Справа № 462/7335/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2021року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючої судді Свірідової В.В.

секретаря с/з Шаповалової Ю.О.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

справа № 462/7335/19, 2/466/312/21

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи Органу опіки та піклування Жидачівської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

установив:

25.11.2019 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , з участю третьої особи Органу опіки та піклування Жидачівської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, в якому просить позбавити батьківських прав ОСОБА_3 стосовно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що з 19.11.2005 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який був розірваний рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 06.05.2015.

В цьому шлюбі у них народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дитина проживають з нею. Після припинення шлюбних відносин, відповідач не цікавиться дитиною, свідомо нехтуючи своїми батьківськими обов`язками, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, жодним чином не займається вихованням сина, не приймає участі ні в духовному на в фізичному розвитку дитини, не спілкується з ними, не відвідує його, не вітає із святам, в тому числі і з Днем народженням.

Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина.

У зв`язку з вищевказаним змушена звернутись до суду з позовною заявою про позбавлення відповідача батьківських прав .

Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова Пилип`юк Г.М. від 27.11.2019 позовну заяву передано за підсудністю на розгляд Шевченківського районного суду м. Львова (а.с.14)

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 07.02.2020 відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого засідання (а.с.21).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 28.10.2020 підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с.97).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Цюмрак М.Д. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав та заперечив проти їх задоволення, покликаючись на мотиви викладені в відзиві на позовну заяву, який долучений до матеріалів справи (а.с.36-40).

Представник третьої особи органу опіки та піклування Жидачівської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі третьої особи (а.с.26,59,83).

Заслухавши пояснення сторін, покази свідка ОСОБА_6 , повно та всебічно дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні відносини між сторонами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено та підтверджено доказами наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст.12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України, з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Судом встановлено, що рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 06.05.2015 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, про що в Книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис (а.с.9-10).

Від шлюбу у них народився син: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_1 від 19.10.2015 (а.с.3).

Дитина проживає разом з матір`ю та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується довідкою Новострілищанської селищної ради №43 від 15.03.2019 (а.с.11), що не заперечують сторони в судовому засіданні.

Як вбачається з пояснень відповідача ОСОБА_3 наданих в судовому засіданні, він розуміє свій батьківський обов`язок приймати участь у вихованні дитини, має дуже велике бажання виховувати свою дитину, спілкуватися з нею. Від виконання своїх батьківських обов`язків ніколи не ухилявся,сплачує аліменти.

Він постійно передавав гроші на утримання сина 50-100 євро в місяць, це стверджує і сама позивач у своєму позові та стверджується копіями квитанціям про перерахування коштів (а.с.44-53).

В судовому засіданні відповідач зазначив, що позивачка після розірвання шлюбу перевезла дитину до України з Іспанії, та на певний час залишала її на піклування своєї матері ОСОБА_6 .

Теща ОСОБА_6 неодноразово надавала йому дитину на виховання, він любить та турбується про сина, дитина тягнеться до нього як до батька, прислуховується до його порад, приїздить до нього в село, де залишається з ним та його родиною на тривалий час.

В дійсності, станом на даний час, а саме з лютого 2021 року не сплачує аліменти відповідно до рішення Шевченківського районного суду м.Львова за 2020 рік, у зв"язку з сімейними обставинами (хвороба матері, яка потребує негайної важкої операції). Спиртними напоями не зловживає, до кримінальної відповідальності не притягався, на обліку як злісний боржник за несплату аліментів не стоїть.

Після приїзду в Україну він цікавився навчанням сина у школі, був присутній на шкільному святі сина, мав змогу провести час з сином в звичній для нього домашній обстановці, вони з сином разом провели новорічні та різдв`яні свята в колі їх родини, прогулювались по місту, читали книжки, ділилися враженнями про навчання в школі та уподобання, купували одяг та інші потрібні речі для сина.

Вищенаведене, а також надані суду копії скіншот з телефона та копії фотографій (а.с.41-43), свідчать про бажання батька спілкуватись, дбати, виховувати, забезпечувати належний фізичний та духовний розвиток дитини, виконувати інші батьківські обов`язку.

Згідно долученого до матеріалів справи висновку органу опіки та піклування Жидачівської районної адміністрації Львівської області №54-546/0/2-19 від 26.07.2019 орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.2), однак суд не приймає його до уваги, оскільки він суперечить обставинам встановленим судом у судовому засіданні.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, в тому числі за ст. 164 Сімейного Кодексу України - підставою позбавлення батьківських прав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Чинне законодавство зазначає, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.

Способи та методи ухилення від обов`язку з виховання та утримання дитини зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду №20 від 19.12.2008) в п.16: «Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, треба розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

За змістом роз`яснень, п.п. 15, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду №20 від 19.12.2008) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України, передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно вимог ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні.

Суд, вважає за необхідне врахувати, що позбавлення судом особи батьківських прав в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод ( далі по тексту - ЄКПЛ) становить втручання у її право на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8. Таке втручання не становитиме порушення статті 8 лише у тому разі, якщо воно здійснене «згідно з законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2 , і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей.

Як зауважив Європейський Суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві» слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага.

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04).

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року). Зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому звертає увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду №20 від 19.12.2008), зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Такого ж висновку і дійшов ВССУ в ухвалі від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц ВССУ зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Суд вказав, що потрібно встановити винну поведінку батька щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, а також те, чи можливо змінити його поведінку в кращу сторону попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, а також сприяти захисту інтересів дитини щодо її права на батьківське піклування та перевірити ставлення дитини до свого батька.

ВС в постанові від 24.10.2018 року по справі №761/2855/17 також вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та можливе в разі доведення умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини в контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, серед іншого зазначив, що головним критерієм при вирішенні таких справ є інтереси дитини, розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, і відповідне рішення має підкріплюватись достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини (пункт 49 рішення від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України»).

Також практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

Суд повно, всебічно та об`єктивно оцінивши обставини справи, приходить до висновку, що позивачем не надано суду достатньо доказів, що підтверджують ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків та його небажання виховувати дитину, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову судом було відмовлено, тому судові витрати в розмірі 768,40грн. слід стягнути з позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 223, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи Органу опіки та піклування Жидачівської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 ), на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 (сімсот шістдесят вісім гривень сорок коп.).

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Третя особа: Органу опіки та піклування Жидачівської районної державної адміністрації, місце знаходження за адресою: Львівська область, м. Жидачів, вул. Шашкевича,2

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст рішення складено 25 червня 2021року.

Суддя В. В. Свірідова