Справа № 305/1379/20
Провадження по справі № 2/305/180/21
РІШЕННЯ
05.07.2021. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючої судді Марусяк М.О.
секретаря судового засідання Найман Т.В.
за участю представника позивача Шипова К.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , як представника від імені та в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Рахівської державної нотаріальної контори, третя особа, Ясінянська селищна рада Рахівського району Закарпатської області про визнання недійсним договору дарування №2-1454 від 20.11.2015 та скасування державної реєстрації права власності,-
Адвокат, Шипов Кирило Юрійович, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Рахівської державної нотаріальної контори про визнання недійсним договору дарування №2-1454 від 20.11.2015 та скасування державної реєстрації права власності.
Разом з позовною заявою представником позивача, адвокатом Шиповим К.Ю. подано заяву про забезпечення позову.
Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області Марусяк М.О. від 21.09.2020, відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 13:00 годину 19 жовтня 2020 року. Залучено до участі у справі, Ясінянську селищну раду Рахівського району Закарпатської області, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Надано відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.
14.04.2021 позивачем ОСОБА_2 подано через канцелярію суду клопотання про долучення доказів.
Ухвалою суду від 16.04.2021 підготовче провадження по справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті.
Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та представник Рахівської державної нотаріальної контори в судове засідання жодного разу не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи суду не подавали. Також відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзиву на позов.
Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, Ясінянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області в судове засідання не з`явився. Селищний голова, ОСОБА_9 , 16.04.2021 надав через канцелярію суду заяву, в якій просив розглянути справу без участі їх представника. Вирішення справи залишають на розгляд суду.
Згідно з ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи, що відповідачі у встановлений законом строк відзив не подали, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у справі матеріалів.
Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд, приходить до наступного висновку.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Судом встановлено, що позивачу, ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер 714, виданого 30.04.2015 приватним нотаріусом Рахівського нотаріального округу Маріною А.С., належить нерухоме майна - комплекс будівель меблевої фабрики, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується Інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 203833357 від 12.03.2020. Державна реєстрація прав та їх обтяжень на комплекс будівель меблевої фабрики була проведена приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Закарпатської області 30.04.2015, індексний номер 21065515.
Згідно ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).
У статті 125 ЗК України зазначено про те, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Отже, зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (постанова Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року справа 6-2225цс16).
Крім того, пунктом «е» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.
Отже, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_2 має першочергове право на для виділення йому у власність (оренду) земельної ділянки для обслуговування комплексу будівель меблевої фабрики, яка розташована за адресою АДРЕСА_1
Судом встановлено, що ОСОБА_2 звертався до Ясінянської селищної ради із заявою про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою для виділення у власність (оренду) земельної ділянки площею 1,0721 га. за адресою АДРЕСА_1 для обслуговування комплексу будівель меблевої фабрики. Однак, рішенням Ясінянської селищної ради №169 від 24 березня 2016 року «Про розгляд заяви ФОП ОСОБА_2 мешк. АДРЕСА_2 » відмовлено позивачу в наданні дозволу на розробку проєкту відводу земельної ділянки в оренду площею 1,0721 га.
Вказане рішення органу місцевого самоврядування, позивачем оскаржено до Господарського суду Закарпатської області.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 23.09.2016 року по справі №907/378/16 позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Ясінянської селищної ради задоволено частково. Визнано незаконним та скасувано рішення Ясінянської селищної ради від 24.03.2016 №169 «Про розгляд заяви ФОП ОСОБА_2 , мешканця АДРЕСА_2 ». Дане рішення набрало законної сили 10.10.2016 року. Під час розгляду даної справи Господарський суд Закарпатської області встановив, що рішення Ясінянської селищної ради щодо відмови у наданні ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проєкту землеустрою з підстав, які не передбачені ч.3 ст.123 Земельного кодексу України, створює неправомірні перешкоди у реалізації позивачем його законного права на оформлення в оренду земельної ділянки, на якій розміщені придбані ним у власність будівлі. Тим самим порушено законні очікування позивача на розгляд його заяви від 18.03.2016 р. про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою у встановлений строк та отримання позитивного рішення на таку заяву. Суд також зазначив, що при прийнятті в подальшому відповідачем відповідного рішення щодо розгляду відповідної заяви позивача, останній не вправі відмовляти позивачу у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою з тих самих підстав, за яких судом визнані протиправним його рішення від 24.03.2016 №169.

Всупереч встановленим Господарським судом Закарпатської області у зазначеному вище рішенні обставинам, Ясінянська селищна рада своїм рішенням від 13 жовтня 2015 року №1391 затвердила ОСОБА_3 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального гаражного будівництва та надано у власність земельну ділянку площею 0,01 га з кадастровим номером :09:002:0274, що розташована в АДРЕСА_1 . Дана земельна ділянка є частиною тієї, що попередньо використовувалась для обслуговування комплексу будівель меблевої фабрики, що придбав ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням органу місцевого самоврядування, ОСОБА_2 звернувся до Рахівського районного суду Закарпатської області із позовом про його скасування та визнання недійсним свідоцтва про право на земельну ділянку.

За наслідками розгляду справи 305/1587/16-ц суд 16.05.2017 ухвалив рішення, яким визнав незаконним та скасував рішення Ясінянської селищної ради №1391 від 13.10.2015 про затвердження проекту землеустрою відведення земельної ділянки з кадастровим номером :09:002:0274 у власність ОСОБА_3 загальною площею 0,01 га, за адресою АДРЕСА_1 . Визнав недійсним свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , видане Державним реєстратором Державної реєстраційної служби ОСОБА_6 від 03.11.2015 року на земельну ділянку з кадастровим номером :09:002:0274, загальною площею 0,01 га, за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане рішення сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили 06.06.2017.

Під час розгляду даної справи було встановлено, що земельна ділянка, яка надана у власність ОСОБА_3 , знаходиться на відстані менш як 2 метри від будівлі меблевої фабрики ОСОБА_2 та входить до складу земельної ділянки, яка призначалась для її обслуговування у попередніх користувачів, тому Ясінянська селищна рада виносячи рішення про надання у власність відповідачу ОСОБА_3 спірної земельної ділянки порушила вимоги містобудівної документації та державні санітарні норми, що є однією з підстав для визнання незаконним та скасування рішення Ясінянської сільської ради №1391 від 13 жовтня 2015 року. Також судом було встановлено, що з відчуженням будівель меблевої фабрики на користь МПП «Іберус», а згодом на користь ОСОБА_2 , нові власники цього нерухомого майна, відповідно до статті 120 Земельного кодексу України, фактично отримали таке ж право на земельну ділянку, яке мало попередній власник ТОВ «Апогей» - право постійного користування землею і таке право ОСОБА_2 отримав 30.04.2015, коли придбав комплекс будівель меблевої фабрики, а ОСОБА_3 отримав рішення про затвердження проєкту землеустрою на відповідну земельну ділянку 13.10.2015, що суперечить ст.120, 125 ЗК України та ст.377 ЦК України.

У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, факт незаконності рішення Ясінянської сільської ради №1391 від 13 жовтня 2015 року про надання у власність відповідачу ОСОБА_3 спірної земельної ділянки, яке стало підставою для видачі 03.11.2015 Державним реєстратором Державної реєстраційної служби ОСОБА_6 свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :09:002:0274, загальною площею 0,01 га, за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України, доказуванню не підлягає, оскільки був встановлений під час розгляду цивільної справи 305/1587/16-цза позовом ОСОБА_2 до Ясінянської селищної ради Рахівського району, ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на земельну ділянку та визнання незаконним і скасування рішення Ясінянської сулищної ради про передачу земельної ділянки у власність, рішення по якій 06.06.2017 набуло законної сили.

Звертаючись в суд з позовом, позивач посилається на те, що не має можливості реалізувати своє право для отримання у власність (оренду) земельної ділянки площею 1,0721 га. за адресою АДРЕСА_1 для обслуговування комплексу будівель меблевої фабрики, оскільки відповідач ОСОБА_3 , не маючи законних прав на земельну ділянку, подарував її ОСОБА_4 .

Відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Судом встановлено, що за договором дарування земельної ділянки, посвідченого 20 листопада 2015 державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори, Кицка М.М. за реєстровим номером 2-1452, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , мешканець АДРЕСА_3 "Дарувальник" подарував ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_3 " ОСОБА_10 " земельну ділянку з кадастровим номером :09:002:0274, загальною площею 0,01 га, для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_3 .

З вказаного договору дарування вбачається, що земельна ділянка, що є предметом цього договору належала Дарувальнику на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області від 03 листопада 2015 року, індексний номер: №46861050.

Як уже зазначалося вище, вказане Свідоцтво про право власності на нерухоме майно визнано недійсним та скасовано рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області по справі №305/1587/16-ц суд 16.05.2017.

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

За змістом частин першої, третьої статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов`язків сторін цього договору.

Згідно ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом достовірно встановлено, що оспорюваний договір дарування, відповідач ОСОБА_3 уклав одразу після набуття ним права власності на вказану земельну ділянку, що свідчить про його обізнаність у неправомірності набуття права власності та відсутності у нього мети використання землі за цільовим призначенням. з фактичних обставин слідує, що ОСОБА_3 фактично надав ОСОБА_4 послугу у відведенні землі на своє ім`я задля подальшого її відчуження.

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Згідно зі статтею 178 Цивільного кодексу України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Зі змісту статті 215 Цивільного кодексу України слідує, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 Цивільного кодексу серед іншого передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи ту обставину, що рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області №305/1587/16-ц від 16 травня 2017 року визнано недійсним свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 03.11.2015 видане щодо земельної ділянки №:09:002:0274 на ім`я ОСОБА_3 , а рішення селищної ради №1391 від 13.10.2015 на виконання якого було проведено вказану державну реєстрацію права власності - визнано незаконним та скасовано суд приходить до висновку, що договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :09:002:0274 від 20 листопада 2015 року, посвідчений державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_11 за реєстровим номером 2-1452, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає визнанню судом недійсним.

Крім того, з системи документообігу Рахівського районного суду Закарпатської області вбачається, що спори стосовно земельних ділянок, серед яких є й земельна ділянка з кадастровим номером :09:002:0274 вже неодноразово вирішувались Господарським судом Закарпатської області та Рахівським районним судом Закарпатської області, де прямо вказувалось про право ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, Позивач як власник будівель меблевої фабрики, для функціонування якої необхідна земельна ділянка, яка б надавала можливість йому повноцінно використовувати ці будівлі за призначенням, вже тривалий час заявляє про своє право, звертаючись до Ясінянської селищної ради та за захистом до судів, а тому дійсно спірний правочин має ознаки фіктивного, який укладений умисно, з метою неможливості виконання рішень судів щодо цієї ділянки.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст.16 ЦК України визнання права та визнання правочину недійсним є способами захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" передбачено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню й оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з частинами 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У частинах 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції до суду першої інстанції у встановлений законом строк.

Враховуючи те, що позивач надав обґрунтовані та правові докази недійсності договору дарування земельної ділянки №2-1452 від 20.11.2015, а відповідачі жодних доказів на спростування вимог ОСОБА_2 не надали суд вважає, що слід визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :09:002:0274 від 20 листопада 2015 року, посвідчений державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_11 за реєстровим номером 2-1452, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Згідно зі ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутою особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Враховуючи, що договір дарування земельної ділянки від 20 листопада 2015 року, посвідчений державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори, Кицка М.М. за реєстровим номером 2-1452, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суд визнає недійсним, тому підлягає до задоволення й вимога про скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №12149442 від 20 листопада 2015 року про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :09:002:0274 за ОСОБА_4 , що була проведена Рахівською державною нотаріальною конторою.

У відповідності до ч.7 ст.158 ЦПК України, у зв`язку із ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 16.09.2020 продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

У зв`язку із задоволенням позову, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідачів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в користь позивача ОСОБА_2 слід стягнути, порівну, судові витрати понесені позивачем під час розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 263-265, 273, 279, 354, 355, п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 20 листопада 2015 року, зареєстрований в реєстрі за №2-1452, з кадастровим номером :09:002:0274, укладений між ОСОБА_3 як Дарувальником та ОСОБА_4 як Обдарованим, посвідчений державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори, Кицка М.М.

Скасувати державну реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №12149442 від 20 листопада 2015 року про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :09:002:0274 за ОСОБА_4 , проведену Рахівською державною нотаріальною конторою.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 , 1051 (одну тисячу п`ятдесят одну) гривню понесених судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 , 1051 (одну тисячу п`ятдесят одну) гривню понесених судових витрат.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН: НОМЕР_4 , мешканець АДРЕСА_2 .

Відповідачі:

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , мешканець АДРЕСА_3 ;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_3 , мешканець АДРЕСА_4 .

- Рахівська державна нотаріальна контора, , місцезнаходження: 90600, м. Рахів, вул. Миру, №1, Закарпатської області.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Ясінянська селищна рада Рахівського району Закарпатської області, місцезнаходження: 90630, смт Ясіня, вул. Борканюка, №7, Рахівського району, Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду або через Рахівський районний суд Закарпатської області.

Повне судове рішення складено 15 липня 2021 року.

Головуюча: М.О. Марусяк