ПОСТАНОВА

Іменем України

09 червня 2021 року м. Кропивницький

справа № 404/7050/19

провадження № 22-ц/4809/985/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Виконавчого комітету міської ради міста Кропивницького,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя Мохонько В. В.) від 18 березня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 пред`явив позов до ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав щодо їх спільної дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначення місця постійного проживання дитини з батьком ОСОБА_1 .

Свої вимоги він обґрунтовував тим, що їх спільна з відповідачкою малолітня дочка ОСОБА_3 постійно проживає разом з ним, а відповідачка проживає окремо, має іншу сім`ю, дітей від попереднього та наступного шлюбу. Згідно з рішенням суду вона зобов`язана сплачувати аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , але це рішення не виконує та має значну заборгованість в сумі 79106,66 грн. Вона зверталася до суду з наміром зменшення розміру стягуваних з неї аліментів, але суд не знайшов для цього підстав і відмовив в задоволенні її позову. Позивач вважає, що відповідачка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, участі в утриманні та вихованні їх спільної дитини.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 березня 2021 року позов задоволено частково: суд визначив місце проживання неповнолітній ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 ; у задоволенні вимог ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо дочки ОСОБА_3 відмовив; стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в позбавленні відповідачки батьківських прав стосовно неповнолітньої дочки, місцевий суд виходив з того, що такий захід є крайньою мірою впливу на батьків, які винні у невиконанні батьківських обов`язків. Однак, за оцінкою суду, позивач не надав достатніх та переконливих доказів на підтвердження того, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків стосовно дочки, а сама по собі заборгованості по сплаті аліментів не вказує на умисел відповідачки на ухилення від участі у вихованні та утриманні дитини та є недостатньою для позбавлення її батьківських прав. Суд також взяв до уваги наявність між сторонами по справі конфлікту, бажання відповідачки спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні. Суд не погодився з позитивним висновком органу опіки та піклування щодо позбавлення відповідачки батьківських прав, визнав його необґрунтованим.

Вирішуючи питання місця проживання дитини, суд врахував її думку, обставини справи, тривалість проживання з батьком, створення ним для дитини необхідних умов. Суд виснував, що зміна місця проживання дитини була б на шкоду останій, а тому визначив, що вона має проживати з батьком.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Позивач подав до апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 18 березня 2021 року в якій просить скасувати його в частині відмови в задоволенні позову про позбавлення відповідачки батьківських прав та ухвалити щодо цього нове рішення про задоволення його позовної вимоги.

Він вказав, що суд був упереджений, виявляв прихильність до сторони відповідача та відкрито заявляв про це. Натомість до відповідача та його представника головуюча суддя ставилася зневажливо та необ`єктивно. Двічи заявлений головуючій судді відвід був відхилений судом. Оцінюючи надані позивачем докази, суд перекрутив їх зміст, грунтував свої висновки на припущеннях, не дав оцінки зусиллям, які докладає позивач для утримання дочка, а відповідачка усіляко ухиляється від свого обов`язку, має велику заборгованість по аліментах та додаткових витратах на дитину. Поза увагою суду лишилася та обставина, що відповідачка ніколи не намагалася піклуватися про дочку, а до суду з позовом про визначення місця проживання з нею зверталася лише задля отримання державної допомоги, вона не намагалася досягнути виконання того рішення. Суд немотивовано відхилив висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав щодо дитини, який грунтовався на фактах. Проігнорував суд і пояснення самої дитини, яка навіть не змогла впізнати матір, бо не бачилася з нею багато років. Загалом, на думку позивача, висновки суду щодо вирішення позову про позбавлення відповідачки батьківських прав суперечить нормам матеріального права та рішенням ЄСПЛ, на які суд сам і посилався.

Узагальнений зміст відзиву на апеляційну скаргу

Відповідачка передбаченим ст. 360 ЦПК України правом на відзив на апеляційну скаргу не скористалася.

Позиції сторін в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав свою апеляційну скаргу, надав усні пояснення щодо справи.

Колегія суддів апеляційного суду, керуючись частинами 1, 2 ст. 60 ЦПК України не допустила до участі у справі представника позивача ОСОБА_5 так, як він не являється адвокатом, а справа не є малозначною. Іншого представника позивач не обрав, виявив бажання представляти себе самостійно.

Відповідачка ОСОБА_2 особисто в судове засідання не з`явилася, а її представник - адвокат Соколовська Євгенія Володимирівна вимоги та доводи апеляційної скарги позивача не визнала. Вона пояснила суду, що відповідачка особисто не мала змоги з`явитися до суду апеляційної інстанції у зв`язку зі станом здоров`я її матері, але вона вважає вимогу позивача безпідставною. Відповідачка стверджує, що на заваді нормальному її спілкуванні з дочкою став конфлікт з позивачем та життєві обставини, в яких вона опинилася.

Суд першої інстанції встановив такі обставини:

Сторони по справі, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , являються батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 липня 2008 року припинено з 02 червня 2008 року стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке було встановлене згідно з рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 лютого 2008 року.

Згідно з рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 вересня 2008 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.

Постановою державного виконавця Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції від 11 серпня 2009 року відкрито виконавче провадження № 14176134 з виконання виконавчого листа № 2-5762 виданого 21 жовтня 2008 року Кіровським районним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.

Після реєстрації нового шлюбу у 2010 році, ОСОБА_2 змінила прізвище з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 ».

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 листопада 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 16 лютого 2011 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини задоволено Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 березня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 травня 2011 року, в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за несплату аліментів на утримання дитини відмовлено.

04 березня 2011 року відповідач ОСОБА_2 зверталась до чергової частини Кіровського ВМ КМВ УМВС України в Кіровоградській області із письмовою заявою про те, що її колишній чоловік ОСОБА_1 забрав їх спільну доньку та не повертає, але постановою ВКМСД Кіровського ВМ КМВ УМВС України в Кіровоградській області від 09 березня 2011 року в порушенні кримінальної справи відмовлено в зв`язку з відсутністю події злочину.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 листопада 2010 року в справі № 2-9735/10 визначено місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Незважаючи на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 листопада 2010 року про визначення місце проживання дитини ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_2 , дитина весь час проживає з батьком ОСОБА_1 .

На підставі довідки Фортечного відділу державної виконавчої служби міста Кропивницький від 27 жовтня 2017 року суд встановив, що ОСОБА_1 не отримував аліменти від ОСОБА_2 за період з 01 квітня 2017 року по 30 вересня 2017 року на підставі виконавчого листа № 2-5762-08 від 13 жовтня 2008 року, виданого Кіровським районним судом м. Кіровограда про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 .

Згідно з постановою старшого державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби міста Кропивницького від 04 травня 2018 року звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_2 , яка отримує його у ТзОВ «ОККО-Рітейл».

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2018 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 у розмірі 6926,94 грн.

Згідно з рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, що на підставі рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 вересня 2008 року на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 з 1/4 до 1/6 частину усіх видів її заробітку відмовлено.

ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_11 . Крім дочки ОСОБА_3 , позивачка має малолітню дочка ОСОБА_12 , 2010 року народження, а також повнолітню дочку - ОСОБА_13 , 1997 року народження.

У період з 04 грудня 2017 року по 31 березня 2018 року ОСОБА_2 працювала на посаді оператор АЗС ТзОВ «ОККО-РІТЕЙЛ», загальна сума заробітку за цей час становила 21266,07 грн.

