Єдиний унікальний номер 233/5570/20
Номер провадження 22-ц/804/1338/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Азевича В.Б., Халаджи О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 233/5570/20 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2021 року (суддя Бєлостоцька О.В., повний текст рішення складений 01 квітня 2021 року),

в с т а н о в и в :

11 грудня 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Укрзалізниця») про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, посилаючись на те, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Згідно з наказом № 2429/ДН-ОС від 29 червня 2017 року була звільнена на підставі статті 38 КЗпП у зв`язку з виходом на пенсію за віком. На день її звільнення їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 35377,79 грн., яка була стягнута з АТ «Укрзалізниця» на її користь рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 лютого 2020 року. Зазначена сума складається із заборгованості по заробітній платі за 2016 рік в сумі 10501,72 грн., з якої вже утримані податки та із заборгованості по заробітній платі за 2017 рік в сумі 24876,07 грн. Виконуючи в добровільному порядку зазначене вище судове рішення, 23 жовтня 2020 року відповідач перерахував на її користь заборгованість по заробітній платі в загальній сумі 30526,95 грн. з урахуванням утриманих податків та обов`язкових платежів. Просила стягнути з АТ «Укрзалізниця» на її користь компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 10069,27 грн.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2021 року позов ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати за період часу з березня по червень 2017 року у зв`язку з порушенням термінів її виплати в сумі 4628,86 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» в дохід держави судовий збір у сумі 386,52 грн.

З вказаним рішенням не погодилася позивачка ОСОБА_2 та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить змінити рішення суду в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з лютого по серпень 2016 року, та стягнути на її користь компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за лютий- серпень 2016 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що заробітна плата за лютий-серпень 2016 року була виплачена з порушенням термінів її виплати, тому підлягає компенсації моменту продовження дії трудового договору з відповідачем. Перерахована відповідачем 23 жовтня 2020 року сума 30526,95 грн. складається з нарахованих сум заробітної плати за 2016 та 2017 роки, у т.ч. остаточної суми за лютий-серпень 2016 року в розмірі 9089,26 грн.

Відповідачем АТ «Укрзалізниця» відзив на апеляційну скаргу не надано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, лише в оскаржуваній частині судового рішення і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини.

В апеляційній скарзі позивачка оскаржує рішення суду в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з лютого по серпень 2016 року.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з березня по червень 2017 року позивачкою не оскаржується.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 938 від 31 жовтня 2018 року змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменованого його в акціонерне товариство «Українська залізниця», .

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових правовідносинах із відповідачем, працювала прибиральником службових приміщень гуртожитку станції Дебальцеве виробничого підрозділу «Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки.

29 червня 2017 року позивачка звільнена на підставі статті 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію за віком (а.с.8-11).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати за 2016 рік, суд позбавлений можливості самостійно здійснити розрахунок компенсації у зв`язку з відсутністю доказів на підтвердження розміру нарахованої заробітної плати за кожний місяць 2016 року окремо.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із вимогами статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» та Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено проведення компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

У відповідності до частини 4 статті 84 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області у цивільній справі № 233/7164/19 від 03 лютого 2020 року, яке набрало законної сили 06 березня 2020 року (а.с. 4-5), з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість із заробітної плати у загальному розмірі 35377,79 грн. (без утримання обов`язкових податків та зборів).

Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4).

Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року № 159 затвердив «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати».

Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Відповідно до пунктів 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III сума компенсації обчислюється виходячи з суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів).

Зі зведеної відомості, наданої позивачкою, на виплату заборгованості по Державному підприємству «Донецька залізниця» вбачається, що станом на 01 жовтня 2019 року сума заборгованості, яка включена до передавальної відомості (сума до видачі). Остання сума не сплаченої заборгованості складає 9089,26 грн. Крім того, з наданої відомості не вбачається можливим достовірно встановити період, за який виникла заборгованість по заробітній платі за період з лютого по серпень 2016 року та її розмір помісячно (а.с. 45).

Індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за формою ОК-7, надані на виконання ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 26 січня 2021 року не містять інформації про нарахування заробітної плати за спірний період з березня по серпень 2016 року (а.с. 52-53).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції що наданий позивачкою розрахунок компенсації втрати частини грошових доходів за кожний окремий місяць 2016 року носить характер припущень, оскільки не ґрунтується на документально підтверджених доказах.

Оцінивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позову відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2021 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 червня 2021 року.

Судді І.В. Кішкіна

В.Б. Азевич

О.В. Халаджи