Номер провадження: 22-ц/813/4841/21
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , у якому після збільшення позовних вимог (Том І: а.с. 3-4, 43- 43 зворот) просив суд стягнути з відповідача на його користь суму матеріальної шкоди у розмірі 145 570, 00 грн. (43 160,00 грн. + 102 410, 00 грн.) та судові витрати по справі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди у розмірі 145 570, 00 грн. (43 160,00 грн. + 102 410, 00 грн.) - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, представники ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посилаючись на її необґрунтованість, просять суд апеляційну скаргу, підписану представником позивача ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а судове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2020 року без змін.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , дружина позивача ОСОБА_1 та бабуся відповідача ОСОБА_3 , про що в книзі реєстрації смертей 26 липня 2011 року Другого Малиновського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис за №1787 (т.1, а.с.8).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

Сторони не заперечували та визнали, що і позивач ОСОБА_1 , і відповідач ОСОБА_3 прийняли спадщину на вказану квартиру. Також сторонами не заперечувався той факт, що і позивач, і відповідач постійно мешкають в Федеративній Республіці Німеччина в місті Шверін, перебувають там на консульському обліку.

Пред`являючи позовні вимоги до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 просив суд стягнути з останнього матеріальну шкоду у розмірі 145 570,00 гривень (сто сорок п`ять тисяч п`ятсот сімдесят гривень), яка складається за твердженнями позивача з двох сум:

- 43 160, 00 (сорок три тисячі сто шістдесят гривень) як сума сплачених комунальних платежів за користування квартирою в період з 25 липня 2011 року (дня смерті ОСОБА_6 ) по 10 лютого2016 року (день складання акту про вселення ОСОБА_1 ) та

- 102 410, 00 (сто дві тисячі чотириста десять гривень), як розмір вартості відновлювального ремонту квартири.

У поданій до суду заяві про збільшення позовних вимог представник позивача зазначала, що під час фактичного володіння квартирою відповідач ОСОБА_3 ухилявся від оплати житлово-комунальних платежів, через що утворились борги за електропостачання у розмірі 34 000,00 гривень, борг за водопостачання у розмірі 560,00 гривень, за теплопостачання у розмірі 1 900,00 гривень та інші борги у розмірі 6 700,00 гривень.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 та не знаходження підстав для покладення на відповідача матеріальної відповідальності, а отже і підстав для відшкодуванням ними збитків перед позивачем.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із вимогами частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч.2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме:

1) неправомірність поведінки відповідача;

2) наявність шкоди;

3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди;

4) вину завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, відповідач має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 ЦПК України.

Згідно частин 1-2 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків.

У відповідності до статті 88 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності

Судовим розглядом справи встановлено, що обгрунтовуючи свої позовні вимоги в частині стягнення майнової шкоди, а саме в частині, що стосується оплати житлово комунальних послуг

за електроенергію, стороною позивача надано три договора поруки, зокрема договір поруки від №140399 від 22.03.2016 року та два договора №15035 від 22.03.2016 року, укладених між ОСОБА_2 та ПАТ «Енергопостачальна компанія «Обленерго» (Том ІІ: а.с. 21, 24, 25) зі змісту яких вбачається, що фізична особа ОСОБА_2 як поручитель поручалась перед кредитором ПАТ «ЕК «Обленерго» за виконання зобов`язання ОСОБА_6 щодо оплати заборгованості по оплаті вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачем Правил користування електричної енергії для населення за актами №027571 від 08.10.2013 року, № 028510 від 25.06.2014 року та №030748 від 15.01.2015 року.

При цьому, апеляційний суд погоджуєься із висновком суду про те, що з тексту всіх трьох Договорів поруки не вбачається, на якій правовій підставі фізична особа ОСОБА_2 брала на себе зобов`язання як поручитель по поруці перед Кредитором за виконання зобов`язання по квартирі АДРЕСА_1 .

У доводах апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилається на те, що вона ОСОБА_2 при укладанні вищевкаханих договорів поруки діяла саме від імені ОСОБА_1 , що підтверджується наявними у матеріалах справи довіреностями, в яких чітко зазначено про її право на укладання відповідних договорів.

Разом з тим, апеляційний суд вважає вказані доводи апелянта необгрунтованими з огляду на те, що як встановлено матеріалами справи та сторонами на заперечується, спірна квартира перебуває у спільній частковій власності як позивача так і відповідача, а тому будь які рішення щодо її користування, володіння та розпорядження повинні прийматися обома співласниками (ст. 369 ЦК України), а не одним лише позивачем ОСОБА_1 .

Матеріалами справи встановлено, що заперечуючи проти задоволення позову, відповідач ОСОБА_3 зазначав, що особисто він не уповноважував ОСОБА_2 бути поручителем у будь-яких угодах з приводу цього майна (Том ІІ: а.с. 54-59), а отже дії цієї особи не можуть нести жодних юридичних наслідків для ОСОБА_3 як власника майна, оскільки були вчинені поза межами повноважень.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами, а стаття 13 Цивільного кодексу України передбачає, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Як вбачаєтьсяз матеріалів справи, відповідач ОСОБА_7 не є стороною зазначених договорів.

Також відповідач ОСОБА_3 зазначав, що не укладав жодного договору з ОСОБА_2 , не уповноважував її та не давав згоду на вчинення жодних дій, більш того, дізнався про начебто укладені договори більш ніж через 3 роки, а саме після надання представником позивача документів до суду.

З урахуванням вищенаведеного, дії фізичної особи ОСОБА_2 , вчинені без законних на то підстав (відсутність угоди з ОСОБА_3 , його розпорядження щодо таких дій або хоча б згоди) і не можуть породжувати жодних обов`язків для ОСОБА_3 .

Більш того, посилання представника позивача, що ОСОБА_2 діяла при укладанні вказаних Договорів як представник ОСОБА_1 спростовується самим текстом Договорів, в яких відсутнє посилання як на ОСОБА_1 , так і на ОСОБА_3 .

Також не доведено позивачем і те, що Акти про порушення ПКЕЕН, на підставі яких було в подальшому укладено Договори поруки, були складені в присутності ОСОБА_3 , або йому принаймні було про них відомо, не надано відомостей про надання повноважень ОСОБА_3 на укладання ОСОБА_2 будь-яких договорів в його інтересах або за його згоди.

В той же час, відповідно до вимог статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків зокрема є договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Сам факт набуття особою права власності, яка зобов`язує, не встановлює презумпції обов`язковості для власника правочинів, укладених третіми особами стосовно його власності, якщо такі угоди укладені поза межами волі власника.

За вказаних обставин сторона позивача мала довести суду, що укладаючи вказані договори поруки, ОСОБА_2 діяла за згодою та волею ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , маючи відповідні на це повноваження. Проте, таких доказів не надано як до суду першої інстанції так і до суду апеляційної інстанції.

Щодо наявних у матеріалах справи копій квитаній по оплаті ЖКП (Том ІІ: а.с. 33-37), наданих позивачем до суду, то слід зазначити, що період оплати, зазначений в них, датований після 10 лютого 2016 року, тобто після вселення ОСОБА_1 , у той же час, позивач просив стягнути оплату комунальних послуг за період з 25.07.2011 року по 10.02.2016 року, у звязку із чим, надані квитанції не відносяться до предмету доказування по справі.

У апеляційній скарзі, апелянт не спростував вищевикладене, а навпаки тільки підтвердив, що дійсно усі платежі ОСОБА_1 по існуючій заборгованності були проведені після його вселення.

Судом також вірно враховано обставини щодо оплати за послуги водокористування в розмірі 343, 11 грн., оскільки відповідно до квитанції від 18.03.2016 року період оплати в ній зазначено березень 2016 року, тобто після 10.02.2016 року. Аналогічні підстави для неврахування судом квитанції від 10.03.2016 року по оплаті за СДПТ в розмірі 124,20 грн. (період оплати лютий 2016 року), квитанції від 10.03.2016 року по оплаті за опалення в розмірі 1083,46 грн. (період оплати лютий 2016 року).

З урахуванням вищевиладенного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що стороною позивача не доведено підстав для стягнення - 43 160, 00 грн., як суму сплачених комунальних платежів за користування квартирою в період з 25 липня 2011 року (дня смерті ОСОБА_6 ) по 10 лютого2016 року (день складання акту про вселення ОСОБА_1 ).

Твердження апелянта про те, що у звязку із виниклою заборгованістю, ПАТ «Одесаобленерго» змушене було звертатися до суду для стягнення з ОСОБА_6 заборгованності за ЖКП, у звязку із чим і було стягнуто судовий збір у розмірі 243,60 грн., який необхідно стягнути з відповідача є необгрунтованими, з огляду на таке.

Так, відповідно до Закону України «Про судовий збір», судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

На підтвердження обгрунтування своїх позовних вимог, позивачем надано до суду копію квитанцію від 22.03.2016 року щодо сплати судового збору на рахунок ПАО «Одесаобленерго» у розмірі 243,60 грн., проте оплата за цією квитанцією не відноситься до предмету позову ОСОБА_1 .

При цьому, у матеріалах справи відстунє відповідне рішення про стягнення з ОСОБА_6 грошових коштів на користь ПАТ «Одесаобленерго», де було б стягнуто сплачений позивачем судовий збір.

Апеляційний суд, також погоджується із висновками районного суду, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача - 102 410, 00 грн., як розміру вартості відновлювального ремонту квартири, є недоведеними, з огляду на наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження вищевказаних позовних вимог позивачем надано до суду Висновок по оцінці технічного стану основних несущих та огороджуючих будівельних конструкцій квартири АДРЕСА_1 , а також визначення вартості ремонтно-відновлювальних робіт. З цього висновку вбачається, що несущі і огороджуючі конструкції квартири АДРЕСА_1 перебувають в задовільному технічному стані, елементи будинку в цілому пригодні для експлуатації, але потребують ремонту, проведення якого є найбільш доцільним на цій стадії.

Проте, вказаний висновок не встановлює наявність:

- протиправної поведінки відповідача ОСОБА_3 ;

- факт понесення збитків;

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками;

- вини відповідача.

За відсутності хоча б одного із елементів цивільно-правової відповідальності не настає і самої відповідальності.

Інших доказів на підтвердження необхідності стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 102 410,00 стороною позивача не надано.

Крім того, судом також вірно встановлено, що у вказаному висновоку зазначено про фізичний знос конструктивних елементів будинку, таких як - фундамент, сходи, дах (розділ 4), однак фізичний знос фундаменту, сходів, даху не відносяться безпосередньо до конкретної квартири АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач просить стягнути матеріальну шкоду, яка полягає у вартості відновлювального ремонту квартири, у звязку із доведеннням ОСОБА_3 вказаної квартири до жалюгідного стану є необгрунтованими, оскільки спростовуюється наданим самим же позивачем Висновком (а.с. 44-49), де зазначено, що несущі та огороджуючі конструкції квартири АДРЕСА_1 перебувають в задовільному технічному стані.

Крім того, позивачем також не надано доказів в якому стані квартира перебувала раніше, які саме дії/бездіяльність ОСОБА_3 , на думку позивача, призвели до погіршення стану квартири. При цьому, як вбачається з матеріалами справи, відповідач ОСОБА_3 мешкає в іншій державі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 12.07.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М. Сегеда

О.С. Комлева