Номер провадження: 22-ц/813/6718/21
Номер справи місцевого суду: 519/723/20
Головуючий у першій інстанції Лемець С. П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Родіонова Артема Володимировича на рішення Южного міського суду Одеської області від 20 січня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за участю третьої особи на стороні позивача: Ради трудового колективу Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту»,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовував тим, що відповідно до наказу №14-ОС від 31.01.2020 року він був прийнятий на роботу до Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» на посаду начальника відділу Чорноморського відділу забезпечення сервісу на морському та річковому транспорті з 03.02.2020 року. Наказом від 10.07.2020 № 84-ос його було звільнено із займаної посади на підставі 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України - у зв`язку із прогулом без поважних причин. Проте позивач вважає, що його безпідставно звільнено, оскільки 17.06.2020 року він знаходився у відділі поліції по кримінальному провадженню №0000187 від 12.12.2018, про що ним було повідомлено телефонним дзвінком начальника фінансового відділу ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» 3 ОСОБА_2 . Крім того, позивач вказує, що подання про його звільнення було розглянуто профспілковою організацією без його присутності, у зв`язку з чим він не мав можливості надати свої заперечення, що є окремою підставою відповідно приписів КЗпП України для поновлення його на посаді. Крім того зазначає, що вказані дії з боку відповідача є порушенням законних прав на працю, які завдали йому моральних страждань, через які він втратив душевний спокій, зазнав труднощів в організації життя, став роздратований. На підставі наведеного позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ від 10.07.2020 № 84-ос про звільнення із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку із прогулом без поважних причин, поновити його на посаді начальника Чорноморського відділу забезпечення сервісу на морському та річковому транспорті ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту», стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 16.07.2020 та моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 20 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Родіонов Артем Володимирович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Южного міського суду Одеської області від 20 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Залишаючи позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, без задоволення, суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин, на які позивач посилався в обґрунтування заявлених вимог.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам, узгоджується з тими доказами, які фактично містяться в матеріалах справи та заснований на законі.

Судом встановлено, що:

- 03.02.2020 року ОСОБА_1 переведений на посаду начальника Чорноморського відділу забезпечення сервісу на морському та річковому транспорті (т.1, а.с.19);

-згідно з правилами внутрішнього трудового розпорядку ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» тривалість робочого дня становить 8 годин, початок роботи о 9.00 годині, закінчення - о 18.00 годині. При цьому, ОСОБА_1 був ознайомлений із правилами внутрішнього трудового розпорядку і умовами праці та зобов`язувався їх виконувати (т.2, а.с.98);

-відповідно до службової записки № 757 складеної фахівцем ОСОБА_3 на ім`я директора ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 17.06.2020 був відсутній на робочому місці протягом всього робочого дня, з 08.00 до 17.00 годин (т.1, а.с.296);

-17.06.2020 по цьому факту складено акт про відсутність на роботі ОСОБА_1 , який підписаний фахівцем Чорноморського відділу забезпечення сервісу на морському та річковому транспорті Левченко О. та інспектором цього ж відділу Головін В (т. 1, а.с.297);

-керівник відповідача, шляхом проставлення резолюції доручив ОСОБА_5 провести службове розслідування з питань викладених у вищевказаній службовій записці (т.1, а.с.298);

-07.07.2020 начальником відділу з питань запобігання та виявлення корупції Євстіфєєвим О. на ім`я директора ОСОБА_4 складено службову записку в якій описано суть справи та рекомендовано за систематичне порушення трудової дисципліни застосувати до начальника Чорноморського відділу забезпечення сервісу на морському та річковому транспорті ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення, передбачене ст.147 КЗпП України (т.1, а.с.298);

-16.07.2020 ОСОБА_1 звільнений за прогул без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України (т.1, а.с.176).

Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У пункті 24 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Враховуючи наведене, у разі виникнення спору про звільнення, суду слід встановити дійсні причини відсутності працівника на роботі, сумарну тривалість такої відсутності протягом одного робочого дня та надати об`єктивну оцінку причин поважності відсутності працівника на роботі.

Дані вимоги законодавства судом дотримані.

Відповідно до ст. 135 КПК особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

Суд першої інстанції дослідив лист Суворовського відділу поліції в м. Одесі за № 39 від 14.06.2020 року, в якому надано відповідь за результатами розгляду усної заяви ОСОБА_1 якому повідомлено про робочий час камери зберігання речових доказів та озброєння Суворовського ВП, протягом якого на власний розсуд той має право звернутись (т. 1, а.с.314-315).

Встановивши відсутність виклику ОСОБА_1 для участі в обов`язкових заходах чи слідчих діях, суд набув обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не мав процесуального обов`язку з`являтись у вказану дату до Суворовського відділу поліції в м. Одесі.

Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на непослідовну позицію ОСОБА_1 щодо причини його відсутності на робочому місці, який у своїх поясненнях директору ДП «Моррічсервіс» від 10.07.2020 року вказував, що протягом робочого дня 17.06.2020 року був в судовому засіданні (т.1, а.с.57), тоді як у позовній заяві та відповіді на відзив зазначив, що 17.06.2020 року знаходився у відділі поліції згідно повістки наданої Суворовським ВП в м. Одесі. При цьому матеріали справи не містять доказів виклику ОСОБА_1 у порядку передбаченому КПК України, а проведеною перевіркою дійсність перебування ОСОБА_1 в Суворовському ВП в м. Одесі саме у зв`язку з викликом на підставі повістки не підтверджено.

Як вбачається з листа Суворовського відділу поліції в м. Одесі № 39/11811 від 23.09.2020 року майно, на яке було накладено арешт, повернуто ОСОБА_1 17.06.2020 року, проте відомості про конкретний час повернення відсутні. При цьому, процедура видачі майна у жодному випадку не тривала більше однієї години (т.1, а.с.314), тоді як позивач був відсутній на робочому місці протягом всього робочого дня.

Суд вірно вказав, що лист Суворовського ВП в м. Одесі, яким позивач обґрунтовує поважність причини відсутності на роботі (т.1, а.с.12), фактично є відповіддю на його усне звернення, який не покладав на нього обов`язку явки до органу поліції у конкретний визначений компетентною посадовою особою час, а тому причину яка стала підставою відсутності позивача на робочому місці, не можна віднести до непередбачуваних, внаслідок чого ОСОБА_1 мав можливість завчасно попередити у встановленому законом порядку свого безпосереднього керівника про свою відсутність, однак цього не зробив. Вирішення приватних питань у відділі поліції за відсутності на це згоди керівництва, без увільнення для цього з роботи у офіційному, передбаченому законом порядку та без повідомлення про це керівництва не слід вважати поважною причиною неявки на робоче місце позивача 17.06.2020 року. Суд обгрунтовано піддав критичній оцінці поясненням позивача про повідомлення про свою відсутність ОСОБА_6 , який на той час обіймав посаду начальника фінансового відділу, оскільки відповідно до підпункту 12 пункту 3.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку, працівник ДП «Моррічсервіс» зобов`язується повідомляти (за можливістю - до початку робочого дня) безпосередньо керівника або сектор кадрової роботи про причини відсутності на роботі (за вимогою керівника - письмово), засобами телефонного чи електронного зв`язку або іншим доступним способом (т.1, а.с.289).

Таким чином, встановивши, що:

- ОСОБА_1 не мав процесуального обов`язку з`являтись 17.06.2020 року до Суворовського відділу поліції в м. Одесі для участі в обов`язкових заходах чи слідчих діях;

-лист Суворовського ВП в м. Одесі, яким позивач обґрунтовує поважність причини відсутності на роботі (т.1, а.с.12), фактично є відповіддю на його усне звернення, який не покладав на нього обов`язку явки до органу поліції у конкретний визначений компетентною посадовою особою час, а тому причину яка стала підставою відсутності позивача на робочому місці, не можна віднести до непередбачуваних, внаслідок чого ОСОБА_1 мав можливість завчасно попередити у встановленому законом порядку свого безпосереднього керівника про свою відсутність, однак цього не зробив;

-жодних даних про те, що позивачем поставлено до відома керівництво з приводу цих відвідин та керівництвом йому надано для цього відгул, відпустку, відсторонено від роботи, тощо матеріали справи не містять та доказів цьому не представлено та судом відповідно не здобуто;

-майно, на яке було накладено арешт, повернуто ОСОБА_1 17.06.2020 року і процедура видачі майна у жодному випадку не тривала більше однієї години в той час, як позивач був відсутній на робочому місці протягом всього робочого дня,

суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку, що неявка позивача 17.06.2020 року і відсутність протягом всього робочого дня відбулася без поважних причин.

