Справа № 944/4087/20
Провадження №2/944/570/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2021 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області

у складі: головуючого судді Карпин І.М.

за участю секретаря судового засідання Мельник Є.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Яворові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Санаторно-курортний лікувальний центр "Шкло" про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Державного підприємства "Санаторно-курортний лікувальний центр "Шкло" про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. В обґрунтування позову покликається на те, що 26.04.2019 була прийнята на роботу у ДП "Санаторно-курортний лікувальний центр "Шкло" на посаду начальника їдальні. 12.12.2019 звільнена з роботи у зв`язку з закінченням терміну роботи. На момент її звільнення утворилася заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 22290,70 грн. 21.07.2020 частково виплачено заборгованість по заробітній платі в розмірі 6617,10 грн, 10.08.2020 - 6617,10 грн, а 15.09.2020 9056,50 грн. Позивач зверталася з вимогою про виплату заробітної плати, однак їй було повідомлено, що коштів виплатити їй заробітну плату у підприємства немає. Статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 72544,78 грн та покласти на відповідача судові витрати по справі.

Ухвалою від 24.09.2020 відкрито спрощене провадження у справі та призначено розгляд справи.

21.01.2021 на адресу суду надійшов відзив представника відповідача ДП "Санаторно-курортний лікувальний центр "Шкло". Відповідач заперечує щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Виплата своєчасно нарахованої, але не виплаченої заробітної плати ОСОБА_1 спричинена локдауном в світі через пандемію короновірусу. Вважає ситуацію, що виникла у зв`язку з поширенням Covid-19 форс-мажорними обставинами. Після локдауну підприємство відновило роботу у липні 2020 року і поступово почало виплачувати заборгованість із заробітної плати. Позивач була звільнена у грудні 2019 року, однак лише в серпні подала запити на підприємство щодо сум заборгованості. Дії позивача носять навмисний характер по затягуванню часу з метою стягнення у великих розмірах з підприємства середнього заробітку за час затримки виплати зарплати. З врахуванням Правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за №6-113 цс 16 суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. Позивач не зверталась після звільнення про стягнення заборгованої заробітної плати, звернулась до суду лише через 9 місяців. Сума невиплаченої заробітної плати є в кілька разів меншою від суми середнього заробітку за час затримки її виплати. Для приблизної оцінки майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2019-2020 р.р. можна розраховувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя. Просить встановити середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 4500 грн.

В судове засідання позивач та її представник ОСОБА_2 не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді начальника їдальні ДП "Санаторно-курортний лікувальний центр "Шкло".

Згідно із записом в трудовій книжці серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 26.04.2019 прийнята на посаду начальника (керуючого) їдальні ДП "Санаторно-курортний лікувальний центр "Шкло", на підставі наказу від 25.04.2019 № 30 та звільнена з займаної посади 12.12.2019 на підставі наказу від 12.12.2019 № 135.

Згідно із довідкою про нараховану, але не виплачену заробітну плату від 28.08.2020 ДП "Санаторно-курортний лікувальний центр "Шкло" заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 становить 9056,50 грн. Заробітна плата за листопад 2019 року становить 7925,34 грн, за грудень 2019 року -3324.96 грн.

Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як встановлено судом заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 станом на 15.09.2020 виплачена в повному обсязі.

Судом встановлено, що при звільненні позивача, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Позивач звернулася до суду з цим позовом у вересні 2020 року, фактично після виплати заборгованості по заробітній платі, тобто зі спливом дев`яти місяців після звільнення з роботи, яке мало місце 12.12.2019.

Спору щодо розміру невиплаченої заробітної плати між сторонами не було.

Суд критично оцінює покликання представника відповідача на неможливість проведення своєчасних розрахунків по заробітній платі з позивачем у зв`язку з запровадженням карантинних заходів згідно із постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з огляду на наступне.

Відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

Організація та контроль за дотриманням встановленого на території карантину правового режиму, своєчасним і повним проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів покладаються на місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню корона вірусної хвороби» карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України, був внесений до переліку обставин непереборної сили (форс-мажору).

За загальним правилом непереборна сила є обставиною, яка «звільняє» особу від відповідальності (ст. 617 ЦК України). Відповідна норма поширюється як на громадян, так і підприємства, як на договірні, так і недоговірні зобов`язання, зокрема випадки завдання шкоди (ч. 3 ст.1166, ч. 5 ст. 1187 ЦК, ч. 2 ст.1209 України).

Незважаючи на включення карантину до переліку форс-мажорних обставин, не відбувається автоматичне звільнення суб`єктів господарювання від відповідальності. Вони мають довести, що порушення зобов`язання (умов договору) сталося внаслідок запроваджених обмежень. Окремі наслідки як карантину, так і обмежувальних рішень органів місцевої влади, які вже мають місце або можуть виникнути в майбутньому не визнаються форс-мажором. До таких випадків належать, зокрема, фінансова, економічна криза, дефолт, зростання курсів іноземної валюти, порушення обов`язків партнерами, відсутність потрібних для виконання зобов`язання товарів або грошових коштів. Форс-мажор засвідчуються за кожним окремо зобов`язанням (договором, окремим податковим, іншим зобов`язанням чи обов`язком), і тягар доведення виникнення, існування та впливу таких обставин для конкретного обов`язку лежить саме на заявнику.

Представник відповідача зазначив, що карантинні заходи погіршили матеріальний стан підприємства, оскільки підприємство не могло здійснювати свою діяльність на час дії карантину, було закритим для відвідувачів.

Однак, суд звертає увагу, що позивач наказом № 135 від 12.12.2019 була звільнена з роботи у зв`язку з закінченням терміну роботи за п. 2 ст. 36 КЗпП України, тобто до встановлення та запровадження на території України обмежувальних та карантинних заходів, а тому судом не встановлені обставини, які об`єктивно унеможливлювали відповідачу виконати його зобов`язання з виплати належних працівникові сум при звільненні та провести з ним остаточний розрахунок в строки, які передбачені законодавством.

Окрім того, належних та допустимих доказів того, що невиплата заробітної плати спричинена не з його вини, відповідачем не надано.

Покликання відповідача на недобросовісність поведінки позивача, оскільки така не зверталась про виплату заборгованості по заробітній платі зразу після звільнення, суд відхиляє, оскільки обов`язки своєчасного проведення розрахунку із звільненим працівником лежить на роботодавцю. Жодних спорів про розмір заробітної плати між сторонами не було, поважних причин порушення прав працівника, спричинених несвоєчасною виплатою заробітної плати судом не встановлено.

Таким чином, суд дійшов висновку, що не проведення з вини відповідача розрахунку з позивачем у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати позивачеві його середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати.

Згідно з наданим позивачкою розрахунком, який відповідачем не оспорений, сума середнього заробітку за період з 12.12.2019 по 15.09.2020 складає 72932,72 грн (387,94 грн х 187 робочих днів).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що розрахунок проведений позивачем, згідно якого сума середнього заробітку за час затримки становить 72932,72 грн є вірним, підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, відповідно до визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв викладених у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відсутні, а відтак позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати підлягає задоволенню в повному обсязі.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути 840,80 грн судового збору на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 72932 (сімдесят дві тисячі дев`ятсот тридцять дві) грн 72 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» на користь ОСОБА_1 840( вісімсот сорок) грн 80 коп сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду чи через Яворівський районний суд Львівської області.

Повний текст рішення складено 17.06.2021.

Повне найменування сторін.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державне підприємство «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло», , юридична адреса: 80050, Львівська область, Яворівський район, смт. Шкло, вул. Курортна,1.

Суддя І.М. Карпин