П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2021 року м. Київ

Справа № 22-8533 Головуючий у 1-й інстанції: Дубас Т. В.

Унікальний № 369/15635/19 Доповідач- Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Борисової О. В.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Осінчук Н. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 грудня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Києво-Святошинський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про зобов`язання державного виконавця закрити виконавче провадження,-

у с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: Києво-Святошинський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про зобов`язання державного виконавця закрити виконавче провадження, в якій спросив зобов`язати державного виконавця Міщенко Л. М. закрити виконавче провадження № 60351326 за п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (а. с. 1-4).

Вимоги скарги були обґрунтовані тим, що Києво-Святошинським районним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження № 60351326 щодо примусового виконання постанови Київського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року по справі № 369/4125/18, якою стягнено з ОСОБА_1 12 050 грн 23 коп. на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

Оскільки протягом 2015 року ним були здійснені платежі на користь банку на суму 13 264 грн 75 коп., у зв`язку з чим, скаржник звернувся до старшого державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС Міщенка Л. М. з вимогою про закриття виконавчого провадження з підстав фактичного виконання рішення суду. Однак старшим державним виконавцем Києво-Святошинського РВ ДВС Міщенком Л. М. вимогу скаржника виконано не було, а тому він змушений звертатись до суду із даною скаргою.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 грудня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Києво-Святошинський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про зобов`язання державного виконавця закрити виконавче провадження відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної та необґрунтованої ухвали, просить скасувати ухвалу суду повністю та постановити нову про задоволення його скарги (а. с. 92-95).

В порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

В суд апеляційної інстанції представник Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не з`явився, про місце та час апеляційного розгляду учасник справи повідомлений належним чином (а. с. 127-129).

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність указаної особи, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення ОСОБА_1 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

При розгляді справи в суді першої інстанції встановлені наступні обставини.

Києво-Святошинським районним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження № 60351326 щодо примусового стягнення з ОСОБА_1 12 050 грн 23 коп. на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», яке відкрито постановою головного державного виконавця Міщенка Л. М. на примусове виконання рішення суду на підставі виконавчого листа № 369/4125/18 від 07 лютого 2019 року.

Постановою головного державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області Міщенка Л. М. від 29 жовтня 2019 року накладено арешт на грошові кошти боржника.

У своїй заяві боржник зазначає про те, що станом на 21 грудня 2015 року позитивний баланс по картковому рахунку становив 16 164 грн, 4 500 грн ним було сплачено як кредит, а 11 664 грн становили відсотки. Таким чином усі борги були погашені скаржником ще у грудні 2015 року.

За встановлених обставин, відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , районний суд виходив із того, що виконавче провадження відкрито з приводу примусового виконання постанови Київського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року, однак доказів виконання такого рішення суду скаржником не надано. Скаржником не надано доказів на підтвердження фактичного виконання рішення суду, на підставі якого відкрито виконавче провадження, а тому відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги відповідача апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні питання, є доведеними.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні скарги відповідають обставинам справи та положенням процесуального закону.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини для цілей статті 6 (Конвенції) виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, п.40).

Згідно з ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішення суду.

У ст. 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 вказував, що протягом 2015 року ним були здійснені платежі на користь банку на суму 13 264 грн 75 коп., у зв`язку з чим, скаржник звернувся до старшого державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС Міщенко Л. М. з вимогою про закриття виконавчого провадження з підстав фактичного виконання рішення суду, натомість державним виконавцем було безпідставно відкрите виконавче провадження № 60351326.

Разом з тим, матеріали справи свідчать, що згідно постанови про відкриття виконавчого провадження № 60351326, провадження відкрите на виконання документу виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області, який набрав чинності 21 листопада 2018 року (а. с. 79).

Районним судом правильно встановлено, що указані у скарзі обставини щодо погашення заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк» у 2015-2017 роках не свідчать про добровільне виконання рішення суду, оскільки вказані дії вчинені до ухвалення рішення, на виконання якого видано виконавчий документ, а тому не можуть бути визнані судом діями по добровільному виконанню рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду від 21 листопада 2018 року фактично було виконано у 2015-2017 роках відхиляються апеляційним судом як неприйнятні, оскільки це суперечить звичайній логіці. У даному випадку ОСОБА_1 помилково ототожнює поняття виконання обов`язку за договором до ухвалення рішення суду із виконанням рішення суду, ухваленого після вчинення дій, направлених на виконання обов`язку за договором.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного судового рішення апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України та/або у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 14 липня 2021 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді О. В. Борисова

Т. О. Невідома