Справа № 2-2795/11/0206
Провадження № 22-ц/801/945/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 рокуСправа № 2-2795/11/0206м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

з участю секретаря судового засідання Очеретної М.Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач: Виконавчий комітет Вінницької міської ради,

особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 15 грудня 2011 року, ухвалене у складі судді Каленяка Р.А., в залі суду,

встановив:

У листопаді 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до договору дарування, укладеного 13 грудня 2002 року, позивачі є власниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Даруватель ОСОБА_4 окрім вказаної квартири також передала у власність позивачів комору, площею 8,3 кв. м, якою вона користувалась за відсутністю закріпленого за квартирою підвалу.

Отриманою в дар квартирою та коморою позивачі користуються до теперішнього часу, за час володіння та користування коморою будь яких скарг від сусідів не надходило, конструктивних змін та перепланувань вони не здійснювали та користуються коморою в тій конфігурації, в якій вона була здана будівельниками в експлуатацію разом із будинком.

Для отримання правовстановлюючого документу позивачі звернулись до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, однак їм було відмовлено в його видачі, оскільки вони не надали доказів незмінності площі комори.

Зважаючи на те, що відсутність правовстановлюючого документу, що посвідчує право власності на комору заважає позивачам володіти, користуватися та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, останні звернулися в суд з даним позовом, у якому просили визнати за ними право власності, в рівних долях, по Ѕ частці права спільної часткової власності на комору площею 83, кв. м, яка належить до квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 15 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права власності задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності в рівних долях, по Ѕ частці право спільної часткової власності на комору площею 83, кв. м, яка належить до квартири АДРЕСА_2 .

Задовольняючи позов, судом першої інстанції було зроблено посилання на норми ст. 16, 182, 321, 392 ЦК України та ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», враховано визнання відповідачем позову, а також те, що це не порушує чиї-небудь законні права та інтереси.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 , діючи як представник співвласників багатоквартирного будинку, подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що оскаржуване рішення порушує право користування усіх співвласників багатоквартирного будинку коморою, яка є сміттєкамерою та яка передана у власність позивачам. Дана сміттєкамера є спільним майном співвласників багатоквартирного будинку, оскільки являється допоміжним приміщенням.

Розпорядження спільним майном багатоквартирного будинку, встановлення, зміна та скасування обмежень щодо користування ним належить виключно до повноважень зборів співвласників.

Також в апеляційній скарзі зазначено, що в матеріалах справи відсутній план багатоповерхового будинку, не встановлено дійсності місцезнаходження об`єкта та не встановлено, що комора зазначена у рішенні суду є сміттєкамерою загального користування.

Судом першої інстанції невірно встановлено, що комора (сміттєкамера) була передана в користування разом із даром квартири по АДРЕСА_1 , оскільки це заборонено згідно законодавства, а у договорі дарування, що міститься у матеріалах справи йдеться лише про дарування квартири.

Позивачами не надано, а місцевим судом при винесенні рішення не було досліджено чи були конструктивні зміни та чи було перепланування в тій конфігурації, в якій даний об`єкт, а саме сміттєкамера була здана будівельниками в експлуатацію разом з будинком.

Крім того, при вирішенні даного спору в суді першої інстанції не були залучені до участі у розгляді справи співвласники багатоквартирного будинку.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов до суду 06 травня 2021 року представник позивачів - адвокат Мельник В.О. просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник адвокат Бойко Ю.В. апеляційну скаргу підтримали з підстав викладених у ній.

Представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Мельник В.О. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував.

Представник Виконавчого комітету Вінницької міської ради у судовому засіданні при вирішенні спору поклалась на розсуд суду.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Так, судом встановлено, що згідно з договором дарування від 13 грудня 2002 року ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли у дар в рівних частинах кожний квартиру під АДРЕСА_2 (а.с. 3).

Відповідно до технічного паспорту на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є користувачами комори V (I поверх), що знаходиться по АДРЕСА_3 (а.с.7).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 321 ЦК України (в редакції на момент ухвалення рішення) передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійснені.

За статтею 391 ЦК України (в редакції на момент ухвалення рішення) власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частинами першою та другою статті 369 ЦК України (в редакції на момент ухвалення рішення) співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Частиною другою статті 382 ЦК України (в редакції на момент ухвалення рішення) передбачено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України №14-рп/2011 від 09 листопада 2011 року у справі №1-22/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців; власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

З аналізу наведених норм права слідує висновок, що приміщення загального користування (допоміжні приміщення) багатоквартирного будинку, зокрема, комора, належить на праві спільної сумісної власності усім співвласникам багатоквартирного будинку.

Положеннями частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись в суд з позовом про визнання права власності на комору, позивачі заявлені вимоги обґрунтували тим, що вказана комора перейшла у їх власність на підставі договору дарування, однак жодних доказів на підтвердження вказаної обставини матеріали справи не містять.

Також, як встановлено судом, що вказана комора є приміщенням загального користування та належить на праві спільної сумісної власності усім співвласникам багатоквартирного будинку, у якому вона знаходиться.

Крім того, при вирішенні даного спору в суді першої інстанції не були залучені до участі у розгляді справи співвласники багатоквартирного будинку.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставами для його скасування з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, тому судові витрати, понесені ОСОБА_3 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 450 гривень слід стягнути в рівних частинах з позивачів на його користь.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 15 грудня 2011 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права власності, відмовити.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, понесені за розгляд апеляційної скарги в розмірі 450 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді С. Г. Копаничук

С. К. Медвецький