Справа №443/376/17
Провадження №2/443/113/21
14 липня 2021 рокуЖидачівський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Сливки С.І.,
при секретарі судових засідань Кушнір М.І.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області від 14.11.2017 року відкрито провадження у справі.
На підставі розпорядження керівника апарату Жидачівського районного суду Львівської області №323 від 05 серпня 2020 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2020 року головуючим у справі призначено суддю Жидачівського районного суду Львівської області Сливку С.І.
Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області від 12 серпня 2020 року справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 01.06.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.
У судовому позивача позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Просила позов задоволити.
Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач не подав відзиву, заяв про поважні причини неявки чи розгляд справи без його участі до суду не надходило.
У зв`язку з цим суд визнає неявку відповідача неповажною та вважає, що справу можливо слухати у відсутності відповідача, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін.
У відповідності до положень ст.ст.280-284 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду.
Заслухавши вступне слово позивача, дослідивши та об`єктивно оцінивши надані докази, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з нижче вказаного.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Судом встановлені наступні обставини.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбу з 07.11.1981 року, який розірваною за рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 03.08.2016 року /а.с.6/.
За час перебування у шлюбі ОСОБА_2 набув у власність нерухоме майно, а саме:
- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 14.05.2004 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3583948 від 14.05.2004, згідно яких даний житловий будинок перебуває у приватній власності ОСОБА_2 /а.с.5/;
- Ѕ частину нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується листом Стрийського МБТІ від 02.04.2019 за 3662 та копією договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 19.05.2009, посвідченого приватним нотаріусом Жидачівського районного нотаріального округу Подвадцятник І.М. 19.05.2009 року за реєстрованим №234, згідно яких вказана нежитлова будівля належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частинах /а.с.72, 87-88/.
Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1 ст.68 СК України).
Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі (ч.1 ст.71 СК України).
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) підтверджено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Відтак, майно набуте ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 є спільною сумісною власністю подружжя та належить їм в рівних частках з моменту його придбання.
При цьому, суду не надано жодного доказу, який би підтверджував те, що нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_2 використовується для підприємницької діяльності та внесена до статутного капіталу господарського товариства, учасником якого є ОСОБА_2 .
Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині виділення у власність позивача Ѕ частини зазначеного вище майна, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про виділення позивачу у власністьј частини нежитлових приміщень магазину і бару, які знаходяться в с.Кам`яне, Жидачівського району Львівської області, то така задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Як видно з листа Стрийського МБТІ від 02.04.2019 за 3662 та копією договору купівлі-продажу від 21.02.2002, посвідченого приватним нотаріусом Жидачівського районного нотаріального округу Гивель Г.М. 21.02.2004 року за реєстрованим №431, будівля магазину, яка розташована у АДРЕСА_3 належить Малому підприємству (ТзОВ) «Дзвін» /а.с.72, 91/, одним із засновників якого є ОСОБА_2 /а.с.75/.
У п.28, 29 Постанови Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що статтею 12 Закону України від 19 вересня 1991 р. "Про господарські товариства" встановлено, що власником майна, переданого йому засновниками і учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім`ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів.
У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.
Відповідно до положень статей 57, 61 СК , ст. 52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.
У свою чергу, Конституційний суд України у рішення від 19 вересня 2012 року, прийнятого у справі №17-рп/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, зазначив, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом їх спільної сумісної власності.
Крім того, як вбачається з вищеописаних доказів, будівля магазину, яка розташована у АДРЕСА_3 , була придбана безпосередньо Малим підприємством «Дзвін», від імені якого договір купівлі-продажі було підписано директором Солук І.С.
Також, позивачем не поданого жодного доказу на підтвердження того, що вказана будівля магазину була придбана саме за кошти відповідача.
З врахуванням вищевикладеного, позовна вимога про виділення у власність позивача ј частини нежитлових приміщень магазину і бару, які знаходяться в с.Кам`яне, Жидачівського району Львівської області задоволенню не підлягає.
Частина 1 ст.141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.81,141, 258, 259, 263-265, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволити частково.
Поділити спільне майно подружжя, виділивши ОСОБА_1 у власність:
- Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.05.2004 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ;
- ј частину нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , що згідно договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 19.05.2009, посвідченого приватним нотаріусом Жидачівського районного нотаріального округу Подвадцятник І.М. 19.05.2009 року за реєстрованим №234, належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частинах.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 4571 (чотири тисячі п`ятсот сімдесят одну) гривню 90 копійок витрат на сплату судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на заочне рішення може бути подана до Львівського апеляційного суду через Жидачівський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 16 липня 2021 року.
Головуючий суддя С.І. Сливка