ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2021 року м. Херсон

справа № 658/2337/20

провадження № 22-ц/819/1001/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Кузнєцової О.А.,
суддів:Вейтас І.В.,
Радченка С.В.,
секретарПлохотніченко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє від імені ОСОБА_2 , на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області у складі судді Подячевої І.Д. від 03 березня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що в період з 01 жовтня 2018 року по 10 лютого 2020 року ним здійснювалися грошові перекази на користь ОСОБА_3 на загальну суму 2 252 979,00 грн. Кошти перераховувались без укладання будь-якої угоди, на прохання відповідача, з яким позивач на той момент був в дружніх відносинах, пов`язані з веденням спільних бізнес-проектів, як запевняв відповідач позивача, для задоволення його особистих потреб. Позивач зазначає, що зазначенні суми відповідач обіцяв із часом повернути. Проте, на момент подання позовної заяви, відповідач кошти отриманні за допомогою переводів не повернув, на усні прохання не реагує, дружні відносини зіпсувались та переросли в конфліктні. Зазначає, що між ним та відповідачем не виникало жодних відносин зобов`язально-правового характеру щодо вказаних грошових коштів, тому кошти, перераховані за період з 01.10.2018 року по 10.02.2020 року у розмірі 2 252 979,00 грн., є безпідставно набутими. На підставі наведеного, посилаючись на ст.1212 ЦК України, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошові кошти у розмірі 2 252 979,00 грн., а також судові витрати.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 03 березня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє від імені ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, а також на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суд скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

Зокрема апелянт зазначає, що судом першої інстанції під час розгляду справи не враховано правову природу правовідносин, які виникли між сторонами. Так, між позивачем та відповідачем не виникло жодних відносин зобов`язально-правового характеру щодо грошових коштів, перерахованих за період з 01 жовтня 2018 року по 10 лютого 2020 року у розмірі 2 252 979,00 грн. Такі кошти були отримані відповідачем без достатньої правової підстави (без укладення договору), у зв`язку із чим у відповідача виник обов`язок щодо повернення таких безпідставно отриманих коштів.Таким чином, відсутність між сторонами відносин зобов`язально-правового характеру не може узгоджуватися з висновком суду щодо відсутності обумовленості умов повернення грошових коштів або їх призначення під час їх перерахування. Оскільки наявність таких обумовленостей може підтверджувати саме наявність певних договірних відносин між сторонами. Тобто, висновки суд за своїм змістом містять суперечності щодо наявності або відсутності між сторонами будь-яких договірних відносин, що в своєї сукупності не дає змоги встановити належну правову підставу таких відносин.

Також апелянт зазначає, що позивач звертався до відповідача з усною вимогою про повернення грошових коштів, проте відповідач не повернув безпідставно набуті грошові кошти належні позивачу, та продовжує їх утримувати без достатніх правових підстав, що є суттєвим порушенням прав позивача, і саме це стало підставою для звернення до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє від імені ОСОБА_3 , посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність рішення, просить скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. Зокрема бзазначено, що між позивачем та відповідачем наявні договірні правовідносини, оскільки між ними був укладений усний договір позики, що передбачено нормами ЦК України. Хоча, позивач стверджує, що перерахував кошти без будь-яких договорів, однак, сам у позовній заяві викладає обставини, що вказують на те, що був укладений усний договір позики. А тривалість, періодичність та багаторазовість переказів і є підтвердженням того, що саме позивач повертав борг відповідачеві за договором позики, виконуючи зобов`язання як боржник за договором.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільним процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для їх задоволення, оскільки позивачем не доведено безпідставне набуття відповідачем майна (коштів) за його рахунок.

Так, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 у період з 01 жовтня 2018 року по 10 лютого 2020 року перераховував кошти через АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_5 у загальному розмірі 2 252 979,00 грн., про що свідчать відповідні довідки від 14.07.2020 року (а.с.4-5). Зазначений факт сторонами не заперечується. Із зазначених довідок вбачається, що під час переказу грошових коштів в призначенні платежу не зазначено будь-якої підстави такого переказу.

Докази про наявність будь-яких договорів, укладених між сторонами стосовно вищезазначених грошових коштів, матеріали справи не містять.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач зазначав, що вищезазначені кошти перераховувались ним без укладання будь-якого договору між ними, на прохання відповідача, з яким у нього були приятельські відносини, пов`язані з веденням спільних бізнес-проектів, як відповідач запевняв позивача, для задоволення особистих потреб. Вказані суми відповідач обіцяв з часом повернути. Проте на момент подання позовної заяви до суду відповідач вищевказані кошти не повернув, на усні прохання не реагував, приятельські відносини між ними зіпсувалися та стали конфліктами. Між позивачем та відповідачем не виникало жодних відносин зобов`язально-правового характеру щодо вказаних грошових переказів, тому кошти перераховані за період з 01 жовтня 2018 року по 10 лютого 2020 року у розмірі 2 252 979,00 грн. є безпідставно набутими.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України, зокрема ст. 1212 ЦК України

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок iншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна в iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що наявність договору чи іншого правочину є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів.

Як вбачається з матерiалiв справи, а також обставин, викладених в позові і заперечень відповідача, колегія суддів вважає, що між сторонами відсутні відносини, які б регулювалися ст.1212 ЦК України, і на яку посилався позивач як на підставу для задоволення позовних вимог. Натомість відповідачем зазначається, що між ними виникли відносини саме зобов`язального характеру, про що свідчить періодичність перерахованих грошових коштів позивачем на його картковий рахунок, а позивачем під час розгляду справи не зазначено конкретних підстав та мети перерахування коштів відповідачу та у зв`язку з чим очікування щодо такого перерахування коштів. Таким чином твердження позивача про безпідставність перерахованих грошових коштів не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду справи.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, вони були предметом судового розгляду та додаткового правового аналізу не потребують.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384,390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє від імені ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 03 березня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складання повного тексту судового рішення 12 липня 2021 року.

Головуючий О.А.Кузнєцова

Судді: І.В.Вейтас

С.В. Радченко