Справа № 473/3153/20
УХВАЛА

іменем України

"08" липня 2021 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: судді Старжинської О.Є., при секретарі судового засідання Ніколаєнко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вознесенську скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кашарайло Валентина Миколайовича, -

ВСТАНОВИВ:

29.06.2021року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просить поновити строк на подання даної скарги, визнати дії державного виконавця Вознесенського МРВ ДВС ПМУ Міністерства юстиції (м. Одеса) Кашарайло В.М. про арешт коштів боржника неправомірними та скасувати постанову про арешт коштів боржника від 06.05.2021року в частині накладення арешту на грошові кошти, що надходять як допомога по безробіттю на банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_1 .

Свої вимоги скаржник мотивує тим, що він є боржником у виконавчому провадженні на підставі виконавчих листів №473/3153/20 виданих Вознесенським міськрайонним судом 27.04.2021 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою 252302,19 грн. та судових витрат в сумі 7894,87 грн.; стягнення боргу проводиться Вознесенським МРВ ДВС ПМУ Міністерства юстиції (м. Одеса).

06.05.2021 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, 21.05.2021 року йому стало відомо про накладення арешту на кошти при намірі отримати свою соціальну виплату на випадок безробіття і в банківській установі,- відділенні АТ КБ «ПриватБанк» - він дізнався про арешт коштів на підставі постанови державного виконавця.

Посилаючись на те, що він не може отримати соціальну виплату на випадок безробіття, яка являється єдиним джерелом його існування, також немає можливості оплачувати комунальні платежі, особливо в умовах пандемії та запровадження карантину, дії по накладенню арешту на спеціальний банківський рахунок вважає незаконним та перевищенням повноважень державного виконавця, що грубо порушує його конституційні права, заявник просив скаргу задовольнити.

У судовому засіданні представник скаржника - адвокат Гусєв М.М. підтримав вимоги скарги.

У судове засідання державний виконавець Вознесенського МРВ ДВС ПМУ Міністерства юстиції (м. Одеса) Кашарайло В.М. не з`явився, суду надав заяву, в якій вважає скаргу не обґрунтованою, та вказує на те, що оскаржувана постанова винесена без порушень чинного законодавства і на відсутність підстав, передбачених ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження».

Вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши скаргу та матеріали справи №473/3153/20, матеріали зведеного виконавчого провадження №65337429, суд встановив наступне.

27.04.2021 року по справі №473/3153/20 Вознесенським міськрайонним судом було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 користь ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою 252302,19 грн. та судових витрат в сумі 7894,87 грн.

06.05.2021 року державним виконавцем Вознесенського МР ВДВС ПМУ Міністерства юстиції (м. Одеса) Кашарайло В.М. було відкрито виконавчі провадження за вищевказаними виконавчими листами та заведено зведене виконавче провадження № 65337429 у рамках якого ним було винесено 06.05.2021 року постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_1 , що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Згідно копії скарги від 01.06.2021 року ОСОБА_1 звертався до начальника Вознесенського МР ВДВС ПМУ Міністерства юстиції (м. Одеса) зі скаргою про скасування постанови про арешт коштів боржника на рахунку АТ КБ «ПриватБанк», куди надходять соціальні виплати з долученням довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 24.05.2021 року.

15.06.2021 року державним виконавцем Вознесенського МР ВДВС ПМУ Міністерства юстиції (м. Одеса) Кашарайло В.М. було надано відповідь на скаргу, згідно якої при винесенні постанови про накладення арешту на рахунки державним виконавцем не допущено порушень чинного законодавства.

Разом з тим Європейський суд з прав людини вказує, що право на суд було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

За змістом статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Статтею 56 Закону № 1404-VIII передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Пунктом 2 частини другої статті 48 Закону № 1404-VIII заборонено звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Відповідно до частини третьої статті 52 Закону № 1404-VIII не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Згідно з абзацом другим частини другої статті 59 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Також ПАТ КБ «ПриватБанк» на яке нормами статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» покладений обов`язок визначати статус рахунка та можливість накладення арешту на кошти на ньому, постанову виконавця про накладення арешту на кошти боржника на рахунку НОМЕР_1 виконав. Зазначене свідчить про те, що банк також не визнав цей рахунок та кошти на ньому такими, на які законом заборонено накладати арешт та звертати стягнення зазначивши, що крім соціальних виплат, на даний рахунок можуть надходити інші кошти.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону № 1404-VIII підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.

З наведених норм права вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону № 1404-VIII встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону № 1404-VIII повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону № 1404-VIII.

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону № 1404-VIII).

Кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на банківський рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпорядження ними, а банк у свою чергу в межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо) і не є набувачем цих коштів.

Кошти після зарахування на рахунок отримувача є його власністю, втратили свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат), та набули статус вкладу.

Такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-535цс15.

Велика Палата Верховного Суду від зазначеного висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах не відступала.

Зняття арешту здійснюється виконавцем відповідно до частини четвертої статті 59 Закону № 1404-VIII на підставі поданих боржником документів, підтверджуючих, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. Також арешт може бути знятий судом у порядку оскарження відмови виконавця зняти арешт з коштів, призначених для виплати заробітної плати.

Таких же висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 (провадження № 12-28гс20).

Аналогічна позиція відображена і у постанові ВС від 03.02.2021 у справі № 756/1927/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, судом не встановлено, що боржник звертався до виконавця із заявою про отримання соціальної допомоги по безробіттю в певному розмірі та просив зняти арешт з відповідної суми коштів на рахунку № НОМЕР_1 для цієї виплати. Тому його скарга від 01 червня 2021 року про зняття арешту з рахунка НОМЕР_1 правомірно була відхилена виконавцем, оскільки в цій заяві боржник не вказав, у якому саме розмірі він отримує соціальну допомогу по безробіттю, з якої саме суми коштів він просить зняти арешт, та не додав документів, підтверджуючих ці обставини.

Щодо вимоги про поновлення строку звернення до суду, суд вказує, що з матеріалів скарги вбачається, що заявнику про наявність постанови було відомо ще 21.05.2021 року, коли не вдалося розпорядитися коштами, які перебували на рахунку АТ КБ «ПриватБанк». Звернення заявника зі скаргою на дії державного виконавця стосовно накладення арешту на кошти до начальника державної виконавчої служби для врегулювання спору не є досудовим врегулюванням спору, оскільки згідно зі ст.74 ч.3 Закону України «Про виконавче провадження» такі скарги можуть подаватися стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника). Тому обґрунтовуючи підстави поважності пропущення строку посилання заявника на вказану обставину не може бути прийнято.

Зі скарги та доданих до неї матеріалів не вбачається, що заявник був позбавлений можливості в строки, визначені ЦПК України, звернутись до суду зі скаргою на постанову державного виконавця. Заявник звертався до виконавчої служби із скаргою про зняття арешту з банківського рахунку, тому міг самостійно подати й скаргу до суду, щоб не порушити строки звернення до суду зі скаргою. Заявник, знаючи про існування оскаржуваної постанови з 22 травня 2021 року, лише 31.05.2021 року звернувся до ДВС із заявою про отримання копії постанови про накладення арешту на кошти, тоді як маючи постанову про відкриття виконавчого провадження, яку отримав 22.05.2021 року, де зазначено його ідентифікатор доступу, міг скориставшись цим і отримати цей документ без звернення до державного виконавця. Тобто, з моменту, коли особа дізналася про порушення свого права і до звернення нею до суду за захистом свого права, пройшло більше місяця.

Суд вважає, що підстави для поновлення заявнику строку для звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця відсутні.

Стаття 126 ЦПК України визначає, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У рішеннях ЄСПЛ, постановлених за результатами розгляду справ «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року, зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулювання з боку держави.

Таким чином, прийняття рішення про залишення скарги без розгляду, яке прийняте у відповідності до вимог чинного ЦПК України, жодним чином не свідчить про обмеження доступу заявника до правосуддя, а виключно спонукає його неухильно дотримуватися чинних норм ЦПК України та здійснювати захист своїх прав у передбачений вказаним законом строк.

Суд дійшов висновку, що в поновленні процесуального строку для звернення до суду зі скаргою заявнику слід відмовити, а скаргу залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст. 447, 448, 449, 451 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в поновленні процесуального строку для звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кашарайло Валентина Миколайовича - залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена в Миколаївський апеляційний суд протягом п`ятнадцяти днів, в порядку визначеному ст.ст.354,355 ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подана апеляційна скарга, або якщо ухвалу залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Старжинська О.Є.