Провадження № 22-ц/824/2351/2021 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 березня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 15 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства Банк «БІГ Енергія», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що 07 вересня 2005 року між ним та ВАТ Банк «БІГ Енергія» було укладено кредитний договір № 11/01-09-2005 з послідуючимим додатковими угодами, згідно яких банк зобов`язався надати йому кредит на споживчі потреби у розмірі 70000 доларів США зі строком повернення 09 березня 2010 року. В цей же день 07 вересня 2005 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ним і банком укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за яким він передав в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

Вказував, що у 2013 році ВАТ Банк «БІГ Енергія» відступив право вимоги за укладеними з ним кредитним і іпотечним договорами ТОВ «Фінансова компанія «Довіра і гарантія», яка 21 липня 2016 року відступила право вимоги відповідачу ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», яка у свою чергу в цей же день 21 липня 2016 року відступила право вимоги за вказаними договорами відповідачці ОСОБА_2 . Вважає, що укладені між відповідачами договори відступлення права вимоги за укладеними з ним кредитним і іпотечним договорами суперечать положенням чинного законодавства, оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором може бути здійснено лише на користь іншого банку або фінансової установи, яка повинна мати ліцензію на здійснення фінансових операцій. Відповідачка ОСОБА_2 не є ні банківською, ні фінансовою установою, а тому відступлення права вимоги на її користь суперечить ч.3 ст.512, ст.1054 ЦК України. Окрім того, даний договір підпадає під визначення договору факторингу, який може укладатися лише фінансовою компанією, включеною до Державного реєстру фінустанов, яка має

- 2 -

відповідну ліцензію на здійснення факторингових операцій, чого не встановлено. Недійсність договору про відступлення права вимоги за кредитним договором зумовлює недійсність відступлення прав вимоги за договором іпотеки.

Окрім того, зазначав, що 21 серпня 2008 року між ним і ВАТ Банк «БІГ Енергія» було підписано додаткову угоду до кредитного договору № 3, за якою розмір кредиту збільшено на 20000 доларів США, тобто до суми 70000 доларів США. Однак, 21 серпня 2008 року він отримав тільки 7000 доларів США, 02 квітня 2009 року - 5185 доларів США і 07 вересня 2009 року - 5686 доларів США. Решта коштів у сумі 2129 доларів США йому не були видані взагалі. Вважає, що новий кредитор, яким є ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», з огляду на невиконання зобов`язань по видачі кредитних коштів відповідно до положень ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» зобов`язаний сплатити йому пеню за кредитним договором у сумі 120733 долари США.

У зв`язку з наведеним просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги № 2107-1-2016 від 21 липня 2016 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» і ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 21 липня 2016 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» і ОСОБА_2 ; стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» на його користь пеню у розмірі 120733 доларів США за офіційним курсом на день платежу.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 15 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, протокольну ухвалу суду про приєднання доказів, і ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що, вирішуючи вимоги про стягнення пені за кредитним договором, суд неправильно встановив, що цей борг стосується тільки первісного кредитора ВАТ Банк «БІГ Енергія», що суперечить ст.518 ЦК України, яка надає боржнику право висувати до нового кредитора ті ж вимоги, які він мав до первісного. Оскільки новим кредитором є ТОВ «Гровінг Стейт», то саме він має нести відповідальність по сплаті пені. Судом неправильно застосовано ст.1054 ЦК України, згідно якої кредитодавцем може бути банк або інша фінансова установа, під якою розуміється юридична особа, що згідно закону надає фінансові послуги та внесена до відповідного реєстру (ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). До фінансових установ відносяться банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11. Судом невірно застосовані норми матеріального права, які регулюють договір факторингу, та проігноровані висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, згідно яких договір факторингу має ряд ознак, в тому числі характеризується специфічним суб`єктним складом, згідно яких відповідачка ОСОБА_2 не може бути стороною договору факторингу (фактором), що зумовлює його недійсність. Не відповідає обставинам справи висновок суду про те, що оплата первинним кредитором на користь