Згідно з розрахунком державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби міста Кропивницького Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області від 18 березня 2020 року заборгованість ОСОБА_2 по виплаті аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 станом на 01 березня 2020 року становила 74902,82 грн.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Міської ради міста Кропивницького від 03 лютого 2020 року № 641/49-0524 є доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

У цій справі між сторонами виник спір стосовно виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків щодо їх з позивачем спільної неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , яка проживає з батьком і знаходиться на його повному утриманні в той час, як мати дитини проживає окремо і не виконує належним чином рішення суду про стягнення з неї аліментів на дитину, тривалий час не спілкується з дитиною.

Норми матеріального права, які застосовує суд до спірних правовідносин

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 цієї ж Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з приписами ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини встановленні ст. 150 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».

Відповідно до частин 1 - 5 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (частини 1 - 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Отже, сутність батьківського виховання можна узагальнено визначити, як створення батьками умов та застосування засобів впливу на свідомість, почуття і волю дитини з метою формування всебічно і гармонійно розвиненої особистості, вироблення у дитини позитивних навичок і звичок, її соціалізацію.

Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (ч.1 ст. 152 СК України).

Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави для позбавлення батьківських прав визначені ч. 1 ст. 164 СК України, яка встановлює, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Зважаючи на зазначені позивачем підстави позову до спірних правовідносин застосовується п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України).

В пунктах 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року N 3 роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

З аналізу зазначених норм права та практики їх застосування видно, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька чи матері, так і для дитини (стаття 166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», п. 57, 58).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінка суду

Цивільне судочинство базується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач, який заявив вимогу про позбавлення матір дитини батьківських прав, має довести не лише обставини, якими він обґрунтовує позов, а й факти, з наявністю яких закон пов`язує настання бажаного для нього правового наслідку.

Натомість відповідачка, яка заперечує проти позову, повинна спростувати факти, якими обґрунтовано позов, довести наявність обставин, якими обґрунтовуються її заперечення.

Щодо оцінки суду першої інстанції участі матері у вихованні дитини та доводів апеляційної скарги в цій частині.

З матеріалів справи вбачається, що після, як у 2008 році було розірвано шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , їх спільна малолітня дочка ОСОБА_3 залишилася проживати з батьком і проживає з ним весь час до ухвалення судом рішення у цій справі.

Цю обставину сторони визнають.

У 2010 році ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання їхньої дочки ОСОБА_3 з нею. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 листопада 2010 року у справі № 2/9735/10 її позов задоволено.

Однак ОСОБА_1 це рішення суду не виконав, дитину матері не передав.

Доводи ОСОБА_1 про те, що таке звернення до суду було формальним з боку матері, а її основною метою було отримання державної допомоги на дитину обґрунтовано відхилені судом першої інстанції так, як суд встановив, що ОСОБА_2 намагалася примусово виконати це рішення суду, але державний виконавець відмовив у відкритті виконавчого провадження у зв`язку з тим, що резолютивна частина рішення суду не має зобов`язального характеру.

Маючи на той час на руках ще двох дітей, у тому числі малолітню дочку ОСОБА_14 , 2010 року народження, відповідачка змирилася з тим, що дочка ОСОБА_3 буде проживати з своїм батьком.

Ці обставини спростовують твердження позивача, що ще з 2008 року відповідачка втратила інтерес до дитини й усіляко ухилялася від виконання своїх батьківських обов`язків.

Факт розірвання між сторонами по справі шлюбу та їх подальша поведінка стосовно дочки вказують на існування давнього неврегульованого конфлікту між ними. У вирішенні питань пов`язаних з їхньою спільною дитиною сторони не вели відкритий конструктивний діалогу, а покладалися виключно на суд, на це вказують численні позови сторін, що ускладнювало їх стосунки та можливості матері, яка проживала окремо від дитини, приймати участь у її вихованні та вільно спілкуватися з нею.

За весь час після розірвання шлюбу сторони по справі жодних узгоджених дій щодо дитини не вчиняли.

Той факт, що позивач проігнорував рішення суд про встановлення місця проживання дочки ОСОБА_3 з матір`ю й ухилися від його виконання, а дії матір направленні на його примусове виконання виявилися безрезультатними, на думку суду, мав істотний вплив на подальші стосунки матері й дитини, які фактично були розлучені.

Цей факт красномовно свідчить про те, що на тому етапі позивач чинив перешкоди відповідачці у виконанні її батьківських обов`язків відносно їх спільної дочки.

За таких обставин суд визнає, що можливості відповідачки у спілкуванні з дочкою ОСОБА_3 , безпосередньої участі у її вихованні були суттєво обмеженими.

Хоча відповідачка і мала правові механізми для подальшого забезпечення свого права і водночас обов`язку виховувати дитину (ведення перемовин з батьком дитини з цього питання, при необхідності звернення до органу опіки та піклування, або до суду), вона ними не скористалася.

З плином часу та за фактичної відсутності спілкування матері й дитини їх стосунки ніяк не розвивалися, дитина дійсно була позбавлена материнської опіки та піклування, не відчувала і не могла відчувати її виховного впливу.

Пасивність відповідачки у подоланні перешкод у спілкуванні з дитиною, попри народження нею ще однієї дитини та потреби у догляді за новонародженим, попри хвороби її нового чоловіка та інші життєві складнощі, на які вона вказує, не може бути повністю виправданою.

Проте й провину за невиконання нею батьківських обов`язків не може бути покладена виключно на позивачку так, як позивач не лише не сприяв участі матері у вихованні дитини, а й створив їй перешкоди у цьому, про які суд вже вказав. Будучи в кращому положенні ніж відповідачка, оскільки дочка проживала з ним, він не намагався вирішити питання спілкування ОСОБА_3 з матір`ю, що відповідало б найкращим інтересам дитини.

Отже, суд правильно не взяв до уваги доводи позивача, що відповідачка умисно ухилялася від участі у вихованні дитини.

Крім того, та обставина, що відповідачка заявила органу опіки та піклування, що вона заперечує проти позбавлення її батьківських прав, її активна позиція щодо вирішення цієї справи в суді першої інстанції (категоричні заперечення проти позбавлення її батьківських прав), відсутність заперечень проти визначення місця проживання дитини з батьком, з огляду на особливі обставини цієї справи, періодичне спілкування з вчителем і класним керівником ОСОБА_3 (свідок ОСОБА_15 ) про навчання та життя дитини у школі, ставлення до матері, а також надані в суді апеляційної інстанції представником позивачки пояснення вказують на наявність у неї щирого бажання поновити стосунки з донькою та піклуватися про неї.

Однак, з огляду на тривалу відсутність будь-яких контактів між ними, налагодження їх відносин потребуватиме не лише значних зусиль з боку матері, а й відсутність спротиву та перешкод з боку батька і, можливо, залучення профільних спеціалістів.

Щодо оцінки суду першої інстанції участі відповідачки в утриманні дитини.

Суд першої інстанції правильно встановив, що за рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 вересня 2008 року в справі № 2-5762/08 ОСОБА_2 зобов`язана щомісячно сплачувати на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , а згідно з рішенням того ж суду від 24 жовтня 2018 року по справі № 404/5173/18 вона також зобов`язана сплатити компенсацію додаткових витрат на дитину в сумі 6926,94 грн.

Суд на підставі інформації державного виконавця також встановив, що заборгованість ОСОБА_2 по виплаті аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 станом на 01 березня 2020 року становила 74902,82 грн.

Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення повноліття встановлений законом і покладений на обох батьків у рівних частинах. Одним зі способів виконання такого обов`язку являється сплата аліментів, визначених рішенням суду.

В цій справ місцевий суд правильно встановив, що відповідачка належним чином рішення суду про стягнення з неї аліментів не виконує.

Посилання відповідачки на те, що іншим рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 березня 2011 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за несплату аліментів на утримання дитини відмовлено у зв`язку з відсутністю її вини не може бути виправданням тривалого подальшого невиконання рішення суду.

Суд взяв до уваги, що відповідачка не працювала у зв`язку з доглядом за новонародженою дитиною, а потім періодично працювала та частково сплачувала аліменти. Однак вона не надала пояснення суду вона не мала іншої роботи після звільнення, чи вживала заходи до працевлаштування, чому не сплачувала аліменти та не зменшувала виниклу заборгованість.

Неналежне виконання рішення суду про стягнення аліментів повною мірою не може свідчити про ухилення нею від виконання батьківських обов`язків, зокрема, не вказує на ухилення відповідачки від виконання обов`язку виховувати дитину та з урахуванням встановленого ст. 164 СК України вичерпного переліку підстав для позбавлення батьківських прав не може бути самостійною і достатньою підставою для задоволення такого позову.

Отже, оцінюючи надані сторонами докази, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кропивницького апеляційного суду робить висновок, що відповідачка дійсно не виконує свої батьківські обов`язки відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , але таке невиконання обумовлене тим, що дитина проживає з батьком з яким у відповідачки склалися неприязні відносини, що створює їй реальні перешкоди у вільному виконанні своїх обов`язків виховувати дитину та опікуватися нею.

Відповідачка вчиняла дії щодо усунення таких перешкод, хоч вони й не були вдалими.

Суд погоджується, що відповідачка не використала всіх правових механізмів для вирішення спору щодо її участі в житті дитини та не виявлила достатньої наполегливості у цьому.

Однак, факти у цій справі не дають підстав вважати доведеними твердження поповича про те, що відповідачка є матір`ю, яка, нібито, збайдужіла до своєї дитини та всіляко уникає виконання батьківських обов`язків.

Суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, правильно встановив, що ОСОБА_2 бажає спілкуватися з неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 та брати участь у її вихованні.

Позитивний висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 суд першої інстанції правильно оцінив, як недостатньо обґрунтований, формальний і такий, що ґрунтується на неповно з`ясованих обставинах справи та без урахування особи матері, оцінки причин, які призвели до виникнення складної ситуації, та без урахування можливості її виправлення, а також без урахування істинних інтересів дитини.

Згідно з ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Пояснення, які надала суду ОСОБА_3 про свої стосунки з матір`ю, суд першої інстанції взяв до уваги, але зважив на можливості дитини об`єктивно оцінити ситуацію, що склалася з огляду на те, що вона тривалий час перебуває під впливом виключно батька.

Суд зважив на важливість для дитини присутності в її житті обох батьків.

Фактів, які б вказували на наявність загрози для інтересів дитини, у випадку збереження за відповідачкою її батьківських прав, місцевий суд не встановив. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для протилежного висновку.

При цьому ні позивач, ні орган опіки та піклування не навели аргументів на користь того, що позбавлення відповідачки батьківських прав відповідало б інтересам дитини.

Та обставина, що дитина не сприймає матір, як члена своєї сім`ї, ображається на неї є наслідком не лише поведінки відповідачки, а й тих членів сім`ї дитини, з якими дитина проживає постійно і які мають на неї безпосередній вплив.

Отже, дитина стала жертвою конфлікту між її батьками.

З огляду на обставини цієї справи колегія суддів апеляційного суду вважає, що інтересам неповнолітньої ОСОБА_3 відповідає збереження зв`язку з матір`ю так, як вона потребує її турботи, спілкування, хоча фактично в цього позбавлена тривалий час.

Крім того, батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому тимчасове погіршення їх особистих стосунків не являється підставою для позбавлення цих прав.

Враховуючи всі обставини цієї справи суд дійшов висновку, що позивачка не втратила інтерес до дитини, не відмовляється від піклування про дочку, бажає реалізації своїх батьківських прав та виконання відповідних обов`язків. Далі суд виснує про можливість відновлення родинних зв`язків матері й дитини, які з вини обох батьків зазнали значної шкоди та навіть привели до відчуженості в їх стосунках. Однак відповідачка заслуговує на другий шанс в інтересах перш за все самої дитини.

Отже, підсумовуючи, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що в цій справі позивач не довів наявність визначених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 .

Крім того, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права та всупереч практиці ЄСПЛ по застосуванню Конвенції так, як суд, перш за все, виходив з обставин справи і правовідносин сторін та правильно застосував до них закон.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Згідно з п. 4 ч. 1, абз. 2 ч. 2, п. 2 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

З матеріалів справи вбачається, що позивач двічі заявляв відвід головуючій в суді першої інстанції суддів Мохонько В. В.

Перший відвід було заявлено 12 червня 2020 року з тих підстав, що суддя образливо висловилася в бік представника позивача ОСОБА_5 , сама вирішила питання виклику в судове засідання психолога, не перешкоджала представнику відповідачки зводити наклеп на позивача та дитину, відмовила в задоволенні клопотання позивача про виклик свідків.

Цей відвід був вирішений у спосіб, визначений ст. 40 ЦПК України та ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 червня 2020 року в його задоволенні відмовлено у зв`язку з безпідставністю (с. 161 - 163).

Колегія суддів апеляційного суду не знаходить пістав вважати заявлений відвід обґрунтованими.

По-перше, позивач не вказав які само висловлювання головуючої у справі судді Мохонько В. В. він вважає образливими.

По-друге, вирішуючи питання виклику в судове засідання психолога, суд керувався ч. 2 ст. 13 ЦПК України згідно з якою суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Крім того, участь у судовому засіданні дитячого психолога мала сприяти у з`ясуванні думки дитини щодо цієї справи.

По-третє, щодо відмови суду у задоволенні клопотання позивача про виклик свідків, то суд першої інстанції допитав свідків з боку позивача, а в апеляційній скарзі не заявлено клопотання про допит нових свідків.

По-четверте, щодо неперешкоджання судом у зведені відповідачкою наклепу на позивача та на дитину, то позивач не вказав, які повідомленою відповідачкою суду відомостя він вважає наклепом навіть, якщо це так, то чому неправдивість тич чи інших відомостей мала бути очевидною для суду.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав заявлений судді Мохонько В. В. відвід необґрунтованим та відмовив у його задоволенні.

Вдруге позивач заявив головуючій судді Мохонько В. В. відвід 23 жовтня 2020 року (с. 190 - 192) з тих самих підстав доповнених посиланням на те, що суд допустив тиск на дитину, змушував її до надання вигідних для відповідачки пояснень, усунув психолога від контролю за наданням пояснень неповнолітньою.

І цей відвід був вирішений у спосіб, визначений ст. 40 ЦПК України та ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 жовтня 2020 року в його задоволенні відмовлено у зв`язку з безпідставністю (с. 199 - 201).

При цьому суд не зобов`язаний був повторно надавати оцінку мотивам відводу, які раніше вже оцінені судом.

Щодо доводів позивача про, нібито, допущенні суддею порушення у спілкуванні з дитиною, то вони ґрунтуються виключно на його суб`єктивній оцінці. Під час спілкування суду з дитиною був присутній психолог з боку якого жодних зауважень висловлено не було. Аудіозапис судового засідання фактів тиску з боку суду на дитину не підтверджує.

Колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними доводи апеляційної скарги позивача про те, що рішення було ухвалене суддею, якому був заявлений обґрунтований відвід.

Порушень норм процесуального права з боку суду першої інстанції, які привели або могли привести до неправильного вирішення справи чи які є обов`язковою підставою для скасування рішення апеляційним судом не встановлено.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки місцевий суд ухвалив його з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Кіровського районного суду Кіровоградської області від 18 березня 2021 року, в оскаржуваній його частині, без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено 19 липня 2021 року. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді С. І. Мурашко

А. М. Головань