Як вбачається з колективного договору Адміністрація визнає Раду єдиним повноважним представником працівників Підприємства у колективних переговорах з питань трудових відносин, соціального захисту та пільг (т.1, а.с.266). До обов`язків Ради трудового колективу крім іншого входить захист соціальних гарантій членів трудового колективу з питань зайнятості, прийому, переведення та звільнення з роботи, охорони праці, оздоровлення, надання пільг та компенсацій згідно з чинним законодавством та цим Договором (т.1, а.с.274).

Відповідно до Положення про Раду трудового колективу ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» члени Ради обираються шляхом відкритого голосування на загальних зборах трудового колективу з числа штатних працівників у кількості не менше семи осіб, строком на три роки. Метою створення Ради є захист трудових, соціально-економічних прав інтересів трудового колективу в органах державної влади та місцевого врядування, у відносинах з керівництвом Державного підприємства "Сервісний центр морського та річкового транспорту", а також з іншими підприємствами, установами, організаціями, громадянами та об`єднаннями громадян (т.1, а.с.58). При цьому позивач до Ради трудового колективу за захистом своїх трудових прав не звертався.

Працівникам, обраним до складу Ради, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень. Зокрема, звільнення членів Ради, крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди Ради (т.1, а.с.61).

Протоколом загальних зборів трудового колективу № 1 ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» від 27.09.2019 обрано членів Ради трудового колективу, серед яких ОСОБА_1 відсутній (т.1, а.с.227-251).

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» дія цього Закону не поширюється на діяльність об`єднань громадян, створених відповідно до інших законів України.

Як випливає із ст.43 КЗпП України предметом погодження Ради трудового колективу є розірвання трудового договору за підставами, передбаченими пп. 1,2 5, 7 ст. 40 КЗпП і пп. 2, 3 ст. 41 КЗпП, якщо працівник, що звільняється, входить до складу виборних органів підприємства.

Колективний договір на 2019 - 2024 роки між адміністрацією та трудовим колективом ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» також не містить відповідних гарантій позивача та кореспондуючих обов`язків з цього питання у роботодавця та Ради трудового колективу (т.1, а.с.265-275).

Встановивши, що ОСОБА_1 членом профспілки не являвся, членські внески не сплачував, суд першої інстанції правильно застосував норми законодавства, що регулює вказані правовідносини та положення колективного договору на 2019 - 2024 роки між адміністрацією та трудовим колективом ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» і набув обґрунтованого висновку, що гарантії на які посилається ОСОБА_1 щодо отримання попередньої згоди Ради трудового колективу на його звільнення, на нього не поширюються.

При таких обставинах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог про поновлення на роботі, і як слідство, вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вимог про стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги, що особа, якою підписаний акт про відсутність позивача на роботі 17.06.2020 року - ОСОБА_3 сама не знаходилась на роботі повний робочий час, що позивача не було ознайомлено з матеріалами службового розслідування, про неправильне застосування судом законодавства щодо необхідності отримання попередньої згоди профспілки на звільнення позивача, висновок суду першої інстанції про відсутність позивача на роботі без поважних причин (прогул) не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги про не ознайомлення позивача з правилами трудового розпорядку спростовуються матеріалами справи, а доводи про не ознайомлення з колективним договором не можуть бути взятими до уваги, оскільки не впливають на правильність встановлених судом обставин щодо не явки позивача на роботу і відсутність його на робочому місці протягом всього робочого дня 17.06.2020 року без поважних причин (прогул). При цьому колегія суддів звертає увагу, що позивач станом на 17.06.2020 року майже один рік працював на підприємстві і зобов`язаний був знати про обов`язковість явки на роботу, знаходження на робочому місці і виконання службових обов`язків протягом робочого часу незалежно від ознайомлення з колективним договором, який був підписаний вже під час перебування позивача у трудових відносинах з Державним підприємством «Сервісний центр морського та річкового транспорту».

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № ЗОЗ-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Родіонова Артема Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 20 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 23 червня 2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк