Справа № 303/7361/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 червня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Джуги С.Д., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання, апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 15 лютого 2021 року (у складі судді Гутій О.В.) за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ «ПриватБанк» (надалі Банк) у грудні 2020 р. звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 08.01.2020 р., станом на 18.10.2020 р., у розмірі 18 221,25 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 08.01.2020 р., згідно з якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Ця заява, за твердженням позивача, разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», викладеними на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між Банком і відповідачем Договір про надання банківських послуг (далі - Договір). Відповідно до умов ст.207, 634, 638, 639 та 642 ЦК України, Банк вважає, що підписанням вказаної заяви доводиться укладення між сторонами договору в письмовій формі та ознайомлення відповідача з його умовами.

На підтвердження обставин, на які позивач посилався, як на підставу для задоволення позову, ним додано до позовної заяви письмові докази: розрахунок заборгованості (а.с.5), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти (а.с.7), довідку про видачу кредитних карт (а.с.6), копію анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанк» (а.с.8,9,10-13), витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.14,15-31), копію паспорта позичальника (а.с.33,34), виписку за договором № б/н станом на 21.10.2020 р. (а.с.42).

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 15 лютого 2021 р. у задоволенні позову відмовлено.

Суд виходив із того, що відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 станом на 18.10.2020 р. заборгованість за поточним тілом кредиту у відповідача відсутня, а прострочене тіло кредиту у розмірі 14309,42 грн. не підлягає стягненню, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що прострочене тіло кредиту є складовою частиною саме фактично отриманих відповідачем кредитних коштів), а відтак суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Банк просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-відповідач був належним чином повідомлений про умови кредитування у т.ч. щодо сплати відсотків і штрафу;

-із виписки по картковому рахунку чітко вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, знімав кошти в банкоматах, тощо, однак кредитні кошти Банку не повернув;

-основні умови кредитування, які були дійсні на момент укладення договору (у т.ч. процентна ставка за кредитом) викладені в підписаній відповідачем заяві та довідці про умови кредитування;

-якщо позичальник своєчасно не повертає заборгованість за фактично використаними кредитними коштами (поточне тіло кредиту), така заборгованість стає простроченою і відображається у відповідній колонці розрахунку заборгованості.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, із таких мотивів.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відтак, розгляд цієї справи здійснюється у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач підписав анкету-заяву б/н 08.01.2020 р. Про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.8,9).

При цьому, у заяві відповідача від 08.01.2020 р. не зазначено суму кредитних коштів, яку він отримує, строк, розмір відсотків за користування кредитними коштами, відповідальність за невиконання зобов`язань.

Також до позовної заяви додані Витяг з умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/) та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», в якому містяться тарифи щодо чотирьох продуктів - «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRAKT» та «Універсальна GOLD».

Із анкети-заяви, підписаної відповідачем 08.01.2020 р., неможливо встановити, на отримання яких саме банківських послуг було волевиявлення ОСОБА_1 , а сама анкета-заява не містить відомостей, які б вказували на прохання відповідача отримати саме кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку; домовленість сторін про розмір кредитного ліміту, підтвердження видачі позивачем та одержання відповідачем певної кредитної картки.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку Банк).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Так, 08.01.2020 р. відповідач звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 08.01.2020 р. У цій заяві не вказано, яку суму кредиту надають позичальнику.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що Банк заявляючи цей позов просив стягнути 18 221,25 грн., яка складається із: 0 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту; 14 309,42 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3 911,83 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

У підписаній відповідачем анкеті-заяві позичальника від 08.01.2020 р. процентна ставка не зазначена, так само як і відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Також апеляційний суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 08.01.2020 р. у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту, заборгованість за простроченими відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 08.01.2020 р., посилався на Витяг з Тарифів Банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився із ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Отже, відсутні підстави вважати, що кредитор і боржник обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Такий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 03.07.2019 р. у справі №342/180/17.

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, Банк має право на стягнення у примусовому порядку з ОСОБА_1 фактично отриманої суми кредитних коштів, тобто заборгованість за тілом кредиту, яка згідно з розрахунком заборгованості за цим договором відсутня.

Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 14 309,42 грн. належить зауважити наступне.

Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 станом на 18.10.2020 р. заборгованість за поточним тілом кредиту у відповідача відсутня.

За змістом ч.1 ст.1054 ЦК України до обов`язків позичальника за кредитним договором входить повернення одержаних коштів та сплата платежів, встановлених як винагорода кредитора за надання цих коштів, зокрема, відсотків за користування кредитом.

Із системного аналізу вказаної норми слідує, що за своєю суттю прострочене тіло кредиту, на яке вказує позивач у своїй позовній заяві, є завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього входить плата за користування кредитом, а не, власне, надані позичальнику в користування кошти.

Враховуючи, що стягненню із відповідача підлягає виключно сума безпосередньо отриманих коштів, а також те, що в підписаних відповідачем документах відсутня регламентація складових частин поняття «прострочене тіло кредиту», апеляційний суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що прострочене тіло кредиту є складовою частиною саме фактично отриманих відповідачем кредитних коштів, а тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що заборгованість за простроченим тілом кредиту стягненню не підлягає.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 3 911,83 грн. заборгованості за простроченими відсотками то така теж не підлягає задоволенню, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати заборгованості за простроченими відсотками.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог оскільки позивач не довів наявність підстав для стягнення із відповідача заборгованості за кредитом саме в тих розмірах та порядку, що заявлені у позові.

Доводи апелянта про те, що відповідач, підписуючи анкету-заяву від 08.01.2020 р., висловив свою згоду з формою договору та його умовами, а також, що сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови не беруться до уваги, оскільки у вказаній анкеті-заяві від 08.01.2020 р. зазначено лише загальну назву Умов та Правил, без їх ідентифікації відповідно до дати, коли вони були затверджені, або станом на яку вони були чинні.

Доводи апеляційної скарги про те, що в даному випадку не може бути взята до уваги позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 р. у справі №342/180/17, оскільки вказана позиція висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечуються такі умови договору апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки спір у даній справі виник з подібних правовідносин, за результатами розгляду якої з метою формування єдиної правозастосовної практики, Великою Палатою Верховного Суду надано правовий висновок, що в свою чергу, відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, суд повинен враховувати при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, та вирішив спір відповідно до вимог чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути взяті до уваги.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив :

1.Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

2.Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 лютого 2021 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

4.Повний текст судового рішення складено 22 червня 2021 р.

Судді: