Справа № 145/1944/19

РІШЕННЯ

Іменем України

23 червня 2021 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючої судді Ганкіної І.А.

при секретарі Жигаровій Д.О.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ПрАТ «Гніванський завод «СЗБ» до ОСОБА_1 про стягнення прибуткового податку та військового збору,-

в с т а н о в и в:

ПрАТ «Гніванський завод «СЗБ» звернувсь до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення прибуткового податку та військового збору. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 21.02.2018 відкрито провадження у справі № 145/259/18 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Гніванський завод спецзалізобетону» про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення та виплату втраченого заробітку за час вимушеного прогулу. 24.07.2018 Тиврівський районний суд Вінницької області у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження розглянувши цивільну справу ухвалив рішення, яким повністю задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 визнав дії ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» щодо звільнення ОСОБА_1 з посади начальника юридичної служби в порядку п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України незаконними та поновив її на даній посаді; визнав незаконним та скасував кадровий наказ ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» від 15.01.2018 № 8-ОС; стягнув з ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 44 946 грн. 53 коп.; стягнув з ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» в прибуток держави судовий збір в сумі 1 409 грн. 60 коп.; рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допущено до негайного виконання. 03.01.2019 року відкрито виконавче провадження №58001108 по виконавчому листу №145/259/18 виданому 28.12.2018 року Тиврівським районним судом про стягнення з ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 44950,80 грн. 04.02.2019 року ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» в повному обсязі сплатив суму згідно ВП №58001108 від 03.01.2019 року. Однак, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає оподаткуванню ПДФО та військовим збором. Так як в рішенні суду не було передбачено утримання ПДФО і військового збору з середнього заробітку. 31.07.2019 року ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» надав ОСОБА_1 лист вих. №528/03 про написання заяви на утримання з середнього заробітку за час вимушеного прогулу прибуткового податку та військового збору. Однак з 31.07.2019 року по 06.11.2019 року Відповідачем не вчинено жодних дій щодо сплати ПДФО та військового збору, при цьому необхідно зазначити, що можливість для сплати була, оскільки ОСОБА_1 отримувала на ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» заробітну плату та відпускні. З зазначеного виходить, що згідно ВП №58001108 від 03.01.2019 року ОСОБА_1 отримала 44950,80 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу. В зв`язку з тим, що в рішенні Тиврівського районного суду не було передбачено утримання ПДФО та військового збору, виконавчою службою було стягнуто всю суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 44950,80 грн., а тому ПДФО в розмірі 8091,14 грн. та військовий збір в розмірі 674,26 грн. з вказаної суми сплачено не було, чим порушено ст. 167 та пп.1.3 п.161 підрозділу 10 розділу XX Податкового Кодексу України.

З огляду на вищевикладене позивач звернувсь з даним позовом до суду, яким просить зобов`язати ОСОБА_1 надати докази, що підтверджують самостійну сплату ПДФО та військового збору з отриманого середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно рішення Тиврівського районного суду Вінницької області по справі №№145/259/18 від 24.07.2018 року; стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» 8 765,4 грн. для подальшої сплати 8091,14 грн. ПДФО та 674,26 грн. військового збору з отриманого середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 44 946,53 грн.

Відповідач ОСОБА_1 подала відзив, за яким заявлені позовні вимоги не визнає в повному обсязі, в задоволені позову просить відмовити з наступних підстав. Вказує, що позивач навмисно не виконував рішення суду по справі № 415/259/18 самостійно не дивлячись на неодноразові усні прохання відповідача розрахуватись з нею в повній мірі для того, щоб її не прийшлось подавати до виконавчої служби, а товариство несло лишніх збитків (наприклад 10% виконавчого збору), та в подальшому повторно незаконно звільнило відповідача в листопаді 2018р., (через що вона була змушена звертатись суду за повторним поновленням на роботі та скасуванням незаконного наказу про повторне за 2018 рік звільнення (цивільна справа №415/2251/18) так і не виплативши належних сум по рішенню Тиврівського р-ного суду у справі №415/259/18 і так до моменту поки вона не була змушена подати виконавчий лист до виконання, аж в січні 2019 року. В подальшому позивач не збирався добровільно виконувати дане рішення навіть після винесення відповідної постанови Вінницьким Апеляційним судом по справі №415/259/18 13.12.2018р., на якому були присутні представники позивача. Хоча в грудні 2018 року ним було проведено часткове нарахування коштів належних ОСОБА_1 , при звільненні, що свідчить про діючи рахунки та наявність коштів рахунках ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» для проведення належних грошових операції відсутність належного волевиявлення з боку позивача виконати рішення Тиврівського суду по справі №415/259/18 добровільно. Крім того, позивач намагався зупинити виконання цього рішення (яке по суті не підлягає зупиненню), подавши відповідне клопотання до касаційної інстанції. Саме тому органи ДВС не провели стягнення одразу ж після відкриття виконавчого провадження №58001108 від 03.01.2019 р., а перенесли їх та провели активні дії, щодо стягнення коштів лише після отримання відмови касаційної інстанції від 30.01.2019 року. Тобто є очевидним, що відповідач не добровільно виконував вищеозначене рішення і самостійно утворив ситуацію при якій не нарахував виплату належних податкових платежів та військових зборів. Відтак, маніпулюючи начебто наявною провиною суду в непередбачені утримання платежів ПДФО і військового збору з середнього заробітку ОСОБА_1 позивач в поданому позові обґрунтовуючи свої вимоги на передостанньому та останньому абз. арк. 3 зазначає, що механізм виконання рішень, встановлений відповідним Порядком виконання рішень, затвердженим постановою КМУ від 03.08.2011р. №845 та посилається на п.2 даного порядку, зазначаючи на безспірне списання коштів державного місцевого бюджету. Однак, позивач описуючи в позові неправомірність дій Тиврівського органу ДВС в частині вимоги необхідності проведення виплати в повному розмірі оплати суми 44 946,53 грн. в свою чергу не тільки не оспорював дії виконавчого органу стосовно можливого проведення списань вищеозначених коштів в розмірі 44946 грн.53 коп., але і самостійно, відповідно до наданого рахунку провів оплату всієї суми, про що зазначає в абз.4 арк.2 позовної заяви. Тобто, по суті, позивач погодився з правомірністю вимоги органу ДВС. щодо необхідності перерахування вишеозначеної суми в повному обсязі на рахунок відповідача. Відповідно, це в черговий раз доводить той факт, що саме відповідач є винним в неперерахуванні належних платежів, але не бажає це визнавати, подаючи позовні заяви непритаманні йому, так як він не є суб`єктом (належним позивачем даних правовідносин відповідно до п.41.1. ст.41 ПКУ - тобто стороною в якої є право контролю щодо проведення даних видів списань. В свою чергу сам позивач означив в позові, що свій обов`язок він так і не виконав та жодним чином не довів обов`язок відповідача виконувати це замість нього. Також є недоведеним винні дії відповідача, через які позивач не зміг виконати свій прямий обов`язок та перерахувати відповідні кошти вчасно. Також вказує на те, що позивач зазначає, що 31.07.19 року надав їй лист №528/03 в кому вказував на необхідність написати заяву на утримання з заробітної плати прибуткового податку та військового збору. Але з самого листа є очевидним те, що фактично роботодавець, вводячи її в оману і про начебто наявний в неї обов`язок щось комусь писати, та погрожуючі їй зверненням до податкової служби, фактично примушував її вчиняти нічим не передбаченні дії. Так згідно листа не означено жодної норми на підставі якої вона має написати цей лист і яким порядком передбачене подібне списання коштів. Тому є очевидним те, що ніяких заяв вона не писала так як погрози з боку позивача та його дій не спонукають на ведення конструктивного діалогу між сторонами з чого питання про мирову взагалі можна не піднімати. Особливо враховуючі регулярні погрози та тиск на неї по сьогодні з боку позивача, який вчиняється через інших посадових осіб товариства.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_2 надав заяву, якою просив справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити.

Відповідачка ОСОБА_1 подала до суду заяву, за якою позовні вимоги не визнає, розгляд справи просить провести за наявними документами в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у позові, відзиві, відповіді на відзив, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

24.07.2018 року Тиврівським районним судом Вінницької області було ухвалено рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та визнано дії ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» щодо звільнення ОСОБА_1 з посади начальника юридичної служби в порядку п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України незаконними. За судовим рішенням ОСОБА_1 було поновлено на даній посаді, скасовано кадровий наказ ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» від 15.01.2018 № 8-ОС та стягнуто з ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу та судовий збір. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допущено до негайного виконання (а.с.14-22).

03.01.2019 року було відкрито виконавче провадження №58001108 по виконавчому листу №145/259/18 виданому 28.12.2018 року Тиврівським районним судом про стягнення з ПрАТ «Гніванський завод СЗБ» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 44 950,80 грн. (а.с.23).

04.02.2019 року ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» в повному обсязі сплатив суму згідно ВП №58001108 від 03.01.2019 року. Однак, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає оподаткуванню ПДФО та військовим збором (а.с.24).

Листом від 31.07.2019 року лист за вих. №528/03, у зв`язку із тим, що в рішенні суду не було передбачено утримання ПДФО і військового збору з середнього заробітку, ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» звернувся до ОСОБА_1 про написання заяви на утримання з середнього заробітку за час вимушеного прогулу прибуткового податку та військового збору (а.с.25). Відповідь на лист отримана не була.

Податковий Кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів (п.41.1 ст.41 ПКУ).

Адміністрування податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) та інших платежів відповідно до законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи (далі - податків, зборів, платежів) - це сукупність рішень та процедур контролюючих органів і дій їх посадових осіб, що визначають інституційну структуру податкових та митних відносин, організовують ідентифікацію, облік платників податків і платників єдиного внеску та об`єктів оподаткування, забезпечують сервісне обслуговування платників податків, організацію та контроль за сплатою податків, зборів, платежів відповідно до порядку, встановленого законом (п.п.14.1.1-1 п.14.1 ст.14 ПКУ).

Відповідно до ст.235 Кодексу Законів про працю, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, встановлено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 (далі Порядок № 845).

Відповідно до п.2 Порядку №845 безспірне списання це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів. Виконавчі документи це оформлені в установленому порядку виконавчі листи судів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно з ч.1,2 ст.8 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV із змінами та доповненнями сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Законом України «Про виконавче провадження» передбачено звернення щодо стягнення коштів з боржника юридичної особи, тому у разі виконання судового рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи боржник є податковим агентом, який виконує судове рішення з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із сум, що належать до виплати стягувачу.

Оподаткування доходів фізичних осіб регулюється розділом ІV ПКУ.

Відповідно до пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПКУ податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу.

З 01.01.2016 набрав чинності Закон України від 24 грудня 2015 року N 909-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році" (далі - Закон N909), яким, зокрема, встановлено ставку податку на доходи фізичних осіб у розмірі 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті).

Також відповідно до п.161 підрозділу 10 розділу XX ПКУ до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України встановлено оподаткування військовим збором. Ставка військового збору - 1,5 відсотка об`єкта оподаткування, визначеного пп.1.2 п.161 підрозділу 10 розділу XX ПКУ (пп.1.3 п.161 підрозділу 10 розділу XX ПКУ).

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) податків та зборів до бюджетів здійснюються у порядку, встановленому ст.168 ПКУ.

Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 № 13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України).

Відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168.1 ст.168 Податкового Кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу.

Згідно п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України встановлено ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами). Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України встановлено оподаткування заробітної плати військовим збором. Ставка військового збору складає 1,5% об`єкта оподаткування, визначеного пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу.

Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податків та зборів є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку (п.171.1 ст.171 ПКУ), однак ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» не мав змоги сплатити ПДФО та військовий збір з середнього заробітку ОСОБА_1 , оскільки дані кошти в повному обсязі були стягнуті виконавчою службою згідно виконавчого провадження №58001108 від 03.01.2019 року.

Таким чином, юридична особа (боржник) є податковим агентом щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору, єдиного внеску з доходу у вигляді середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час вимушеного прогулу.

Крім того, така юридична особа як податковий агент прирівнюється до платників податку і має права та виконує обов`язки, встановлені ПКУ для платників податків.

Верховний Суд Україниу справі № 359/10023/16-ц виклав правову позицію щодо утримання прибуткового податку із визначених судом сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника. Судом першої й апеляційної інстанцій визначено суму, що належить до виплати працівникові, а підприємство змінило суму виплати, утримавши з неї прибутковий податок і військовий збір. У зв`язку з цим попередні суди вирішили, що боржник виплатив працівникові не всю призначену судом суму.Верховний Суд визнав ці висновки судів такими, що не повною мірою відповідають положенням законодавства. З одного боку, суд не повинен був розраховувати розмір податків, що підлягають утриманню, з іншого у резолютивній частині рішення суд повинен був указати, що суму виплат зазначено без урахування податків і зборів.

Верховний суд у своїй постанові зазначив, що основні моменти стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначено Постановою КМУ від 05.02.1995 № 100 «Про порядок обчислення середньої заробітної плати». Зокрема, відповідно до порядку під час обчислення середньої заробітної плати включаються: основна зарплата, доплати і надбавки, премії, винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років. Усі виплати включаються до розрахунку середньої заробітної плати в тому розмірі, у якому їх нараховано, без виключення сум відрахування на податки та стягнення аліментів. Верховний Суд дійшов висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, розраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Тобто сума, призначена судом як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшується на суму податків і зборів. Незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника. Адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів.

Тобто суд під час вирішення питання про призначення суми середнього заробітку за період вимушеного прогулу вказує суму без відрахування з неї податків і зборів. При цьому в резолютивній частині рішення обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку. Стягнення і сплата прибуткового податку покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків.

Для дотримання Податкового Кодексу України та для сплати ПДФО та військового збору ОСОБА_1 з отриманого середнього заробітку за час вимушеного прогулу (отримання додаткового блага), відповідачу потрібно внести в касу ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» 8 765,4 грн. (8091,14 грн. ПДФО та 674,26 грн. військового збору) для подальшого перерахування податків відповідно до ст.167 та пп.1.3 п.161 підрозділу 10 розділу XX Податкового Кодексу України або надати докази, що підтверджують самостійну сплату ОСОБА_1 ПДФО та військового збору з отриманого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи, вищевикладене, суд вважає, що позов є обґрунтованим, та таким, що підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Відповідно позивач просить стягнути з відповідача на свою користь понесені ними судові витрати, в загальній сумі 2007,00 грн..

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 1, ст. 2, ст. 4, ст. 10, ст. 12, ст. 17, ст. 24, ст. 81, ст. 84 Цивільно процесуального Кодексу України, ст. 14, ст. 41, ст.167, ст. 168, ст. 171, пп.1.3 п.161 підрозділу 10 розділу XX Податкового Кодексу України, Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, Законом України «Про виконавче провадження», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», Постановою КМУ від 05.02.1995 № 100 «Про порядок обчислення середньої заробітної плати», суд -

УХВАЛИВ:

Позов - задоволити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» 8 765,4 грн. для подальшої сплати 8091,14 грн. ПДФО та 674,26 грн. військового збору з отриманого середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 44 946,53 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» витрати по сплаті судового збору в сумі 2007,00 грн.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня одержання копії цього рішення шляхом подання апеляційної скарги через Вінницький районний суд Вінницької області до Вінницького апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Особи, які брали участь в справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 24.06.2021 року.

Учасники судового провадження:

позивач - ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону», адреса: м. Гнівань, вул. Промислова, 15, Вінницької області;

відповідач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя І.А. Ганкіна