- 3 -

нового кредитора не здійснювалася, що суперечить змісту укладеного між відповідачами договору від 21 липня 2016 року, з якого вбачається оплата ОСОБА_2 у вигляді дисконту на суму боргу. Суд помилково не застосував постанови Верховного Суду у справах № 465/646/11 та№ 909/968/16 та дав невірну оцінку судовим рішенням у справі № 754/15560/16-ц, як і невірно застосував висновки Верховного Суду у справі № 761/15661/16-ц та Верховного Суду України у справі № 6-301цс15, де мають місце інші фактичні обставини справи. Судом повністю проігноровані його заперечення проти приєднання доказів щодо зміни умов договору про відступлення прав вимоги та відсутні мотиви їх відхилення, що свідчить про порушення ст.6 ЦПК України щодо рівності сторін перед судом і законом та свідчить про порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в контексті його права на отримання мотивованого судового рішення.

Відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт»подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Інші учасники правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 подану ним апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Деснянського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник відповідачів ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» і ОСОБА_2 адвокат Бураков І.О. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Решта учасників справи належним чином повідомлялися про розгляд справи, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що 07 вересня 2005 року між ОСОБА_1 та ВАТ Банк «БІГ Енергія» укладено кредитний договір № 11/01-09-2005 (з послідуючимим додатковими угодами від 23 листопада 2006 року, від 30 серпня 2007 року, від 21 серпня 2008 року та від 07 вересня 2009 року), згідно якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит на

- 4 -

споживчі потреби у розмірі 70000 доларів США зі строком повернення 09 березня 2010 року. Цього ж дня 07 вересня 2005 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та ВАТ Банк «БІГ Енергія» укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за яким позичальник передав банку в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

Також, судом встановлено, що 27 грудня 2013 року ВАТ Банк «БІГ Енергія» уклав із ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» договір купівлі-продажу права вимоги, за яким банк відступив товариству право вимоги за рядом кредитних та забезпечувальних договорів, в тому числі за укладеними із ОСОБА_1 кредитним договором № 11/01-09-2005 та договором іпотеки. 22 січня 2014 року між ВАТ Банк «БІГ Енергія» і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки укладеним між банком і позичальником 07 вересня 2005 року.

У свою чергу 21 липня2016 року новий кредитор ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» уклав із ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» договір відступлення права вимоги, згідно якого відступив ФК «Гровінг Стейт» право вимоги за укладеними із ОСОБА_1 кредитним договором № 11/01-09-2005 та договором іпотеки, а також уклав нотаріально посвідчений договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки.

В цей же день 21 липня2016 року ТОВ «ФК «Гровінг Стейт»уклав із ОСОБА_2 договір відступлення права вимоги № 2107-1-2016, згідно якого відступив ОСОБА_2 право вимоги за укладеними із ОСОБА_1 кредитним договором № 11/01-09-2005 та договором іпотеки, а також уклав нотаріально посвідчений договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 07 вересня 2005 року.

Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора і до ОСОБА_2 перейшло право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, боржником за якими є позивач ОСОБА_1

19 лютого 2020 року між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до договору відступлення права вимоги № 2107-1-2016від 21 липня 2016 року.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання правочинів недійсними, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, щооспорювані договори не суперечать нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а тому відсутні передбачені законом підстави для визнання їх недійсними.

При цьому суд виходив з того, що ЦК України не містить заборони відступлення права вимоги за кредитним договором фізичній особі, яка не є суб`єктом надання фінансових послуг. Окрім того, предметом договору про відступлення права вимоги за кредитним договором не є набуття ОСОБА_2 , як новим кредитором, права на надання боржнику ОСОБА_1 фінансових чи банківських послуг, які підлягають ліцензуванню, а є право на отримання уже сформованого боргу.

Також, суд керувався тим, що оспорюваний договірпро відступлення права вимоги за кредитним договором укладений між відповідачами ТОВ «ФК «Гровинг Стейт» та ОСОБА_2 за своїм змістом є договором відступлення права вимоги (цесії), а недоговором факторингу, оскільки не передбачаєплати за передачу новим кредитором грошових коштів первинному кредитору у рахунок оплати вартості права вимоги і така оплата не здійснювалася.

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками.

Зокрема, висновки суду про те, що за загальним правилом відступлення права вимоги за кредитним договором фізичній особі, яка не є суб`єктом надання фінансових послуг, відповідає нормам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, колегія суддів

- 5 -

вважає помилковими.

Згідно із ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України).

За положеннями ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов'язанні є боржник і кредитор (ч.1 ст.510 ЦК України), кожен з яких може бути замінений у зобов`язанні в порядку та з підставпередбачених законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Тобто, відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором і за своїм змістомозначає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.

До нового кредитора відповідно до ч.1 ст.514 ЦК України переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Поняття та зміст кредитних правовідносин визначені у ст.1054 ЦК України, згідно якої за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, вказана норма встановлює перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ, а відтак за загальним правилом відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч.3 ст.512 та ст.1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор,яким може бути банк або інша фінансова установа.

Вказаний правовий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду в ряді

- 6 -

постанов, а саме: від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 та від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц.

В той же час колегія суддів вважає, що помилковість висновків суду не призвела до неправильного вирішення справи.

Позовні вимоги про визнання недійсними оспорюваних договорів з підстав набуття права вимоги фізичною особою, яка не є суб`єктом надання фінансових послуг, не підлягають до задоволення з огляду на їх необгрунтованість.

Встановлено, що 16 березня 2009 року Національний банк України увів в ВАТ Банк «БІГ Енергія» тимчасову адміністрацію, а постановою правління НБУ № 97 від 24 лютого 2010 року було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію з 01 березня 2010 року ВАТ Банк «БІГ Енергія».

Відповідно до частин 8 і 9 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), юридична особа набуває статусу банку і право на здійснення банківської діяльності виключно після отримання банківської ліцензії та внесення відомостей про неї до Державного реєстру банків. Забороняється здійснювати банківську діяльність без отримання банківської ліцензії.

Ліквідація ВАТ Банк «БІГ Енергія» здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженого на ліквідацію, що підтверджується загальнодоступною інформацією на офіційному ввеб-сайті Фонду.

Спеціальним Законом, який визначає процедуру припинення банку як юридичної особи, є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», і згідно якого ця процедура здійснюється з метою захисту прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Рішення про відкликання у банку банківської ліцензії та ліквідацію банку приймає Національний Банк України.

Наслідками початку процедури ліквідації банку, які передбачені ст.46 спеціального Закону, є, зокрема, завершення банківської діяльності банку закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; настання строку виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) тощо.

При проведенні процедури ліквідації банку Фонд гарантування вкладів фізичних осіб безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку.

Відповідно до ст.51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) майно банку може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); на закритих торгах (щодо майна банку, обмеженого в обігу); шляхом продажу серед заздалегідь визначеного кола осіб (щодо майна, на яке існує обмежений попит); шляхом відступлення права вимоги за кредитами іншим фінансовим установам; шляхом реалізації на організованих місцях продажу (біржах, у торговельних посередників тощо). У разі якщо реалізувати майно у способи, передбачені пунктами 1-5 цієї частини, не вдалося, майно банку може бути реалізоване у будь-який інший спосіб на конкурсній основі.

Аналогічні положення містить п.6 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), яке є спеціальним нормативним актом, що визначає умови реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури.

- 7 -

Отже, положення нормативно-правових актів, якими врегульовано процедуру ліквідації банку, допускають продаж майна банку, який перебуває в стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання на конкурсних засадах будь-яким суб`єктам правовідносин, у тому числі без статусу банку або фінансової установи.

При цьому, враховуючи відкликання Національним банком України 24 лютого 2010 року банківської ліцензії у ВАТ Банк «БІГ Енергія», а також наслідки початку процедури ліквідації банку й цілі цієї процедури, обмеження прав фізичних осіб на участь у торгах з продажу або послідуючому придбанні прав вимоги ВАТ Банк «БІГ Енергія» законодавством не визначені.

Перший договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за рядом кредитних договорів, в тому числі за кредитним договором із позивачем, було укладено 27 грудня 2013 року між ВАТ Банк «БІГ Енергія», який перебував у стадії ліквідації в особі ліквідатора Васільченка Ю.Л., і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» за результатами проведення 26 грудня 2013 року аукціону по реалізації активів ВАТ Банк «БІГ Енергія».

Зокрема відповідно до п.4.1 розділу 4 договору купівлі-продажу права вимоги № 3-233 від 27 грудня 2013 року загальна вартість договору становить 1907629,56 грн., з яких новий кредитор оплатив 157655,34 грн. як гарантійний внесок участі в аукціоні, і визначена сторонами на підставі протоколу № 3-233 від 26 грудня 2013 року торгової біржі «НАША» щодо проведення аукціону по реалізації активів ВАТ Банк «БІГ Енергія» у відповідності до постанов правління НБУ № 97 від 24 лютого 2010 року, № 53 від 26 лютого 2013 ркоу та № 384 від 25 вересня 2013 року.

З урахуванням наведеного, оскільки на момент укладення на аукціоні договору купівлі-продажу права вимоги № 3-233 від 27 грудня 2013 року у ВАТ Банк «БІГ Енергія» була відкликана ліцензія і він не мав права здійснювати банківську діяльність, в тому числіне мав права здійснювати фінансові операції, то укладений 27 грудня 2013 року на аукціоні договір № 3-233 за своєю правовою природою не є здійсненням банком фінансової операції, в тому числі операції фактирингу.

Відповідно послідуюче відступлення 21 липня2016 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» права вимоги на користь ТОВ «ФК «Гровінг Стейт», яке в цей же день відступило право вимоги на користь фізичної особи ОСОБА_2 не потребує статусу фінансової установи у ОСОБА_2 як набувача права вимоги за кредитним договором.

Це ж підтверджується умовами укладеного між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» і ОСОБА_2 договору № 2107-1-2016, згідно п.1.1 якого право вимоги це право грошовї вимоги первісного кредитора до боржника на дату відступлення прав вимоги за кредитним договором щодо погашення боргу за кредитом. А згідно п.2.1 цього договору новий кредитор сплачуєпервісному вартість права вимоги та набуває статусу правонаступника у виконавчому провадженні, повязаном із парвом вимоги.

Отже, відповідачка ОСОБА_2 не набула права здійснювати фінансові операції відносно позивача як боржника, оскільки за умовами договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги у неї виникло лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор ВАТ Банк «БІГ Енергія».

Наведені висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 910/4816/18, від 18 листопада 2020 року у справі № 295/3588/14-ц та від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19, в яких Верховний Суд вказав, про можливість відчуження активів банку, що ліквідується, в тому числі права вимоги за кредитними договорами, на конкурсних засадах будь-яким суб`єктам

- 8 -

правовідносин, у тому числі без статусу банку або фінансової установи.

Доводи позивача про невідповідність висновків суду першої інстанції правовим висновкам, викладеним у наведених вище постановах Великої Палати Верховного Суду у справах № 909/968/16, № 465/646/11 та № 638/22396/14-ц є необґрунтованими, оскільки у цій справі на відміну від справ, судові рішення у яких ухвалені Великою Палатою Верховного Суду, як первинний договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором, так і оспорюваний позивачем договір відступлення прав вимоги, був укладений в період процедури примусової ліквідації банку, порядок проведення якої регулюється спеціальними нормами.

За таких обставин підстави для визнання недійсними оспорюваних позивачем договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором та про відступлення прав за іпотечним договором відсутні.

Колегія суддів погоджується із висновками суду про відсутність підстав для визнання оспорюваного позивачем договору відступлення права вимоги № 2107-1-2016, укладеного 21 липня2016 року між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» і ОСОБА_2 з підстав, щоданий договір підпадає під визначення договору факторингу, який може укладатися лише фінансовою компанією, включеною до Державного реєстру фінустанов, яка має відповідну ліцензію на здійснення факторингових операцій.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги за кредитним договором за своїм змістом є договором відступлення права вимоги (цесії), а недоговором факторингу, оскільки не передбачаєплати за передачу новим кредитором грошових коштів первинному кредитору у рахунок оплати вартості права вимоги і така оплата не здійснювалася.

Окрім того, суд вірно врахував зміст оспорюваного договору, вказавши у рішенні, що предметом договору про відступлення права вимоги за кредитним договором не є набуття ОСОБА_2 , як новим кредитором, права на надання боржнику ОСОБА_1 фінансових чи банківських послуг, які підлягають ліцензуванню, а є право на отримання уже сформованого боргу, який відступлено в процедурі ліквідації банківської установи - ВАТ Банк «БІГ Енергія».

Відмовляючи у задоволенні вимог в частині стягнення з ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» на користь позивача пені у розмірі 120733 доларів США, суд вказав, що відповідно до розділу 2 договору відступлення права вимоги, укладеного 21 липня 2016 року, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» відступила ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» саме право вимоги за кредитним договором, що жодним чином не стосується заборгованості первісного кредитора ВАТ Банк «БІГ Енергія» перед позивачем.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду, які відповідають обстаивнам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Деснянського районного суду м.Києва від 15 травня 2020 року підлягає зміні в частині визначення правових підстав

- 9 -

відмови у задоволенні позову, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Доводи апеляційної скарги про те, що, вирішуючи вимоги про стягнення пені за кредитним договором, суд неправильно встановив, що цей борг стосується тільки первісного кредитора ВАТ Банк «БІГ Енергія», що суперечить ст.518 ЦК України, яка надає боржнику право висувати до нового кредитора ті ж вимоги, які він мав до первісного, а оскільки новим кредитором є ТОВ «Гровінг Стейт», то саме він має нести відповідальність по сплаті пені, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Відхиляючи дані доводи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

По-перше, вимога про стягнення пені з ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» заявлена позивачем з урахуванням того, що на його думку оспорюваний договір відступлення прав вимоги буде визнаний недійсним і кредитором буде саме ТОВ «ФК «Гровінг Стейт», чого у справі не встановлено. Новим кредитором, яка набула права вимоги, залишається ОСОБА_2 , що виключає стягнення пені із ТОВ «ФК «Гровінг Стейт».

По-друге, як вище вказувалося предметом договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» і ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» є не набуття ТОВ «ФК «Гровінг Стейт»як новим кредитором, права на надання боржнику ОСОБА_1 фінансових чи банківських послуг, які підлягають ліцензуванню, а є право на отримання уже сформованого боргу, який відступлено в процедурі ліквідації банківської установи - ВАТ Банк «БІГ Енергія».

По-третє, відповідно до ч.2 ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції на час виникнення правовідносин), який є спеціальним у спірних правовідносинах, з дня початку процедури ліквідації банку строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав (п.3), а нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку припиняється (п.4).

Оскільки, на момент укладення 27 грудня 2013 року між особою, уповноваженою на ліквідацію ВАТ Банк «БІГ Енергія», і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» договору купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором із позивачем, нарахування неустойки (штрафу, пені) і інших санкцій за всіма видами заборгованості банку припинилося, то відповідно у нового кредитора ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» як і наступних кредиторів відсутній обов`язок сплачувати пеню, що унеможливлює задоволення вимог позивача про стягнення пені.

Доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні питання про визнання недійсним оспорюваного договору про відступлення прав вимоги суд неправильно застосував ст.1054 ЦК України, згідно якої кредитодавцем може бути банк або інша фінансова установа, під якою розуміється юридична особа, що згідно закону надає фінансові послуги та внесена до відповідного реєстру (ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), а фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ, необгрунтовані.

Як вище вказувалося загальне правило про те, що фізична особа не наділена правом надавати фінансові послуги, які надаються лише банками чи фінансовими установами, та внесені до реєстру фінансових установ, в даній справі не може бути застосоване, з огляду на те, що як первинне відступлення прав вимоги за кредитним договором з позивачем, яке здійснене ВАТ Банк «БІГ Енергія», так і наступні відступлення здійснені під час процедури ліквідації банку і допускають продаж майна банку, який перебуває в стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання на конкурсних засадах будь-яким суб`єктам

- 10 -

правовідносин, у тому числі без статусу банку або фінансової установи.

Доводи позивача ОСОБА_1 про невідповідність висновків суду першої інстанції правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах № 909/968/16, № 465/646/11 та № 638/22396/14-ц є необґрунтованими, оскільки у справі, що переглядається, на відміну від справ, судові рішення у яких ухвалені Великою Палатою Верховного Суду, як первинний договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором, так і оспорюваний позивачем договір відступлення прав вимоги, був укладений в період процедури примусової ліквідації банку, порядок проведення якої регулюється спеціальними нормами.

Доводи апеляційної скарги про невірне застосування судом норм матеріального права, які регулюють договір факторингу, та ігнорування висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 та постанові Верховного Суду України у справі № 3-238гс16, згідно яких договір факторингу має ряд ознак, в тому числі характеризується специфічним суб`єктним складом, згідно яких відповідачка ОСОБА_2 не може бути стороною договору факторингу (фактором), що зумовлює його недійсність, необгрунтовані.

Як зазначалося ст.ст.512, 514 ЦК України встановлюють можливість заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Цивільний кодекс України передбачає можливість відступлення прав вимоги шляхом укладання різних правочинів, зокрема договорів купівлі-продажу або міни (ч.3 ст.656 ЦК України), дарування (ч.2 ст.718 ЦК України), а також договору факторингу (ст.1077 ЦК України).

Згідно ст.1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Зі статтей 1077 та 1079 ЦК України і ч.5 ст.5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що договір факторингу зачіпає інтереси трьох сторін: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором.

За змістом Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою (п.5 ч.1 ст.4 Закону), а фактор для надання такої фінансової послуги має бути включеним до Державного реєстру фінансових установ та мати відповідну ліцензію (ст.7 Закону).

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання

- 11 -

плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Вирішуючи виключну правову проблему щодо необхідності розмежування договору факторингу та інших способів відступлення права вимоги у зв'язку з великою кількістю спорів, пов'язаних з правонаступництвом у кредитних договорах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, вказала, що метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, та її ринковою (дійсною) вартістю. Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж (ч.3 ст.656 ЦК України) з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (п.п.59-64).

Посилаючись на те, що укладений 21 липня 2016 року між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт»та ОСОБА_2 договір про відступлення прав вимоги є договором факторингу, позивач не надав доказів, що право вимоги було передане ОСОБА_2 за окрему плату, окрім плати за вартість самої вимоги,розмір якої визначений у договорі.Навпаки із укладеного договору № 2107-2016 не вбачається ні встановлення сторонами оплати за послугу, ні її розмір, що спростовує посилання скаржника на укладення договору факторингу. При цьому колегія суддів звертає увагу, що сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Намагання позивача ототожнювати сторін оспорюваного ним договору № 2107-2016 як фактора і клієнта помилкові, оскільки такі терміни не вжиті у цьому договорі, який до того ж за своїм правовим правовим змістом не містить ознак факторингу. Це по-перше.

По-друге, посилаючись на те, що даний договір є договором факторингу, скаржник всупереч наведеним вище правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду не надав доказів, що внесена ОСОБА_2 плата у розмірі вартості відступленої вимоги за договором є платою за договором факторингу.

По-третє, суд першої інстанції вірно вказав у рішенні, що предметом договору про відступлення права вимоги за кредитним договором є не набуття ОСОБА_2 , як новим кредитором, права на надання боржнику ОСОБА_1 фінансових чи банківських послуг, які підлягають ліцензуванню, а є право на отримання уже сформованого боргу, який відступлено в процедурі ліквідації банківської установи - ВАТ Банк «БІГ Енергія».

По-четверте, Деснянським районним судом м.Києва розглянутий позов ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про відступлення праав вимоги, укладеного 21 липня 2016 року між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» та ОСОБА_2 , з підстав відсутності у ОСОБА_2 ліцензії на операції з валютними коштами. Рішенням Деснянського районного суду

- 12 -

м.Києва від 26 грудня 2017 року в позові відмовлено (справа № 754/15560/16-ц). При розгляді цієї справи суд встановив, що оспорюваний позиивачем договір про відступлення права вимоги не містить ознак договору факторингу, визначенихв ЦК України.

Вказане рішення залишене без змін постановою Апеляційного суду м.Києва від 07 березня 2018 рокута постановою Верховного Суду від 20грудня 2018 року, які погодилися із висновками суду першої інстанції щодо відсутності у оспорюваного договору ознак договору факторингу.

Згідно приписів ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній чи адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таке відповідає принципу юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata(лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Європейський суд з прав людини у справі «Христов проти України» (рішення від 19 лютого 2009 року, заява № 24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. ЄСПЛ зазначав, що сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи (рішення від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії», заява №52854/99).

За таких обставин доводи апеляційної скарги, які за своїм змістом зводяться до того, що має місце договір факторингу, та порушення умов при його укладанні необгрунтовані.

Колегія суддів частково погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що суд всупереч ч.4 ст.89 ЦПК України (яка до речі вказана скаржником невірно, бо врахування висновків Верховного Суду передбачане ч.4 ст.263 ЦПК України) помилково не застосував при вирішенні спору постанови Верховного Суду у справах № 465/646/11 та № 909/968/16.

Проте відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Аналогічні роз`яснення містить п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», згідно якого порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, порушення вимог ст.59 ЦПК щодо допустимості засобів доказування, необґрунтована відмова суду в задоволенні клопотання осіб, які беруть участь у справі, у дослідженні доказів (ст.60 ЦПК), порушення вимог ст.215 ЦПК щодо змісту рішення суду тощо.

Наведені скаржником ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду щодо відсутності передбачених законом підстав для визнання оспорюваних ним договорів недійсними. При цьому апеляційний суд погоджується із

- 13 -

викладеним у рішенні висновком суду, про те, що предмет позову даної цивільної справи та справи, по яким були зроблені висновки Великою Палатою Верховного Суду не є тотожними.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду про те, що оплата первинним кредитором на користь нового кредитора не здійснювалася, що суперечить змісту укладеного між відповідачами договору від 21 липня 2016 року, з якого вбачається оплата ОСОБА_2 у вигляді дисконту на суму боргу, колегія суддів вважає необгрунтованими. Такі доводи базуються на хибному тлумаченні позивачем змісту оспорюваного ним договору, який не передбачає жодних умов про встановлення сторонами оплати за послугу або її розмір.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд дав невірну оцінку судовим рішенням у справі № 754/15560/16-ц за його позовом, де начебто суд прийшов до висновку про відсутність ознак факторингу у оспорюваному ним договорі про відступлення прав вимоги безпідставні та спростовуються рішенням Деснянського районгого суду м.Києва від 26 грудня 2017 року, де суд приділив значну частину мотивувальної частини рішення доводам позивача і, проаналізувавши законодавство, та з урахуванням фактичних обставин справи встановив недоведеність того, що укладені між відповідачем та ОСОБА_2 договори відступлення права вимоги містять ознаки договору факторингу, визначені в ЦК України.

Посилання у скарзі на те, що суд невірно застосував висновки Верховного Суду у справі № 761/15661/16-ц та Верховного Суду України у справі № 6-301цс15, де мають місце інші фактичні обставини справи, колегія суддів відхиляє, оскільки в обох наведених справах суди аналізують зміст договору факторингу та його відмежування від договору цесії.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на на те, що судом повністю проігноровані його заперечення проти приєднання доказів щодо зміни умов договору про відступлення прав вимоги, а тому протокольна ухвала суду від 15 травня 2020 року при приєднання змін до оспорюваного ним договору, внесених додатковою угодою № 1 від 19 лютого 2020 року безпідставні. Письмові заперечення позивача проти клопотання представника відповідача приєднані до матеріалів справи (т.1 а.с.156-158). Незгода суду із вказаними запереченнями не свідчить про їх ігнорування, як помилково вважає позивач.

Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що додаткова угода була укладена між відповідачами 19 лютого 2020 року, а тому дотримати положення ч.3 ст.83 ЦПК України щодо строку подання доказів (відзив подано відповідачем 05 листопада 2019 року) не було можливим, а тому суд вірно приєднав до справи цей доказ.

Апеляційний суд звертає увагу, що протокольна ухвала про приєднання документів до справи окремому оскарженню від судового рішення не підлягає, а тому вимоги позивача у апеляційній скараі про скасування цієї ухвали не грунтуються на приписах процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що у рішенні суду переписаний текст відзиву ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» без будь-якого аналізу та врахування його доводів і аргументів та відсутні мотиви їх відхилення, що свідчить про порушення ст.6 ЦПК України щодо рівності сторін перед судом і законом та свідчить про порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в контексті права скаржника на отримання мотивованого судового рішення, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

По-перше усі письмові доводи та заперечення позиача, які він подавав до суду, приєднані до справи.

По-друге, суд першої інстанції навів у рішенні мотиви, які лежать в основі його прийняття, та навів мотиви відхилення доводів позивача в достатній для оскарження рішення і його перегляду в апеляційній інстанції.

Даючи оцінку доводам позиваач, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд

- 14 -

вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові апеляційного сууд висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 15 травня 2020 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м.Києва від 15 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: