Справа № 490/2885/21
н/п 2/490/3169/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Ковальової Л.В., представниці позивачки ОСОБА_1 - адвоката Давидової О.Ю., відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Сорочана В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

16.04.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якій позивачка просить суд поділити спільну сумісну власність у вигляді домоволодіння між співвласниками, визнавши: за позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частку домоволодіння з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; за відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частку домоволодіння з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Також позивачка просила стягнути з відповідача на її користь суму судових витрат у розмірі 6 653,00 грн., що складаються з: 1 653,00 грн. судовий збір; 5 000,00 грн. витрати на професійну правову допомогу.

В обґрунтування вимог посилається на те, що зареєстрували шлюб Прибузькою сільською радою Доманівського району Миколаївської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за № 02 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 09.02.1991 року. Від шлюбу мають повнолітню дитину. Спільне життя з відповідачем не слалось. Шлюбні відносини фактично припинені. Спільне господарство між подружжям не ведеться, кожен має свій окремий бюджет.

У період шлюбу подружжя придбало житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та протягом тривалого часу у сторін не вийшло найти спільну мову для врегулювання спору про поділ майна, позивачка просить суд поділити вищезазначене спільне майно подружжя.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 31.05.2021 року, після отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження.

В підготовчому судовому засіданні представник позивачки вимоги позову підтримала, просила позовну заяву задовольнити.

Відповідач та його представник в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнали, проти задоволення позову не заперечували. Поряд з цим, заперечували проти стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн., зазначили, що такі витрати не обґрунтовані.

Частинами 3 та 4 статі 200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 206 ЦПК України встановлено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

При цьому, частинами 2, 4 та 5 статті 206 ЦПК України передбачено, що до ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 09.02.1991 року, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 09.02.1991 року Прибузькою сільською радою Доманівського району Миколаївської області, про що в книзі реєстрації акті про укладення шлюбу зроблено актовий запис за № 02.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Так, в період шлюбу подружжям було придбано майно: житловий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами за номером АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого 15.02.2007 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 388.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.08.2009 року встановлено, що при укладенні вищезазначеного договору було допущено помилку, а саме: зазначений житловий будинок належав продавцю на підставі правовстановлюючого документу, в якому була припущена помилка при перекладі назви провулку на українську мову, а саме: «пров. Місцевий», тоді як дійсна адреса предмету договору житловий будинок АДРЕСА_1 .

Зазначеним рішенням від 04.08.2009 року визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими та побутовими будівлями та спорудами.

Отже, право власності на вищезазначене домоволодіння зареєстровано за відповідачем.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов`язком.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 !Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя! до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до правових висновків, висловлених Верховним Судом України в справах N 6-79цс13, N 6-2641цс15, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Разом з тим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Приведені норми закону та досліджені обставини в ході судового розгляду дають підстави зробити висновок про те, що домоволодіння, а саме житловий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами за номером АДРЕСА_1 , був придбаний під час шлюбу подружжя та є їх спільним сумісним майном.

Таким чином, як позивачу так і відповідачу належить право власності на 1/2 частини вказаного домоволодіння.

Також, суд на виконання вимог статей 200 та 206 ЦПК України враховуючи наявність письмової заяви відповідача про визнання позову, встановив, що визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

За таких обставин, суд доходить до висновку, що обставини справи, викладені у позовній заяві знайшли своє підтвердження в письмових матеріалах справи, а отже позов підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною першою статті 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи те, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов у повному обсязі, 50 % судового збору слід повернути позивачці з державного бюджету, а саме 826,55 грн.

Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн., то суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, позивачем надано суду Договір про надання правової допомоги від 15.04.2021 року, Додатковий договір до Договору про надання правової допомоги від 15.04.2021 року, згідно якого вартість послуг про адвоката за вказаним договором становить 5 000,00 грн.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), акт приймання-передачі виконаних робіт, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Таким чином, для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу.

Проте, позивачем не надано на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу розрахунок таких витрат, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, зокрема квитанцію про сплату коштів.

За таких обставин, враховуючи відсутність доказів оплати позивачкою витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн., у суду відсутні підстави для стягнення вказаних коштів з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-13, 76-83, 141, 200, 206, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ), право власності на 1/2 частину житлового будинку з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 ), право власності на 1/2 частину житлового будинку з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, у розмірі 826 гривень (вісімсот двадцять шість) грн. 55 коп.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін