Провадження № 22-ц/811/2801/20 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника апелянтки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , позивача ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова в складі судді Нора Н.В. від 21 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 травня 2020 року позов задоволено.

Визнано дійсним договір дарування грошових коштів від 16.06.2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. сорок коп.)

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .

В апеляційні скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дійсним.

Зазначає, що ОСОБА_3 вже після відкриття провадження Залізничним районним судом м. Львова, а саме 24.12.2019 року, подав позов до Личаківського районного суду м. Львова до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору дарування коштів від 19.07.2017 року (тобто через два роки після, нібито, укладення договору). Ввівши Личаківський районний суд в оману, ОСОБА_3 отримав рішення яке легалізує договір дарування коштів складений заднім числом. Далі, після набрання законної сили рішення Личаківського районного суду, ОСОБА_3 , подав таке рішення до Залізничного районного суду у справі №462/6820/19, у якості доказу, нібито, придбання спірної квартири за його особисті кошти. Таким чином, рішення Личаківського районного суду від 21.05.2020 року безпосередньо стосується заявниці, ОСОБА_1 . Однак, остання не була учасницею справи яка слухалась Личаківським районним судом. Звертає увагу, що судом першої інстанції не з`ясовано чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. В даній справі позивачем не доведено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину. Вважає, що на підроблення договору дарування коштів вказує те, що: 1) без будь-яких об`єктивних причин не було проведено нотаріальне посвідчення такого договору; 2) позов про визнання договору дійсним був поданий лише після відкриття провадження Залізничним районним судом м. Львова за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя; 3) відсутні будь-які належні докази передачі коштів (письмові розписки, банківські квитанції тощо). Згадка про передачу коштів п.2 Договору дарування коштів, не є належним доказом, зважаючи на сумнівний характер самого договору (виходячи з вищенаведених підстав), також з врахуванням відсутності будь-яких інших належних доказів з приводу передачі коштів. Також вважає, що покази свідків щодо передачі коштів та стосовно факту укладення договору не є належними та допустимими доказами у даній справі. Наведене обумовлене ч.5 ст. 719 ЦК України, згідно якої договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Крім того, зі змісту абз. 2 ч.1 ст. 218 ЦК слідує, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину у ЦК визначені прямо (ч.2 ст. 937, ч.3 ст. 949 ЦК).

В судове засідання апелянтка ОСОБА_1 не з`явилася, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за її відсутності, зважаючи на те, що така повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що в судовому засіданні її інтереси захищав представник.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянти на підтримання апеляційної скарги, пояснення сторін в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 141, ч.4 ст. 206 ЦПК України, ч.2 ст. 11, ч.2 ст. 220, ч.1 ст. 717 ЦК України, та задовольняючи позов виходив з того, що згідно оригіналу договору дарування грошових коштів, 16.06.2017 року позивачем ОСОБА_3 отримано від дарувальника ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 430 000 грн. Крім того, суд надав віри поясненням свідка ОСОБА_5 , який являється батьком позивача, та пояснив, що син захотів жити окремо і вирішив купити квартиру. Гроші хотів позичати у ОСОБА_6 , однак той подарував йому кошти, оскільки син часто йому допомагав. Оскільки сума коштів є значною тому був присутній при передачі грошей сину. Також суд надав віри поясненням свідка ОСОБА_7 , який являється двоюрідним братом позивача, і був присутній коли передавались гроші ОСОБА_3 , оскільки їхали на його автомобілі разом із позивачем та його батьком у будинок до відповідача у АДРЕСА_3 . Враховуючи вищенаведене, суд вважав позовні вимоги підставними і ухвалив про визнання дійсним договору дарування грошових коштів від 16.06.2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . При цьому, суд вважав, що у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати по справі в розмірі 768,40 гривень.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, обставини які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

24.12.2019 ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , у якому просив, визнати дійсним договір дарування грошових коштів від 16.06.2017 укладений між ОСОБА_4 та ним, ОСОБА_3 .

Позов мотивує тим, що 16.06.2017р. між ним та ОСОБА_4 укладено договір дарування грошових коштів у розмірі 430 000 грн. Згідно п. 2 Договору вказані грошові кошти передані до підписання договору. Зазначає, що вказані кошти були спрямовані на придбання квартири АДРЕСА_4 , де у п. 3 договору купівлі-продажу зазначено, що продаж вчинено за 429 000 грн., які покупець сплатив продавцям до підписання даного договору. Тому просить позов задоволити. У підтвердження вимог покликається на копії договорів та інші долучені до справи документи.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Відповідач, замінений іншим відповідачем, має право заявити вимогу про компенсацію судових витрат, здійснених ним внаслідок необґрунтованих дій позивача. Питання про розподіл судових витрат вирішується в ухвалі про заміну неналежного відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем (відповідачами). Разом з тим і суд зобов`язаний роз`яснити позивачу наслідки подання позову до неналежного відповідача (відповідачів) та його право подати клопотання про залучення належного, заміни неналежного належним, залучення співвідповідача, тощо. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача, співвідповідача (чи при його (належного відповідача) відсутності) розглянуті по їх суті із встановленням преюдиційних обставин чи тим більше задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не взмозі вирішувати по суті із встановленням преюдиційних обставин чи задовольняти позовні вимоги без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача чи співвідповідача). Правом на заявлення клопотання про заміну неналежного відповідача належним, залучення співвідповідача наділений виключно позивач, який у випадку заміни відповідача (відповідачів), залучення нового, зобов`язаний вказати вимоги до нового відповідача (відповідачів) та підстави заявлення таких саме до нього.

Як вбачається із матеріалів справи, судом першої інстанції вказаних вимог закону не дотримано.

Із наведеного вище вбачається, що позивачем подано позов провизнання договору дарування грошових коштів дійсним.

З матеріалів справи вбачається, що згідно копії Договору дарування грошових коштів від 16 червня 2017 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 430 000 (чотириста тридцять тисяч) гривень 00 копійок (а.с. 9).

Згідно Договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_8 , ОСОБА_9 продали ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_4 за 429 000,00 (чотириста двадцять дев`ять тисяч) гривень (а.с.6-7).

Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, у Залізничному районному суді м. Львова розглядається цивільна справи №462/6820/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та усунення перешкод у користуванні майном. Відтак, позивачка ОСОБА_1 у вказаному позові просить поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , шляхом визнання за ОСОБА_1 Ѕ ідеальної частки квартири за адресою АДРЕСА_5 ; визнання за ОСОБА_3 Ѕ ідеальної частки квартири за адресою АДРЕСА_5 . Окрім цього ОСОБА_1 просить зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в доступі до вказаної квартири та надати їй ключі від вхідних дверей у зазначені квартиру.

З наведеного вбачається, що подаючи даний позов до суду під час розгляду справи про поділ майна подружжя, позивач фактично намагався отримати преюдиційне рішення, як доказ у іншій справі.

Тому, рішення у даній справі про визнання договору дарування грошових коштів дійсним фактично прямо впливає на права, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 , зважаючи на те, що таким може бути підтверджено факт придбання квартири позивачем за особисті кошти, про поділ якої наявний спір в суді.

Однак, судом першої інстанції не залучено до участі у розгляді справи як відповідача (співвідповідача) ОСОБА_1 , на права та інтереси якої прямо буде впливати рішення у даній справі.

Крім цього, судом на обговорення вказане питання (про з`ясування кола осіб, яких стосується спір та залучення співвідповідачів) не ставилось та позивачу таке його право не роз`яснювалось, відповідно і позивач такого права не реалізовував у спосіб залучення належного відповідача (співвідповідача) чи відмову у залученні таких із настанням відповідних наслідків, про що він повинен був бути поінформований судом.

Без залучення осіб, для яких таке рішення створює відповідні права та обов`язки, змінює правовідносини та призводить до нових наслідків, суд не взмозі давати оцінку підставам та предмету позову, встановлювати преюдиційні обставини та виносити рішення по суті такого спору, оскільки без залучення належного (належних) відповідача (відповідачів, співвідповідачів) на права та обов`язки якого (яких) впливатиме таке судове рішення суд вирішувати питання про задоволення позову не взмозі.

Зважаючи на вказане, неможливість залучення, зокрема, згаданої особи як учасника (співвідповідача) на стадії апеляційного розгляду чи направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції для виконання таких вимог закону судом першої інстанції та істотність таких, зокрема, процесуальних порушень, що вплинуло на розгляд та вирішення спору вцілому, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції залишатися в силі не може та підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Вказане відповідає, також, і правовій позиції викладеній у Постанові Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/2587/16 (провадження 61-21489св18), з подібними процесуальними правовідносинами, що повинні бути враховані, зокрема, і судом апеляційної інстанції при розгляді справи.

Вказаним апеляційну скаргу слід задовольнити. Оскаржуване ж судове рішення слід скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 травня 2020 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 червня 2021 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра