ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6191/21 Справа № 210/822/21 Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в м. Кривому Розі, у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 квітня 2021 року, яке постановлено суддею Вікторович Н.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (надалі ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг») та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що він працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», внаслідок чого отримав професійні захворювання. Висновком ЛТЕК від 05 липня 1995 року позивачу первинно встановлено 35% втрати професійної працездатності по вібраційній хворобі, ІІІ група інвалідності. Висновком ЛТЕК від 03 липня 1996 року позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності, з яких первинно 5% по катаракті очей та повторно 35% - по вібраційній хворобі, ІІІ група інвалідності. При повторних переоглядах висновками ЛТЕК від 15 липня 1997 року, 29 липня 1998 року, 27 липня 1999 року, 07 червня 2000 року та 12 червня 2001 року позивачу повторно встановлено 40% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності. Висновком ЛТЕК від 18 червня 2002 року позивачу встановлено 45% втрати професійної працездатності, з яких: первинно 5% - по туговухості та повторно 35% - по вібраційній хворобі та повторно 5% - по катаракті очей, ІІІ група інвалідності. При повторному переогляді висновком ЛТЕК від 05 червня 2003 року позивачу повторно встановлено 45% втрати професійної працездатності, з яких: повторно 5% - по туговухості, повторно 35% - по вібраційній хворобі та повторно 5% - по катаракті очей, ІІІ група інвалідності. Висновком ЛТЕК від 25 травня 2004 року позивачу повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності, з яких: повторно 5% - по туговухості, повторно 40% - по вібраційній хворобі та повторно 5% - по катаракті очей, ІІІ група інвалідності. Висновком МСЕК від 04 липня 2005 року позивачу повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності, з яких: повторно 5% - по туговухості, повторно 40% - по вібраційній хворобі та повторно 5% - по катаракті очей, ІІІ група інвалідності, безстроково.

Позивач вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, та йому завдана моральна шкода, тому просив суд стягнути з відповідача 200 000 гривень.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 80 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 908 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та відмову в задоволенні позовних вимог.

Вважає, що судом не враховано, що відповідач не є правонаступником ДП «Рудоуправління імені Кірова», яке припинено без правонаступництва в 2011 році, тому не має нести відповідальність за шкоду здоров`ю, що спричинена позивачу під час його роботи в «Рудоуправлінні імені Кірова» ВО Кривбасруда».

На думку апелянта судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки залишив без розгляду клопотання про витребування доказів за заперечення проти розгляду даної цивільної справи в порядку спрощеного провадження.

Вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди є значно завищеним, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині відмови в задоволенні позовних вимог до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підглядає перегляду судом апеляційної інстанції.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював з 17 березня 1978 року по 15 вересня 1978 року підземним гірничим робочим на дільниці №9, з 15 вересня 1978 року по 01 листопада 1987 року підземним бурильником, з 01 листопада 1987 року по 23 червня 1989 року підземним прохідником на дільниці №1, з 23 червня 1989 року по 20 лютого 1997 року підземним прохідником, з 20 лютого 1997 року по 01 січня 1998 року підземним гірничим робочим на дільниці №8 на шахті ім. Кірова, з 01 січня 1998 року по 28 вересня 1998 року підземним гірничим робочим на шахті «Північна» Рудоуправління ім. Кірова, правонаступником якого є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». 28 вересня 1998 року звільнений на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 10-12).

Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 19 липня 1995 року, професійні захворювання у позивача виникли за обставин праці на підприємстві відповідача протягом 17 років, де його робоче місце характеризувалось загальними несприятливими факторами підземного середовища, підвищена вологість (а.с. 13).

Відповідно до Акту, причиною виникнення хронічних професійних захворювань у позивача є тривала праця з підвищеним рівнем вібрації та недосконалість застосованих засобів захисту від вібрації (а.с. 13-зворот).

Висновком ЛТЕК від 05 липня 1995 року позивачу первинно встановлено 35% втрати професійної працездатності по вібраційній хворобі, ІІІ група інвалідност (а.с. 18).

Крім того, відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 07 червня 1996 року, професійні захворювання у позивача виникли за обставин праці на підприємстві відповідача протягом 18 років, де його робоче місце характеризувалось загальними несприятливими факторами підземного середовища та пилу (а.с. 15-зворот).

