30.06.2021 Справа № 363/96/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Рудюка О.Д.,

за участю секретаря Михальчук І.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгороді в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою стягнення заборгованості з ОСОБА_3 , в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики суму основного боргу у розмірі 11 100,00грн., а також суму відсотків за договором 39 680,00грн., всього 50 780,00грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн.

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог посилається на те, що 06.12.2016 року вона позичила в борг ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн., та сплатити 10% від суми позики щомісячно, кошти остання зобов`язалася повернути їй до 06.01.2017 року, про що написала розписку. Крім того, 20.12.2016 року вона позичила в борг ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн., та сплатити 10% від суми позики щомісячно, кошти остання зобов`язалася повернути їй до 20.01.2017 року, про що написала розписку. Крім того, 20.02.2017 року вона позичила в борг ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 500,00 грн., та сплатити 10% від суми позики щомісячно, кошти остання зобов`язалася повернути їй до 20.03.2017 року, про що написала розписку. Крім того, 29.02.2017 року вона позичила в борг ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 600,00 грн., та сплатити 10% від суми позики щомісячно, кошти остання зобов`язалася повернути їй до 29.03.2017 року, про що написала розписку.

Однак, до теперішнього часу відповідач свої зобов`язання не виконала, борг не повернула, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 10.02.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання.

05.08.2020 року відповідач надав відзив на позовну заяву у якому позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні позовних вимог позивача, оскільки зі спливом строку, на який було надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти.

12.10.2020 року позивач подала до суду позовну заяву в новій редакції в якій просила стягнути суму 16 341,32грн., основного боргу у розмірі 11 100,00грн., 1 209,90грн. сума зобов`язань з розрахунку 10% щомісячно, 3% річних за весь час прострочення, з урахуванням індексу 4 031,32грн.

30.06.2021 року протокольною ухвалою суду позовну заяву в новій редакції від 12.10.2020 року повернуто позивачу, оскільки пропущено процесуальний строк звернення визначений статтею 49 ЦПК України, а з відповідним клопотання про поновлення процесуального строку з поважних причин позивач до суду не зверталась.

В судовому засіданні позивач, позов підтримала і просила суд його задовольнити з підстав, на ведені в позовній заяві.

Представник відповідача позов не визнав та в його задоволенні просив відмовити. Крім того, вказав, що в розписках сторони вказуючи відсотки, не зрозуміло за який час потрібно нараховувати ці відсотки, за рік, чи місяць.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 4 ЦПК визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Як вбачається з матеріалів справи 06.12.2016 року була складена розписка, з тексту якої вбачається, що ОСОБА_4 бере в боргу від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 5 000грн, під 10% з обов`язковою виплатою процентів щомісячно. З зобов`язанням виплатити основну суму взятих в борг коштів 06.01.2017 року. Крім того, 20.12.2016 року була складена розписка, з тексту якої вбачається, що ОСОБА_4 бере в боргу від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 5 000грн, під 10% з обов`язковою виплатою процентів щомісячно. З зобов`язанням виплатити основну суму взятих в борг коштів 20.01.2017 року. Крім того, 20.02.2017 року була складена розписка, з тексту якої вбачається, що ОСОБА_4 бере в боргу від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 500грн, під 10% с обов`язковою виплатою процентів щомісячно. З зобов`язанням виплатити основну суму взятих в борг коштів 20.03.2017 року. Крім того, 29.02.2017 року була складена розписка, з тексту якої вбачається, що ОСОБА_4 отримала в боргу від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 600грн, під 10% с обов`язковою виплатою процентів щомісячно. З зобов`язанням виплатити основну суму взятих в борг коштів 29.03.2017 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.05.2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21.

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08.04.2021 року у справі № 500/1755/17.

Частиною першої статті 1049 ЦК України визначено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно ст. 525 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Аналізуючи долучену позивачем до матеріалів справи копії розписок, судом встановлено, що розписки написано власноручно позичальником - відповідачем, тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом. Іншого відповідачем не доведено.

Сторони дотримались письмової форми договору.

Таким чином, позивач під час розгляду справи довів факт укладення договору і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписках умовах, тобто виконання ним умов договору.

Відповідач не оспорював факту наявності написаних нею власноручно розписок від 06.12.20016 року, 20.12.2016 року, 20.02.2017 року та 29.02.2017 року, жодних доказів погашення заборгованості за договором позики в повному обсязі або частково, суду не надавав, у відзиві на позов сторона відповідача факт наявності боргу і його розмір не оспорювала.

Таким чином, встановлено, що відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики не виконав, і не повернув позикодавцю позичені у нього кошти у сумі і у строк, визначений договором (вказаний ним у розписці).

Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідача за вище вказаними розписками відсотків, суд погодитися не може, оскільки в даний розписках сторони не визначили чітко за який час нараховувати відсотки, за місяць, чи за рік.

За таких обставин позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в частині стягнення основної суму заборгованості з відповідача за розписками від 06.12.20016 року, 20.12.2016 року, 20.02.2017 року та 29.02.2017 року.

Враховуючи вище наведене та керуючись ст.ст. 207, 208, 525, 527, 626, 629, 638, 1046, 1047, 1049, ЦК України, ст.ст. 3, 4, 12, 13, 15, 76-81, 89, 95, 141, 177, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273-279 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти за договором позики у розмірі 11 100,00грн. та витрати по сплаті судового збору 768,40грн.

В інший частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ОСОБА_3 (РНОКПП в матеріалах справи відсутній, АДРЕСА_2 .

Суддя О.Д. Рудюк