 174 акти була вилучена слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України ОСОБА_76 на підставі постанови про виїмку від 21 листопада 2007 року (а. с. 32 т. 5).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з даним позовом в інтересах держави, прокурор посилався на те, що земельні ділянки, виділені в приватну власність оспорюваними рішеннями Козинської селищної ради та її виконавчого комітету для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також для ведення особистого селянського господарства, в дійсності є землями водного фонду, оскільки є складовою частиною Канівського водосховища та знаходяться за межами смт. Козин, при цьому межі смт. Козин вважав взагалі не встановленими.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 173 ЗК України (у редакції на час прийняття рішеньселищною радою) визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.

Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою, які розробляються відповідно до техніко-економічного обґрунтування їх розвитку, генеральних планів населених пунктів.

Включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, якщо не буде проведено їх вилучення (викуп) відповідно до цього Кодексу.

За положеннями частини другої статті 174 ЗК України (у редакції на час прийняття рішення селищною радою), рішення про встановлення і зміну меж сіл, селищ приймаються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською чи Севастопольською міською радами за поданням районних та відповідних сільських, селищних рад.

За змістом пункту 41 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання зокрема щодо прийняття рішень з питань адміністративно-територіального устрою в межах і в порядку, визначених цим та іншими законами.

До прийняття ЗК України 2001 року положеннями ЗК Української РСР 1970 року також встановлювалось, що землі сільських населених пунктів, віднесених до перспективних для подальшого розвитку, відмежовуються від інших земель шляхом встановлення межі населених пунктів відповідно до проектів їх планування і забудови, які затверджуються виконавчими комітетами обласних Рад народних депутатів.

Землі сільських населених пунктів, не віднесених до перспективних, відмежовуються від інших земель у порядку внутрішньогосподарського землеустрою.

Отже, межі населеного пункту повинні встановлюватися та/або змінюватись рішенням відповідного компетентного органу або на підставі інших правових документів, виготовлених та/або прийнятих компетентними органами відповідно до законодавства, що діяло на час утворення населеного пункту та/або зміни його меж.

Відповідно до статті 176 ЗК України, чинній на час виникнення спірних правовідносин, межі адміністративно-територіальних утворень посвідчуються державним актом України.

Форма та порядок видачі державного акта України на межі адміністративно-територіального утворення встановлюються Верховною Радою України.

Проте чинними на сьогодні нормативно-правовими актами не затверджено форми та порядку видачі державних актів України на межі адміністративно-територіальних утворень.

Статтею 55 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною першою статті 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про основи містобудування» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється на підставі затвердженої містобудівної документації та планів земельно-господарського устрою.

Відповідно до пункту 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Тлумачення зазначених норм права дає підстави для висновку, що сільська, селищна, міська рада має повноваження щодо розпорядження земельними ділянками, які віднесено до земель комунальної власності та у межах населеного пункту (села, селища, міста).

Межі населеного пункту встановлюються, змінюються відповідними компетентними органами у відповідності до положень земельного законодавства та законодавства про містобудівну діяльність, яке діяло на час утворення населеного пункту або зміни його меж.

Межі населеного пункту вважаються встановленими, а органи місцевого самоврядування набувають права розпоряджатися земельними ділянками, які відповідно до розроблених проектів щодо встановлення меж відповідної сільської, селищної, міської ради включаються до їх територій, після встановлення (винесення) меж території населеного пункту в натурі (на місцевість), закріплення меж території межовими знаками та внесення відомостей про земельну ділянку до державного земельного кадастру(АС ДЗК), якщо межі населеного пункту не були встановлені/змінені у іншому порядку передбаченому законодавством, яке діяло на час утворення населеного пункту його розбудови та/або зміни меж.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 27 вересня 2017 року № 6-2686цс16 і є незмінною.

Рішення Обухівської районної ради Київської області від 21 грудня 2001 року № 206.16.ХХІІІ «Про зміну меж м. Козин», яким затверджено межі смт. Козин та його площу 3071 га., ніким не оскаржене, в судовому порядку не скасоване і є чинним.

Апеляційний суд враховує, що посилання в листі Головного управління Держгеокадастру в Київській області від 30 листопада 2017 року на те, що документація із землеустрою щодо встановлення (зміни) меж смт. Козин, затверджена рішенням Обухівської районної ради Київської області від 21 грудня 2001 року № 206.16.ХХІІІ, до відділу не передавалась та в місцевому фонді документації із землеустрою не обліковується, саме по собі не спростовує факту визначення меж селища зазначеним рішенням.

Крім того, п. 2 Вказівки Державного комітету України із земельних ресурсів від 20 березня 2002 року № 12 «Про присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам для ведення Державного реєстру земель», чинної на момент присвоєння кадастрових номерів спірним земельним ділянкам, структура кадастрового номера земельної ділянки є однорідною на всій території України і має наступну ієрархічну структуру: |КОАТУУ|:|НКЗ|:|ЖК|:|НЗД|, де |КОАТУУ| - код одиниці адміністративно-територіального устроюУкраїни; |НКЗ| - номер кадастрової зони; |НКК| - номер кадастрового кварталу в межах кадастрової зони;|НЗД| - номер земельної ділянки в межах кадастрового кварталу.

Згідно Класифікатора об`єктів адміністративно-територіального устрою України ДК 014-96, затвердженого наказом Державного комітету статистики України від 09 грудня 1997 року № 78, перший структурний елемент кадастрового номера відповідає коду об`єкта.

Відповідно до вищевказаного Класифікатора, КОАТТУ с. Козин та Обухівського району Київської області є відповідно НОМЕР_1 . В той же час, відповідно до кадастрових номерів, які присвоєні спірним земельним ділянкам, утвореним внаслідок об`єднання первісних земельних ділянок, виділених рішеннями селищної ради фізичним особам, визначено саме КОАТУУ , що згідно з Державним класифікатором об`єктів адміністративно-територіального устрою України, відповідає розміщенню земельних ділянок на території с. Козин, а отже знаходяться в межах цих населених пунктів.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 01 квітня 2020 року в справі № 372/6055/14-ц (провадження № 61-23041св19).

Враховуючи наведене, доводи прокурора щодо знаходження земельних ділянок поза межами смт. Козин не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді справи.

За змістом статей 13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до положень статей 19, 20 ЗК України (в редакції станом на час прийняття рішень селищною радою) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України (в редакції станом на час прийняття рішень селищною радою) недійсними рішень про (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно зі статтею 3 ВК України (в редакції станом на час прийняття рішень селищною радою) усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Статтею 59 ЗК України встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

У частині першій статті 59 ЗК України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим стаття 59 ЗК України у частинах другій-четвертій закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість їх використання для визначених цілей на умовах оренди.

Відповідно до пункту «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України та пункту «д» частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України, зокрема, громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

За змістом положень ЗК України землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

Надання у приватну власність земельних ділянок, які належать до водного фонду, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 ЗК України.

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання та використання й виділення земель водного фонду у власність громадян для будівництва, обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, не передбачено.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Супровідним листом Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформативних систем «Київгеоінформатика» від 15 серпня 2018 року № 01-01/294 на адресу прокуратури Київської області направлено схему накладення земельних ділянок (викопіювання з матеріалів космічної зйомки) на землі водного фонду в межах Обухівського району Київської області, а саме земельних ділянок з кадастровими номерами :03:033:0059, :03:033:0102, :03:033:0082, :03:033:0061, :03:033:0065, :03:033:0103, :03:033:0108, :03:033:0109, :03:033:0105, :03:033:0101, :03:033:0070, :03:033:0080, :03:033:0078, :03:033:0079, :03:033:0076, :03:033:0060, :03:033:0066, :03:033:0064, :03:033:0063, :03:033:0062, :03:033:0067, :03:033:0072, :03:033:0107, :03:033:0068, :03:033:0077, :03:033:0069, :03:033:0071, :03:033:0104, :03:033:0081, :03:033:0106, які повністю накладають на землі водного фонду, а саме на водну поверхню Канівського водосховища на річці Дніпро (а. с. 79 - 81 т. 2).

Київське державне підприємство геодезії, картотографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» як спеціалізоване державне підприємство, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, мало право створювати і поширювати інформацію про місцерозташування об`єктів землеустрою, в даному випадку земельних ділянок, по відношенню до меж об`єктів водного фонду, використовуючи при цьому картографічні матеріали, які становлять картографічний фонд України.

Доказів на спростування цих обставин відповідачем ТОВ «Солум» під час розгляду справи всупереч принципу змагальності сторін, який полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі, надано не було, а доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до доводів, які не ґрунтуються на вимогах закону, щодо безпідставності твердження про накладення меж спірних земельних ділянок на прибережну захисну смугу за відсутності розробленого проекту із встановлення прибережної захисної смуги.

Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 ВК України. Розміри і межі водоохоронних зон визначаються проєктом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагентства, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади та виконавчими комітетами рад.

Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначаються нормами закону, а проєкт землеустрою щодо встановлення водоохоронної зони, в яку входить прибережна захисна смуга, є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу такої прибережної захисної смуги, а її розмір і межі, встановлені законодавством.

Водночас, відсутність цього проєкту та невизначення відповідними органами державної влади чи органами місцевого самоврядування на місцевості меж прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватись як відсутність такої прибережної захисної смуги загалом та можливість передавати до її встановлення приватну власність ділянок, що входять до нормативно визначеної прибережної захисної смуги.

Вказане узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18) та від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18).

Враховуючи наведене, оскільки при прийнятті оспорюваних рішень Козинською селищною радою Обухівського району Київської області порушено вимоги земельного і водного законодавства і передано в приватну власність земельні ділянки водного фонду з перевищенням повноважень та з порушенням порядку зміни їх цільового призначення, підлягають визнанню недійсними та скасуванню рішення Козинської селищної ради від 06 лютого 2003 року № 24-47 в частині надання земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ; рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради від 27 грудня 2002 року № 10/1; рішення Козинської селищної ради від 15 квітня 2003 року № 27-20 в частині надання земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_72 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 ; рішення Козинської селищної ради від 06 лютого 2003 року № 24-43 в частині надання земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_73 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36

10 грудня 2019 року відповідачем ТОВ «Солум» подано до суду заяву про застосування строку позовної давності, яку було підтримано в письмових поясненнях третьою особою АТ «Піреус Банк МКБ» (а. с. 35 - 42 т. 5).

Відповідно до ст. 257, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оцінюючи підставність такої заяви, апеляційний суд враховує, що до спірних правовідносин строк позовної давності не застосовується, оскільки рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, за умови його невідповідності закону, не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Тому оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу і позовна давність на такі позовні вимоги не поширюється.

Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19), і даний висновок підтримано Верховним Судом в подальшому, зокрема в постанові від 07 квітня 2021 року в справі № 310/282/15 (провадження № 61-19792св19).

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що прокурору стало відомо про стверджувані ним у позові порушення інтересів держави не пізніше 2007 року, оскільки саме за цим фактом прокуратура проводила досудове розслідування, і позовна давність за вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння сплинула на момент пред`явлення даного позову.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

У постанові від 22 травня 2018року у справі № 469/1203/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення.

Зважаючи на те, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду, а тому належним та ефективним способом захисту права власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явленим упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на вказану вимогу не поширюється позовна давність.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18); від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19).

Оскільки у цій справі заявлено вимогу про витребування земельної ділянки у відповідачів у порядку віндикації, з посиланням як на правову підставу цієї вимоги на статті387, 388 ЦК України, апеляційний суд приходить до висновку, що така вимога не підлягає задоволенню у зв`язку з обранням прокурором неефективного способу захисту, зокрема не підлягають задоволенню вимоги прокурора про витребування з володіння ТОВ «Солум» та ТОВ «Ритм-Омега» земельних ділянокна користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації, оскільки прокурором заявлено не негаторний, а віндикаційний позов.

Натомість вимоги, заявлені до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області про визнання незаконними рішень є ефективним способом захисту, оскільки їх задоволення має наслідком повернення спірних земельних ділянок у власність держави.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи,неправильного застосування норм матеріального права та із порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для його скасування, із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з відповідача Козинської селищної ради Обухівського району Київської областіна користьпрокуратури Київської області судові витрати в розмірі 7048 грн. пропорційно до чотирьох задоволених вимог немайнового характеру (1762 грн. х 4 = 7048 грн.).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Солум» задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов першого заступника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації задовольнити частково.

Визнати недійсним рішення Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 06 лютого 2003 року № 24-47 в частині надання земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .

Визнати недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 27 грудня 2002 року № 10/1.

Визнати недійсним рішення Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 15 квітня 2003 року № 27-20 в частині надання земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_72 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 .

Визнати недійсним рішення Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 06 лютого 2003 року № 24-43 в частині надання земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_73 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 .

В іншій частині позову першому заступнику Київської обласної прокуратури відмовити.

Стягнути з Козинської селищної ради Обухівського району Київської області (Київська область Обухівський район смт. Козин вул. Партизанська 2 ) на користь Київської обласної прокуратури (м. Київ бульвар Л.Українки 27/2 ) судові витрати в розмірі 7048 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 червня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.