Відповідно до Акту, причиною виникнення хронічних професійних захворювань у позивача є тривала праця в умовах недосконалості застосованих засобів захисту від пилу (а.с. 15-зворот).

Висновком ЛТЕК від 03 липня 1996 року позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності, з яких первинно 5% по катаракті очей та повторно 35% - по вібраційній хворобі, ІІІ група інвалідності (а.с. 19-зворот).

При повторних переоглядах висновками ЛТЕК від 15 липня 1997 року, 29 липня 1998 року, 27 липня 1999 року, 07 червня 2000 року та 12 червня 2001 року позивачу повторно встановлено 40% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності (а.с. 19-20).

Згідно п. 14 Акту №1-4 розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 17 квітня 2002 року, професійні захворювання у позивача виникли за обставин праці на підприємстві відповідача протягом 20 років в умовах вологості, високого рівня шуму та відсутності засобів індивідуального захисту від шуму (а.с. 17).

Відповідно до 15 Акту, причиною виникнення хронічного професійного захворювання у позивача є тривала праця в умовах постійного контакту з виброгенеруючим механізмом, недосконалість засобів індивідуального захисту від впливу шуму та праця на перфораторах з високими характеристиками шуму та вібрації (а.с. 17-зворот).

Висновком ЛТЕК від 18 червня 2002 року позивачу встановлено 45% втрати професійної працездатності, з яких: первинно 5% - по туговухості та повторно 35% - по вібраційній хворобі та повторно 5% - по катаракті очей, ІІІ група інвалідності (а.с. 18).

При повторному переогляді висновком ЛТЕК від 05 червня 2003 року позивачу повторно встановлено 45% втрати професійної працездатності, з яких: повторно 5% - по туговухості, повторно 35% - по вібраційній хворобі та повторно 5% - по катаракті очей, ІІІ група інвалідності (а.с. 21).

Висновком ЛТЕК від 25 травня 2004 року позивачу повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності, з яких: повторно 5% - по туговухості, повторно 40% - по вібраційній хворобі та повторно 5% - по катаракті очей, ІІІ група інвалідності (а.с. 21).

Висновком МСЕК від 04 липня 2005 року позивачу повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності, з яких: повторно 5% - по туговухості, повторно 40% - по вібраційній хворобі та повторно 5% - по катаракті очей, ІІІ група інвалідності, безстроково (а.с. 21-зворот).

Суд, частково задовольняючи позов позивача до ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійну працездатність позивач частково втратив під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. 153 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та з визначеним судом розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності 05 липня 1995 році по вібраційній хворобі та 18 червня 1996 року по туговухості, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року.

У відповідності до положень п. 11 Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК України, у редакції від 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК України, у редакції від 1963 року, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці", мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК України про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у Постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6000 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 30000 грн., а максимальний 1 500 000 грн.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року викладених у Постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з професійними захворюваннями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він відчуває моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя та тягнуть за собою відчуття болю.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» не є правонаступником ДП «Рудоуправління імені Кірова», яке припинено без правонаступництва в 2011 році, тому не має нести відповідальність за шкоду здоров`ю, що спричинена позивачу під час його роботи в «Рудоуправлінні імені Кірова» ВО Кривбасруда»колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

В 1989 році Рудоуправління ім. Кірова вийшло зі складу ВО «Кривбасруда» та стало самостійною юридичною особою Рудоуправління ім. Кірова ДВО «Південруда» ММ УРСР, яке в наступному підпорядковувалось Мінпромполітики України.

Відповідно до спільного наказу Мінпромполітики України та Фонду держмайна №65/322 від 22 лютого 1999 року Рудоуправління ім. Кірова Мінпромполітики України перейменоване у Дочірнє підприємство «Державне рудоуправління ім. Кірова» ДАК Укрудпром.

28 грудня 2000 року на підставі спільного наказу Мінпромполітики України та Фонду держмайна Дочірнє підприємство «Державне рудоуправління ім. Кірова» ДАК Укрудпром реорганізоване у Державне рудоуправління імені Кірова.

