ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1240/21 Справа № 171/1584/19 Суддя у 1-й інстанції - Хоруженко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 171/1584/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач за первісним позовом: ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_2 , на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2020 року, яке ухвалено суддею Хоруженко Н.В. у місті Апостолове Дніпропетровської області, відомості про дату складення повного тексту рішення в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя житлового будинку та транспортного засобу, поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що 27.11.1999 рокувони з відповідачем ОСОБА_2 зареєстрували шлюб. В період шлюбу ними було набуто спільне майно, а саме транспортний засіб автомобіль марки GEELY FE-1 2013 року випуску, об`єм двигуна 1792 см.куб., кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . Орієнтована ринкова вартість подібного авто, станом на 21.08.2019 року становить 151800 грн. Автомобіль був зареєстрований на ім`я відповідача.

Крім того, за час перебування у шлюбі вони набули право власності на житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане майно позивач за первісним позовом вважає їхньою спільною сумісною власністю, але відповідач заперечує її права на це майно.

На підставі наведеного вище позивач за первісним позовом просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 транспортний засіб автомобіль марки GEELY FE-1 2013 року випуску, об`єм двигуна 1792 см.куб., кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_2 та визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного автомобіля. Визнати об`єктом права спільної сумісної власності позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, позивач за первісним позовом просила суд стягнути з відповідача на свою користь судові витрати по справі.

В січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю подружжя та поділ майна подружжя.

В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що між ним та ОСОБА_1 27.11.1999 року було укладено шлюб. Ще до шлюбу в 1998 році він придбав земельну ділянку з будинком. Земельна ділянка була передана йому у власність на підставі рішення Мар`янської сільської ради народних депутатів. На цій земельній ділянці був будинок, який він відремонтував та ремонт закінчив ще до шлюбу зі своєю майбутньою дружиною, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказує, що відповідач в ремонт на будівництво будинку грошові кошти не вкладала, а в 2015 році покинула їх з донькою ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З 2015 року сторони перестали мешкали однією сім`єю та вести спільне господарство. Їх спільна донька мешкає разом з ним за адресою: АДРЕСА_2 .

В зв`язку з тим, що ОСОБА_1 відмовилася допомагати їх доньці, як дитині, що продовжує навчання, не надає матеріальну допомогу на лікування, навчання та виховання, їх донька звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 аліментів. В даний час відповідачка мешкає в м. Кривому Розі, однак за якою адресою не відомо. Після реєстрації шлюбу 27.11.1999 року, вони як подружжя, проживали спільно лише до 2015 року, коли ОСОБА_1 покинула їх з донькою і з цього часу вони не були пов`язані спільним побутом, не мали взаємні права та обов`язки, спільний бюджет.

ОСОБА_2 зауважує на тому, що за час спільного проживання сторони по справі взяли кредит в сумі 5000 дол. США на різні потреби, який оформили у приватного нотаріуса Високопільської нотаріальної контори Херсонської області Мясоєдової В.К. та 05.04.2009 року за спільні кошти придбали скутер ФАДА 50 СЕТ-12 вартістю 7000 грн.

Зауважує на тому, що його особистою власністю є автомобіль GEELY FE-1 2013 року випуску, кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який він придбав у 2017 році за власні кошти, коли дружина його покинула і вони не проживали разом та земельну ділянка, що була передана йому у власність на підставі рішення Мар`янської сільської ради народних депутатів від 16.01.1998 року № 06, та на цю земельну ділянку було отримано державний акт на землю серії ДП АП №000208 від 15.02.1999 року, площею 0,1479 га. і саме на цій земельній ділянці побудований будинок (а.с.41-46).

На підставі наведеного вище ОСОБА_2 просив суд визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 автомобіль марки GEELY FE-1 2013 року випуску, кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який він придбав у 2017 році та земельну ділянку, що була передана йому у власність на підставі рішення Мар`янської сільської ради народних депутатів від 16.01.1998 року № 06, та на цю земельну ділянку було отримано державний акт на землю серії ДП АП № 000208 від 15.02.1999 року, площею 0,1479 га. на якій до 27.11.1999 року був відремонтований та побудований будинок з господарчими спорудами в АДРЕСА_2 .

Визнати об`єктом права спільною сумісною власністю подружжя: кредит в сумі 5000 дол. США взятий на будівлю житлового будинку або 125000 грн. та скутер FADA 50 CET-12 вартістю 7000 грн.

Розділити майно що є спільною власністю подружжя наступним чином: визнати за ОСОБА_2 кредит в сумі 2000 доларів США, або 62500 гривень та 2/3 частки Скутера FADA 50 CET-12. Визнати за ОСОБА_1 : кредит в сумі 2000 доларів США, або 62500 гривень та 1/3 частки Скутера FADA 50 CET-12.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 транспортний засіб автомобіль GEELY FE-1 2013 року випуску, об`єм двигуна 1792 см.куб., власником якого є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку транспортного засобу - автомобіль GEELY FE-1 2013 року випуску, об`єм двигуна 1792 см.куб.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 1515,17 грн.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання майна особистою власністю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з тих підстав, що суд першої інстанції, в порушення вимог ЦПК України, проігнорував заяву ОСОБА_4 про вступ у справу в якості третьої особи на боці відповідача та не врахував, що в своїй заяві ОСОБА_4 просила суд відступити від ідеальних часток у поділі майна, та вказані обставини вплинули на відступ від засад рівності поділу часток майна подружжя.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що підставою виникнення права власності на житловий будинок зазначено свідоцтво про право власності, НОМЕР_3 від 26.02.2004 року, оскільки проігнорував той факт, що спірний будинок був побудований ОСОБА_2 ще до шлюбу з ОСОБА_1 . В будинок ОСОБА_2 вселився в кінці 1999 року, що не суперечить поясненням свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та не суперечить запису в господарській книзі.

Зауважує на тому, що сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, при цьому ОСОБА_1 не довела належними та допустимим доказами розмір свого вкладу в будівництво житлового будинку під час перебування сторін у шлюбі.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що спірний автомобіль був приданий ОСОБА_2 в 2017 році, тобто в той час, як сторони з 2015 року не проживали однією сім`єю, не вели спільного господарства та не були пов`язані спільним побутом.

Зауважує на тому, що суд першої інстанції не надав належної оцінки договору позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Високопільської нотаріальної контори Херсонської області Мясоєдовою В.К. 01 вересня 2005 року, відповідно до якого сторони по справі взяли кредит в сумі 5000 дол. США, при цьому суд не зазначив чому вказаний доказ не є належним та допустимим доказом по справі.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю подружжя та поділ майна подружжя, тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити,позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 27.11.1999 року сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 , виданим виконкомом Мар`янської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області (том 1 а.с.6).

26.02.2004 року за відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 169850337 від 10.06.2019 року та копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.02.2004 року, яке видано на підставі рішення Мар`янської сілької ради № 14 від 23.01.2004 року (том 1 а.с.8, том 2 а.с.21).

Крім того, відповідно до повідомлення Територіального сервісного центру № 1245 Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області Міністерства внутрішніх справ № 31/4-1245-Л-58 від 25.06.2019 року та відповіді Територіального сервісного центру №1245 РСЦ МВС в Дніпропетровській області від 15.01.2020 року №31/4-1245-44, згідно Єдиного реєстру транспортних засобів, станом на 25.06.2019 року та станом на 15.01.2020 року, за відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований автомобіль марки GEELY FE-1 2013 року випуску, об`єм двигуна 1792 см.куб., кузов НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 (а.с.10,72).

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки GEELY FE-1 2013 року випуску, об`єм двигуна 1792 см.куб., кузов НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 зареєстрований за ОСОБА_2 01.11.2016 року.

Звертаючись до суду з позовом про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя житлового будинку та транспортного засобу та поділ майна подружжя, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що вказані вище житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 та автомобіль марки GEELY FE-1 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , є спільною сумісною власністю сторін по справі, проте відповідач заперечує її права на це майно, тому просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного майна.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок та автомобіль були придбані подружжям у період перебування у шлюбі та є їх спільною сумісною власністю.

Колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю сторін по справі, проте вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що автомобіль марки GEELY FE-1 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , є спільною сумісною власністю сторін по справі, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності за кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга статті 364 ЦК України).

Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказані висновки є сталими та узгоджуються з висновками, які викладені у Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, Постанові Верховного Суду від 10 лютого 2018 року у справі № 394/44/18, Постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 495/5454/17.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, до моменту реєстрації шлюбу, який зареєстровано між сторонами 27.11.1999 року, відповідно до рішення виконавчого комітету Мар`янської сільської Ради народних депутатів Апостолівського району Дніпропетровської області № 27 від 19.03.1997 року про розробку проекту відведення земельної ділянки, було вирішено дозволити відповідачу за первісним позовом ОСОБА_2 розробити проект відведення земельної ділянки в приватну власність площею 0,15 га. по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарчих споруд та вирішено проект відведення земельної ділянки ОСОБА_2 надати на розгляд виконкому Мар`янської сільської Ради народних депутатів (том 1 а.с.172).

Відповідно до рішення Мар`янської сільської ради народних депутатів Апостолівського району Дніпропетровської області, двадцять другого скликання, дев`ята сесія № 34-9 /ХХІІ/ від 04.06.1997 року «Про земельні питання», вирішено передати в приватну власність земельну ділянку розміром 0,15 га по АДРЕСА_2 , виділену під забудову житлового будинку відповідачу за первісним позовом ОСОБА_2 (том 1 а.с.171).

Внаслідок чого відповідачу за первісним позовом ОСОБА_2 , на підставі рішення Мар`янської сільської Ради народних депутатів від 16.01.1998 року № 06, передано у приватну власністю земельну ділянка площею 0,1479 гектарів, яка розташована на території АДРЕСА_2 , Мар`янської сільської ради, землю передано для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських приміщень, що підтверджується державним Актом на право приватної власності на землю серії ДП АП № 000208 від 15.02.1999 року (том 1 а.с.53).

26.02.2004 року за відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 169850337 від 10.06.2019 року та копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.02.2004 року, яке видано на підставі рішення Мар`янської сілької ради № 14 від 23.01.2004 року (том 1 а.с.8, том 2 а.с.21).

Згідно положень статті 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя житлового будинку з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції, надавши оцінку наданим сторонами доказам, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на вказане спірне майно, не надав належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що спірний будинок було збудовано до реєстрації шлюбу з позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 .

В той час як право власності на спірний житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , виникло з моменту державної реєстрації 26.02.2004 року, тобто після реєстрації шлюбу між сторонами 27.11.1999 року, а тому на підставі ст. 60 СК України є їх спільною сумісною власністю.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог позивача за первісним позовом ОСОБА_1 в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності сторін по справі на спірний житловий будинок доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку що підставою виникнення права власності на житловий будинок зазначено свідоцтво про право власності, НОМЕР_3 від 26.02.2004 року, оскільки проігнорував той факт, що спірний будинок був побудований ОСОБА_2 ще до шлюбу з позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 . В будинок ОСОБА_2 вселився в кінці 1999 року, що не суперечить поясненням свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та не суперечить запису в господарській книзі, з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Указаний правовий висновок, викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц, провадження № 14-483цс19.

Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Як вбачається із матеріалів справи, право власності на спірний житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , виникло з моменту державної реєстрації 26.02.2004 року, тобто після реєстрації шлюбу між сторонами 27.11.1999 року.

При цьому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що пояснення свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про те, що їм відомо, що відповідачу за первісним позовом ОСОБА_2 у 1997 році було виділено земельну ділянку, право власності на яку він оформив у 1998 році, за рік будинок було збудовано а у 1999 році ОСОБА_2 одружився з позивачем за первісним позовом, коли вона переїхала до будинку він був уже збудований, не можуть бути прийняті належним та допустимим доказом у справі, оскільки окрім вказаних пояснень свідків ОСОБА_2 не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції доказів того, що спірний будинок був ним збудований до моменту реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 .

Колегією судів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що в порушення вимог ЦПК України, суд першої інстанції проігнорував заяву ОСОБА_4 про вступ у справу в якості третьої особи на боці відповідача та не врахував, що в своїй заяві ОСОБА_4 просила суд відступити від ідеальних часток у поділі майна, та вказані обставини вплинули на відступ від засад рівності поділу часток майна подружжя, оскільки як вбачається із матеріалів справи, донька сторін ОСОБА_4 є повнолітньою, проживає окремо від сторін, а факт стягнення з ОСОБА_1 на користь дочки ОСОБА_4 аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, з огляду на положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведено.

Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, при цьому позивач за первісним позовом ОСОБА_1 не довела належними та допустимим доказами розмір свого вкладу в будівництво житлового будинку під час перебування сторін у шлюбі, оскільки ст. 60 СК України, ст. 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, встановивши, що ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на спірний житловий будинок, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу між подружжям, частки якого є рівними.

При цьому колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що автомобіль марки GEELY FE-1 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , є спільною сумісною власністю сторін по справі, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Крім того, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України, та допускають можливість визнання судом особистою приватною власністю майно, набуте за час окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, а саме відсутністю спільного побуту, спільного господарства, спільного бюджету, відсутністю взаємних прав і обов`язків подружжя.

На майно, набуте дружиною, чоловіком в період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено судам, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю автомобіля марки GEELY FE-1 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_1 посилався на те, що спірний автомобіль був придбаний ним в 2017 році за власні кошти, оскільки з 2015 року сторони по справі не проживають однією сім`єю.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до повідомлення Територіального сервісного центру № 1245 Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області Міністерства внутрішніх справ № 31/4-1245-Л-58 від 25.06.2019 року та відповіді Територіального сервісного центру №1245 РСЦ МВС в Дніпропетровській області від 15.01.2020 року №31/4-1245-44, згідно Єдиного реєстру транспортних засобів станом на 25.06.2019 року та станом на 15.01.2020 року, за відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований автомобіль марки GEELY FE-1 2013 року випуску, об`єм двигуна 1792 см.куб., кузов НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 (а.с.10,72).

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки GEELY FE-1 2013 року випуску, об`єм двигуна 1792 см.куб., кузов НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 зареєстрований за ОСОБА_2 01.11.2016 року.

Як доказ того, що сторони по справі припинили шлюбні відносини до моменту придання спірного автомобіля, колегія суддів приймає до уваги пояснення відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 , які не спростовані позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 , та встановлені заочним рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2020 року обставини про те, що ОСОБА_1 покинула відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 та дочку ОСОБА_4 в 2015 році. Отже, оскільки фактично шлюбні відносини було припинено до придбання ОСОБА_2 спірного автомобіля, він не був придбаний за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї, тому не може бути визнаний спільним сумісним майном подружжя.

Таким чином, оскільки відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки GEELY FE-1 2013 року випуску, об`єм двигуна 1792 см.куб., кузов НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 зареєстрований за ОСОБА_2 01.11.2016 року, спірний автомобіль був приданий ОСОБА_2 в 2016 році, тобто в той час, як сторони з 2015 року не проживали однією сім`єю, не вели спільного господарства та не були пов`язані спільним побутом.

Наведені вище обставини свідчать про те, що автомобіль марки GEELY FE-1 2013 року випуску, об`єм двигуна 1792 см.куб., кузов НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 не може бути визнаний об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 транспортного засобу автомобіля марки GEELY FE-1 2013 року випуску, об`єм двигуна 1792 см.куб., кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_2 та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку транспортного засобу автомобіля марки GEELY FE-1, 2013 року випуску, об`єм двигуна 1792 см.куб., кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки договору позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Високопільської нотаріальної контори Херсонської області Мясоєдовою В.К. 01 вересня 2005 року, відповідно до якого сторони по справі взяли кредит в сумі 5000 дол. США, при цьому суд не зазначив чому вказаний доказ не є належним та допустимим доказом по справі, оскільки рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю подружжя та поділ майна подружжя, про що зауважив представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 31 березня 2021 року.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне доповнити рішення суду абзацом наступного змісту: «Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 62,7 кв.м, житловою площею 53,0 кв.м» у зв`язку з тим, що відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, в той час як судом першої інстанції визнано тільки за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку будинку, житловий з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 62,7 кв.м, житловою площею 53,0 кв.м.

Ураховуючи вище викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_2 , підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 транспортного засобу автомобіля марки GEELY FE-1 2013 року випуску, об`єм двигуна 1792 см.куб., кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_2 та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку транспортного засобу автомобіля марки GEELY FE-1, 2013 року випуску, об`єм двигуна 1792 см.куб., кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Крім того, рішення суду має бути доповнено абзацом наступного змісту: «Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 62,7 кв.м, житловою площею 53,0 кв.м».

В іншій оскаржуваній частині рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2020 року скасувати в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 транспортного засобу автомобіля марки GEELY FE-1 2013 року випуску, об`єм двигуна 1792 см.куб., кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_2 та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку транспортного засобу автомобіля марки GEELY FE-1, 2013 року випуску, об`єм двигуна 1792 см.куб., кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 та постановити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Доповнити рішення суду абзацом наступного змісту: «Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 62,7 кв.м, житловою площею 53,0 кв.м».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: