ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/807/1843/21
Головуючий в 1-й інстанції Рибалко Н.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

секретарБабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2021 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 12 березня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення в квартиру,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що він не проживає в квартирі з 2015 року без поважних причин.

У грудні 2018 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Територіальна громада м. Запоріжжя в особі ЗМР про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення до квартири та зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , в якій зазначав, що зі спірної квартири не виселявся та добровільно її не залишав. ОСОБА_1 , ОСОБА_3 створили для нього неможливі умови проживання в квартирі, намагаючись змусити його залишити квартиру. 3 серпня 2018 року вони взагалі перестали пускати відповідача до квартири, змінили замок на вхідних дверях до квартири і не дають ключів від нового замка.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2021 року, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа територіальна громада в особі Запорізької міської ради про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення в квартиру - задоволено частково.

Вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини зустрічного позову, - відмовлено.

Стягнуто зі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн.80 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги первісного позову та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, судом першої інстанції безпідставно не враховано обставин визнаних відповідачем за первісним позовом, а саме факт не проживання в спірній квартирі з 2015 року та відсутність перешкод у користуванні квартирою. Також судом не враховано висновок районної адміністрації ЗМР по Вознесенівському району від 29.11.2019 року №01-10/2813, відповідно до якого чоловічі речі в спірній квартирі відсутні, що підтверджує факт не проживання ОСОБА_2 у квартирі. Позивачем за зустрічним позовом не надано доказів наявності перешкод у користуванні квартирою. ОСОБА_2 не проживає в спірному житлі більше 6 місяців без поважних причин, оскільки припинення шлюбних стосунків не є поважною причиною, у зв`язку чим вимоги апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають задоволенню

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.03.1993 року ОСОБА_2 , уклав шлюб з ОСОБА_6 (прізвище в шлюбі ОСОБА_7 ), та згодом удочерив її дитину, яка зареєстрована нині як ОСОБА_3 . Після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були зареєстровані в квартирі батьків відповідача за первісним позовом за адресою: АДРЕСА_3 . В лютому 1995 року зазначена квартира була приватизована на 5-х осіб: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_10 .

Відповідно до ордеру на житлове приміщення №1089 серії «Г», від 09.07.1996 року, ОСОБА_2 , за місцем його роботи ТОВ "Металургмонтаж-205", на склад родини із 3-ох осіб (він, дружина, донька) згідно з рішенням виконавчого комітету ЗМР від 27.06.1996 №253/5 на заселення, була видана двокімнатна квартири АДРЕСА_1 .

Після отримання квартири ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 знялись з реєстраційного обліку в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 та зареєструвались в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу від 07.06.2017 року, виданого Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, 07.06.2017 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 розірвали шлюб.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 08.05.2019 року, Хортицьким районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_2 і ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з довідкою. про реєстрацію місця проживання особи, за відомостями Департаменту реєстраційних послуг ЗМР ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 13.05.2019 року і по теперішній час.

Відповідно до висновку районної адміністрації ЗМР по Вознесенівському районну від 29.11.2019 року, №01-10/2813 як органу опіки та піклування, ОСОБА_2 можливо визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 суду пояснила, що є сусідкою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за місцем мешкання бачила близько 5 років назад.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що ОСОБА_13 за місцем мешкання по АДРЕСА_2 не проживає приблизно 4 роки, її чоловік десь 2 роки тому міняв замок у квартирі ОСОБА_1 у зв`язку з його поломкою, речей із квартири ОСОБА_13 не забирав.

Свідок ОСОБА_14 також суду пояснила, що є сусідкою ОСОБА_1 , в її квартирі особисто не була, ОСОБА_2 давно не бачила.

З матеріалів справи вбачається, що вказана квартира за адресою: АДРЕСА_2 на час розгляду справи не приватизована.

Суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, заперечення відповідача, дослідивши повно та всебічно наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, враховуючи ненадання позивачем належних та допустимих доказів непроживання ОСОБА_2 у спірному житловому приміщенні без поважних причин більше шести місяців, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині. Вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення суд першої інстанції задовольнив, оскільки встановлено, що доступу у квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не має, оскільки замок на вхідній двері було замінено, цього факту не заперечувала відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , та підтвердила свідок ОСОБА_12 . Суд вважав, що задоволення зустрічного позову про вселення є достатнім способом захисту для поновлення порушених житлових прав позивача ОСОБА_2 , тому позовні вимоги про зобов`язання відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні квартирою вважав такими, що не підлягають задоволенню.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 163 ЖК УРСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Частиною першою статті 71 цього Кодексу передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Згідно зі статтею 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Результат аналізу статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями, за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені законом строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідач ОСОБА_2 , заперечуючи проти задоволення позовних вимог за первісним позовом та обґрунтовуючи вимоги зустрічного позову, посилався на те, що він зареєстрований у спірній квартирі, має намір у ній проживати, однак не проживає через неприязні стосунки з позивачем ОСОБА_3 та через заміну замків на вхідних дверях, тому визнання його таким, що втратив право користування житлом, яке він отримував у 1996 році, як основний наймач, призведе до порушення його права на житло.

Позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 , зазначає, що ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає з 2015 року, відповідач ОСОБА_2 вказує, що з 2018 року, між тим причина не проживання визначена сторонами це припинення шлюбних відносин.

Як встановлено судом першої інстанції, доступу у квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не має, оскільки замок на вхідній двері було замінено, цього факту не заперечувала відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , та підтвердила свідок ОСОБА_12 .

Судом першої інстанції не було встановлено, що позивач ОСОБА_1 надавала відповідачу ОСОБА_2 нові ключі від дверей спірного житлового приміщення.

Вказане свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 із поважних причин не проживав у спірній квартирі.

Факту свідомої поведінки відповідача ОСОБА_2 , яка б свідчила про втрату його інтересу до житлового приміщення, судом першої інстанції на підставі достатніх на належних доказів встановлено не було.

За таких обставин, у разі визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житлом, останній понесе непропорційний та надмірний тягар, що не відповідатиме самій цілі втраті права користування спірним житлом.

Враховую наведене, судом першої станції обґрунтовано відмовлено у задоволенні первісного позову та задоволено вимоги зустрічного позову щодо вселення.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 18 червня 2021 року

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков