ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5746/21 Справа № 202/1125/18 Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства Альфа-Банк на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 31 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Альфа-Банк, ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, припинення правочину та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду, з уточненим 30 травня 2019 року, позовом до акціонерного товариства Альфа-Банк (далі АТ Альфа-Банк), ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, припинення правочину та стягнення моральної шкоди, мотивуючи його тим, що 23 жовтня 2007 року між нею та АТ Альфа-Банк укладено договір поруки №490059164-П, за умовами якого вона поручилась за належне виконання ОСОБА_2 зобов`язання за кредитним договором №490050164 від 22 жовтня 2007 року, а саме за погашення основної суми кредиту в розмірі 29 076,83 долари США під 12% річних, не пізніше ніж 22 жовтня 2013 року.

Вказувала, що як їй стало відомо, без погодження з нею ОСОБА_2 уклав з АТ Альфа-Банк договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №490050164 від 22 жовтня 2007 року, яким змінено остаточну дату повернення кредиту 22 жовтня 2017 року та збільшено відсоткову ставку за кредитом з 12% до 14,5%, крім цього 11 червня 2010 року між АТ Альфа-Банк та нібито нею було підписано договір про внесення змін та доповнень №1 до договору поруки №490059164-П від 22 жовтня 2007 року, в якому поручитель погоджується зі збільшенням обсягу своїх зобов`язань.

Зазначала, що про збільшення обсягу своїх зобов`язань дізналась випадково, під час розгляду справи №202/9267/14-ц за позовом АТ Альфа-Банк до неї про стягнення заборгованості. Ухвалою суду від 24 грудня 2015 року було призначено судову почеркознавчу експертизу, за висновками якої було встановлено, що договір від 11 червня 2010 року про внесення змін та доповнень №1 до договору поруки №490059164-П від 22 жовтня 2007 року вона не підписувала. Даний факт було підтверджено й висновком, наданим за результатами повторної судової почеркознавчої експертизи.

Посилаючись на те, що фактично обсяг її відповідальності було збільшено без її згоди та неправомірними діями банку та позичальника їй було завдано моральної шкоди, оскільки вона отримала шоковий стан, коли невідома особа підписала від її імені договір про внесення змін та доповнень до договору поруки, а тому просила суд визнати недійсним договір про внесення змін та доповнень №1 до основного договору поруки від 11 червня 2010 року; визнати припиненим правовідносини між нею та АТ «Альфа-Банк» за договором 490050164-П від 22 жовтня 2007 року; стягнути солідарно з відповідачів суму завданої їй моральної шкоди у розмірі 8 000 грн., стягнути витрати на правову допомогу та судовий збір.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 31 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано припиненим правовідносини між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» за договором поруки 490050164-П від 22 жовтня 2007 року. Стягнуто солідарно з АТ «Альфа-Банк», ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму завданої моральної шкоди у розмірі 8 000 грн. Стягнуто з АТ «АльфаБанк», ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 6 535 грн. з кожного. Стягнуто з АТ «Альфа-Банк», ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору з кожного в розмірі 704,80 грн.

В апеляційній скарзі відповідач АТ Альфа-Банк, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права в частині стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу, просить скасувати рішення суду в цій частині та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що вони виконали свої зобов`язання, надавши кредитні кошти, та моральної шкоди позивачу не завдавали, позивачем не доведено ні факту спричинення моральної шкоди ні обґрунтовано її розміру, у даному випадку відсутня протиправна поведінка та причинний зв`язок між нею та шкодою. Витрати на правову допомогу адвоката заявлені позивачем до відшкодування є не доведеними. Крім того, саме сторона позивача затягувала розгляд даної справи по суті.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу сторони по справі не скористались.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, у повній мірі зазначеним вимогам закону рішення суду, в оскарженій АТ Альфа-Банк частині, не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 22 жовтня 2007 між АТ Альфа-Банк та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №490050164, за яким було погоджено суму кредиту у розмірі 29 076,83 долари США, номінальну процентну ставку 12%, дату остаточного повернення кредиту 22 жовтня 2013 року.

22 жовтня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» було укладено договір поруки №490050164-П.

За змістом укладеного вище договору, позивач поручилась за виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору №490050164 від 22 жовтня 2007 року, зокрема щодо повернення кредитних коштів не пізніше 22 жовтня 2013 року.

11 червня 2010 року між відповідачами було підписано договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору, а саме до п.2.3., де змінено дату остаточного повернення кредиту на 22 жовтня 2017 року.

Також наявний документ про внесення змін і доповнень №1 до договору поруки №490050164-П від 22 жовтня 2007, де зазначено про те, що сторони домовились викласти п.2.1. в новій редакції, в тому числі щодо зміни дати повернення кредиту на 22 жовтня 2017 року.

Відповідно до копії висновку експерта за результатами проведення комісійної судової почеркознавчої експертизи №2637-16 від 15 вересня 2016 року по цивільній справі №202/9267/14-ц, було встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 в графі «поручитель» договору про внесення змін і доповнень №1 від 11 червня 2010 року до договору позики №490050164-п від 22 жовтня 2007 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису.

Після чого, 24 жовтня 2016 року, у межах цивільної справи №202/9267/14-ц, позов АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, залишено без розгляду на підставі відповідної заяви позивача.

10 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання договору кредиту недійсним, також залишено без розгляду.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що обсяг відповідальності поручителя збільшився без її згоди, що є підставою для припинення поруки, а відповідальними особами банку, під час підписання оспорюваного правочину, не було вчинено дій щодо встановлення особи, яка підписує оспорюваний правочин, що є прямою вказівкою ст.64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», що за своїм наслідком мало підписання документу іншою особою аніж позивачем, а також і тим, що відповідач ОСОБА_2 визнав позовні вимоги у повному обсязі, суд погодився з розміром, визначеним позивачем моральної шкоди, та вважає за можливе стягнути з відповідачів моральну шкоду в сумі 8 000 грн., також вважав доведеним те, що позивач понесла витрати на правову допомогу у розмірі 13 070 грн.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач АТ Альфа-Банк оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині вирішення позовних вимог стосовно відшкодування моральної шкода та витрат на правову допомогу.

Колегія суддів не погоджується з рішенням суду в оскарженій АТ Альфа-Банк частині у зв`язку з наступним.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Для настання цивільно-правової відповідальності необхідна наявність наступних елементів: протиправність дій, винність дій особи, яка завдала шкоди, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між винними діями та наслідками, що настали.

Під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Крім того, згідно з частиною першою, пунктом 2 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт завдання моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони завдані,в якій грошовій сумі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пунктах 3,9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не зазначила в чому саме виявилися моральні чи фізичні страждання або інші негативні явища, які були завдані діями відповідачів.

Крім того, сам по собі факт звернення банку до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, який в подальшому було залишено без розгляду, не свідчить про факт заподіяння моральної шкоди та наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Колегія суддів наголошує на тому, що стороною має бути документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат.

Відповідно до ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Аналіз ст.134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі №161/20630/18 щодо застосування статті 134 ЦПК України.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних з наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (правова позиція Верховного Суду, викладена у справі №826/1216/16).

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 поставила питання про стягнення на її користь витрат на правову допомогу у розмірі 9 870 грн.

До позову було додано копію договору про правову допомогу №62 від 09 лютого 2018 року та копію прибуткового касового ордеру від 09 лютого 2018 року на суму 9 870 грн. (т.1 а.с.44,45).

На думку колегії суддів вказана сума не підлягає до відшкодування, оскільки позивачем не надано акту приймання-передачі наданих послуг, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

Попередній розрахунок витрат на суму 9 870 грн. не може бути прийнято до уваги у даній справі №202/1125/18, оскільки він був здійснений у іншій цивільній справі №202/433/18 (т.1 а.с.43).

У ході розгляду даної справи позивачем було надано копію угоди №16/2020 про надання юридичних послуг від 11 лютого 2020 року (т.1 а.с.251-252).

Додано акт виконаних робіт по справі 202/1125/18 та відповідні рахунки на оплату наданих юридичних послуг з відповідними квитанціями про їх оплату на загальну суму 3 200 грн. (а.с.253-263).

У зв`язку з наведеним до відшкодування понесених позивачем витрат на правову допомогу підлягає сума у розмірі 3 200 грн., яка доведена належними та допустимими доказами.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині постановлено без дотримання норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а рішення суду в частині стягнення моральної шкода та витрат на правову допомогу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.

Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи результат розгляду даної справи, з позивача на користь відповідача АТ Альфа-Банк слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги в загальному розмірі 1 057 грн.20 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства Альфа-Банк задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 31 березня 2021 року в частині стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства Альфа-Банк, ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства Альфа-Банк на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 3.200 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Альфа-Банк судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1.057 грн.20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.