30 березня 2001 року Державним комітетом Промислової політики України було видано Наказ №135 від 30 березня 2001 року «Про створення робочої групи з питань приєднання окремих виробничих потужностей РУ ім. Кірова до складу Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», згідно якого на робочу комісію було покладено обов`язки щодо розгляду питань, пов`язаних з передачею основних фондів та виробничих потужностей державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова» до Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», в тому числі й питань дебіторської та кредиторської заборгованості, заборгованості рудоуправління з нарахованих регресних позовів, заробітної плати та інших виплат.

Згідно з п.п. 1.1.-2.2 наказу Державного комітету Промислової політики України № 165 від 19 квітня 2001 року «Про подальшу реструктуризацію РУ «ім. Кірова»» майно державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова» передане на баланс Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» для збільшення його статутного фонду та створення на його базі шахтоуправління з підземного видобутку руди на правах структурного підрозділу комбінату та проведена інвентаризація РУ ім. Кірова по всіх статтях балансу станом на 01 квітня 2001 року.

П.п 3.1.-3.2 розділу 3 наказу Державного комітету Промислової політики України № 165 від 19 квітня 2001 року «Про подальшу реструктуризацію РУ «ім. Кірова» було передбачено створення комісії з прийому-передачі основних фондів та інших статей балансу РУ ім. Кірова на баланс Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь»; забезпечення прийому-передачі основних фондів та інших статей балансу РУ ім. Кірова станом на 01 травня 2001 року, які передаються до Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь».

Відповідно до Додатку № 1 до Наказу № 165 від 19 квітня 2001 року «Укрупнений перелік об`єктів та виробничих потужностей РУ ім. Кірова, що підлягають передачі на баланс Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь»», шахта ім. Кірова, на якій працював позивач ОСОБА_1 відійшла до Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь».

Згідно ст.37 ЦК України, в редакції 1963 року, при злитті і поділі юридичних осіб (права і обов`язки) переходять до нововиниклих юридичних осіб. При приєднанні юридичної особи до іншої юридичної особи її майно (права та обов`язки) переходять до останньої.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону СРСР «Про державне підприємство (об`єднання)» об`єднання, незалежно від територіального розташування структурних одиниць і самостійних підприємств, що входять до його складу, функціонує як єдиний виробничо-господарський комплекс, забезпечує органічне поєднання інтересів розвитку галузей і територій. Воно здійснює свою діяльність на основі єдиного плану і балансу.

Тобто, на момент передачі до складу Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» майна державного підприємства «Рудоуправління імені Кірова» закон передбачав перехід прав та обов`язків від однієї юридичної особи до іншої з моменту переходу майна особи від однієї особи до іншої, а тому ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», як правонаступник Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь» є правонаступником шахті ім. Кірова Рудоуправління імені Кірова ВО «Кривбасруда».

При цьому посилання відповідача на Постанову Господарського суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2011 року, якою Державне підприємство «Рудоуправління імені Кірова» ліквідовано без правонаступників, для вирішення даного спору правового значення не має, з вищенаведених підстав.

Більше того, згідно ст. 466 ЦК України, в редакції 1963 року, яка регулювала правовідносини в сфері відшкодування шкоди завданої каліцтвом на виробництві в період створення Рудоуправління ім. Кірова ВО «Кривбасруда», в разі реорганізації юридичної особи виплата щомісячних платежів, належних з неї в зв`язку з заподіянням каліцтва покладається на правонаступників.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» є правонаступником РУ імені Кірова та особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки залишено без розгляду клопотання про витребування доказів та заперечення проти розгляду даної цивільної справи в порядку спрощеного провадження, оскільки матеріали справи не містять доказів звернення ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» з зазначеними клопотаннями, натомість, як вбачається з матеріалів справи відповідачем подано відзив на позовну заяву (а.с. 34- 49), клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових доказів (а.с 64-81).

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року, з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер професійних захворювань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності, безстроково.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано, що у зв`язку з професійними захворюваннями позивач відчуває фізичний біль, який призводить до необхідності регулярного тривалого медичного лікування, неодноразового щорічного проходження оглядів експертних комісій, також призводить до істотної зміни звичного способу життя, суттєвого зниження життєвої активності, що стало причиною нераціональної втрати життєвого часу та енергії, супроводжується больовими відчуттями та дискомфортом. Позивач в значній мірі позбавлений можливості працювати, реалізовувати свої наміри в професійній сфері, звички та бажання, змушений залучати додаткові зусилля та ресурси для організації життя.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

У зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними з вищенаведених підстав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 22 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: