Справа № 177/267/21
Провадження № 2/177/448/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 липня 2021 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Березюк М. В.

за участі: секретаря Зборівської І. С.,

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поді майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , в якій просив суд визнати житловий будинок з господарчими будівлями АДРЕСА_1 їх спільної сумісною власністю як подружжя, частки кожного з яких є рівними, а також поділити між ними вказане майно, набуте за час шлюбу, визнавши за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку з господарчими будівлями, який складається з: житлового будинку «А-1», літньої кухні «Б» з прибудовою «б», сараю «В», вбиральні «Г», сараю «Д», огорожі № 1, водоколонки «І», замощення «ІІ», воріт № 2. Іншу 1/2 частину вказаного будинку з господарчими спорудами просив залишити у власності ОСОБА_4 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що вказаний житловий будинок з господарчими спорудами придбано сторонами за спільні кошти подружжя, в період їх шлюбу, однак реєстрація права власності на будинок проведена за ОСОБА_4 , яка не визнає його право на частку в праві власності на вказаний житловий будинок.

У зв`язку з чим, позивач просив суд його вимоги задовольнити, визнавши вказаний будинок з господарчими спорудами їх з відповідачем спільною сумісною власністю, поділивши вказане майно між ними, визнавши за ним право власності Ѕ частину вказаного майна.

Ухвалою судді від 22.03.2021 року позовна заява прийнята судом до розгляду, призначена до судового розгляду.

16.04.2021 відповідач надала суду відзив на позов, в якому вказала про невизнання позову та просила в його задоволенні відмовити. В обґрунтування заперечень проти позову вказувала, що спірний будинок придбано в період їх з позивачем ОСОБА_3 шлюбу, але за її особисті кошти, які вона отримала від своєї сестри, як компенсацію вартості її частки в батьківському будинку. Стверджувала, що отримала від сестри 11000 доларів США, при цьому спірний будинок було придбано нею за вказані особисті кошти в сумі 71000 грн., що складало 8886, 11 доларів США. Після погіршення сімейних стосунків та подання нею заяви про розірвання шлюбу, ОСОБА_3 виїхав зі спірного будинку, забравши з собою побутовий інвентар, свійську худобу. Вказуючи на ненадання позивачем доказів придбання майна за спільні кошти їх як подружжя, посилаючись на придання спірного будинку за її особисті кошти, просила суд у позові відмовити.

Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався.

Однак, в ході судового засідання, представник позивача обгрунтовуючи позовні вимоги та заперечуючи обставини викладені у відзиві вказував, що спірний будинок придбано в період шлюбу між сторонами, за їх спільні кошти, домоволеності про інший порядок набуття ними вказаного майна не було, позивач вважав себе повноцінним співвласником вказаного будинку, від своєї частки в будинку не відмовлявся. Твердження відповідача вважав такими, що порушують права позивача, як співвіласника, вказував на не надання відповідачем будь-яких належних та допустимих доказів придбання спірного майна за особисті кошти ОСОБА_4 , при цьому, відповідного позову нею не подано, а покази свідків не можуть підтверджувати факт вчинення грошового зобов`язання.

Представник відповідача в ході судового засідання обгрунтовуючи заперечення проти позову вказувала, що позиція відповідача ОСОБА_4 грунтується на тому, що спірне майно будинок, придбано за її особисті кошти, отримані нею від сестри, як компенсація її частини у батьківській спадщині. Вказувала, про можливість підтвердження вказаних обставин показами свідків, яких просила допитати, зазначала, що інші докази на підтвердження цих обставин відсутні.

Представники сторін повідомили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не бажають скористатися правом участі в судовоих засіданнях та надати особисті пояснення.

Вислухавши сторони, їх представників, вислухавши пояснення свідків, дослідивши письмові матеріали справи, давши оцінку доказам, наданим сторонами в обґрунтування своїх вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.11.2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , дошлюбне прізвище якої « ОСОБА_5 », одружилися, про що виконавчим комітетом Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області здійснено актовий запис № 30 від 01.11.2009, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 6).

Від вказаного шлюбу подружжя має сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 7).

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 10.03.2021 року, шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копію вказаного рішення та визнано представниками сторін (а.с. 60-61).

23.12.2011 року ОСОБА_4 уклала договорів купівлі-продажу житлового будинку з ОСОБА_7 , придбавши в останньої житловий будинок з господарчими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку А-1, літньої кухні - Б з прибудовою «б», сараю «В», вбиральні Г, сараю Д, огорожі № 1, водоколонки І, вимощення ІІ, воріт № 2, що підтверджується копією договору, посвідченого державним нотаріусом Криворізької районної державної нотаріальної контори Оксамитною Н.В., про що внесено дані в реєстр під номером 1-3623 (а.с. 9, 11).

Вказаний договір купівлі-продажу будинку від 23.12.2011 року, який укладений в період перебування сторін у шлюбі, в п. 1.3 містить дані щодо отримання згоди позивача ОСОБА_3 на придбання вказаного житлового будинку з господарчими спорудами (а.с. 9), що узгоджується з положеннями ч.3 ст. 65 Сімейного кодексу України.

Зміст договору не містить будь-якої інформації про те, що вказаний договір вчинено ОСОБА_4 за кошти, що є її особистою власністю, при цьому в п. 4.1. сторони договору підтвердили, що їм нотаріусом роз`яснювалися зміст та правові наслідки вказаного правочину (а.с. 9).

На підставі вказаного договору, 30.01.2012 зареєстровано право власності на вказаний будинок за ОСОБА_4 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав КП ДОР «Криворізьке БТІ» (а.с. 10) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 12).

Технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 та витяг з Державного реєстру правочинів, містить дані щодо складу придбаного нерухомого майна (а.с. 11, 13-14).

Вартість вказаного будинку, згідно зі звітом про оцінку майна від 25.02.2021 складає 97840 грн. (а.с. 15).

В ході судового засідання, допитані в якості свідків ОСОБА_8 , яка доводить сестрою відповідачу ОСОБА_4 та її чоловік ОСОБА_9 , кожен окремо пояснювали, що вони залишившись проживати у будинку батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , після смерті їх батька, вважали за необхідне сплатити ОСОБА_4 її частку у вказаному спадковому майні, у зв`язку з чим, приблизно восени 2010 року, вони передали їй 11000 доларів США на придбання будинку, що є предметом даного спору. При цьому, свідки стверджували, що письмової угоди про передачу вказаних коштів, в тому числі розписки в простій письмовій формі, вони не складали.

Зазначали, що в 1999 році, після смерті батька ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , їх мати оформила всю спадщину на себе, та в послідуючому подарувала вказаний будинок ОСОБА_8 , уклавши договір дарування. У зв`язку з чим, діючи по совісті, вона вважала за необхідне сплатити ОСОБА_4 11000 доларів.

ОСОБА_8 надавала суду покази про те, що кожен із сторін в період шлюбу працював, позивач їздив на заробітки, але стверджувала, що власних коштів на придбання будинку вони не мали. При укладенні договору купівлі-продажу, передачі коштів за будинок вона не була присутня.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі по тексту СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 370, 372 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Крім цього, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Отже, розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/1 5-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постанові ВС від 22.02.2021 по справі № 264/2232/19.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Частиною 1 статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою, як це встановлює ст. 65 СК України.

Як зазначали представники сторін в судовому засіданні, в теперішній час шлюб між сторонами розірвано та між ними виник спір щодо права власності на спірний житловий будинок з господарськими спорудами, при цьому, угоди про поділ спірного будинку не досягнуто. Відповідач наполягає на тому, що спірний будинок придбаний за її особисті кошти, отримані від її сестри, як компенсація її частки в батьківському будинку, від якої вона відмовилася, а тому не є спільною сумісною власністю.

Однак, суд розцінює вказані доводи відповідача критично, зі слідуючих підстав.

Так, відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Твердження відповідача про придбання нею спірного будинку за її особисті кошти, отримані від сестри як компенсацію її частини у спадковому майні, а саме будинку, який залишився після смерті її батька, та в якому продовжила проживати її сестра ОСОБА_8 , не доведено перед судом належними та допустимими доказами. Перед судом не доведено ні факт наявності у відповідача права на певну часку у майні, що належало її батьку, оформлення нею такого права, ні факт оформлення у відповідності до чинного законодавства припинення її права на таку частку, з отриманням відповідної компенсації.

Відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягає в тому числі право набуття та припинення права на нерухоме майно, однак ні набуття, ні відповідно припинення ОСОБА_4 права на частку в праві на нерухоме майно у вигляді батьківського будинку, суду не надано.

Більш того, як вказувала у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , всю спадщину після смерті їх батька оформила на себе їх мати, яка в послідуючому уклала з ОСОБА_8 договір дарування, передавши в дар останній будинок АДРЕСА_2 , що раніше належав їх батьку, а після його смерті матері. Про вказане зазначав і свідок ОСОБА_9 .

Не надано суду й належних та допустимих доказів передачі ОСОБА_4 її сестрою коштів у сумі 11000 доларів США, при тому, що згідно п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України такий правочин мав вчинятися у письмовій формі.

Як вказували в ході судового засідання свідки, жодного документального оформлення передачі вказаних коштів ОСОБА_4 , між ними не укладалося, розписок про передачу коштів не складалося.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що пояснення свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які до того ж є близькими родичами ОСОБА_4 , щодо передачі останніми відповідачу коштів в сумі 11000 доларів США в рахунок відмови останньої від її частки у спадщині у вигляді права на батьківський будинок, за відсутності підтвердження вказаних обставин певними засобами доказування, у порядку визначеному законом, не є допустимими доказами на підтвердження цих обставин. Крім цього, суд враховує і той факт, що такі покази надані відповідно сестрою відповідача та її чоловіком, які враховуючи прихильність до однієї із сторін по справі відповідача, не можуть бути визнані судом допустимими та достовірними доказами на підтвердження вказаних обставин.

Твердження свідків про те, що спірний будинок було придбано за передані ними кошти, не узгоджується з іншими матеріалами справи, оскільки як вказували свідки вони передавали кошти восени 2010 року, а спірний будинок придбано за договором від 23.12.2011 року.

Твердження свідків про те, що подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не мала особистих коштів на придбання спірного будинку, суд також розцінює критично, оскільки належних та допустимих доказів вказаному не надано, вказані особи проживали окремо від родини ОСОБА_10 , про що вказували в судовому засіданні, а відповідно достовірної інформації про їх статки не мали. При цьому, свідок ОСОБА_8 зазначала, що кожен із подружжя ОСОБА_10 працював, позивач крім цього, їздив на заробітки.

Беручи до уваги викладене, виходячи з положень ст. 60, 61, 65 СК України, ненадання відповідачем суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження спростування презумпції спільної сумісної власності сторін по справі, як подружжя, на спірний будинок з господарчими спорудами, суд дійшов висновку що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Частки сторін в спільній сумісній власності подружжя є рівними, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, якщо інше не було визначено домовленістю між ними. Доказів існування між сторонами будь-якої домовленості щодо відступу від принципу рівності їх часток у праві спільної сумісної власності, суду не надано.

Частинами 2 ст. 70 СК України передбачено умови відступу судом при поділі майна подружжя від засади рівності часток за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один з них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Існування обставини, які б свідчили про необхідність відступу від засад рівності часток сторін у спільному майні, перед судом не доведено, відповідні вимоги перед судом не заявлено.

Таким чином, судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка виходячи зі змісту позовних вимог, підлягає поділу між ними в ідеальних частках, по 1/2 частині кожному, та за ними, кожним окремо, необхідно визнати право власності по 1/2 частині вказаного нерухомого майна.

Оскільки позов задоволено, суд керуючись ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати на оплату судового збору в розмірі 908,00 грн.(а.с. 3).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 18, 81, 141, 247, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поді майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - задовольнити.

Визнати, що житловий будинок з господарчими будівлями АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , як майно набуте ними в період шлюбу.

Визнати, що ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Лозуватка Криворізького району Дніпропетровської області, РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженці с. Лозуватка Криворізького району Дніпропетровської області, РНОКПП: НОМЕР_2 ) на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок з господарчими будівлями АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку «А-1», літньої кухні «Б» з прибудовою «б», сараю «В», вбиральні «Г», сараю «Д», огорожі № 1, водоколонки «І», замощення «ІІ», воріт № 2.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , визнавши за кожним з них право власності по 1/2 частині житлового будинку з господарчими будівлями АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку «А-1», літньої кухні «Б» з прибудовою «б», сараю «В», вбиральні «Г», сараю «Д», огорожі № 1, водоколонки «І», замощення «ІІ», воріт № 2.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженці с. Лозуватка Криворізького району Дніпропетровської області, РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Лозуватка Криворізького району Дніпропетровської області, РНОКПП НОМЕР_1 ), 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок, в рахунок відшкодування судового збору сплаченого при зверненні до суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або відповідно до п. 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України через Криворізький районний суд Дніпропетровської області.

Повний текст рішення складено 09.07.2021 о 15:30.

Суддя М.В. Березюк