Справа № 558/34/20
номер провадження 2/558/3/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2021 року смт. Демидівка

Демидівський районний суд Рівненської області, в складі судді одноособово Феха Т.С., при секретарі судового засідання Ковальській Л.С., з участю представника позивача ОСОБА_1 адвоката Музики-Дубравського В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Демидівської селищної ради Рівненської області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Дубенська районна державна адміністрація, про зобов`язання вчинити дії - виділити в натурі (на місцевості) земельну частку (пай),-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Демидівська районна державна адміністрація, про зобов`язання вчинити дії - виділити в натурі (на місцевості) земельну частку (пай).

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 просив зобов`язати відповідача виділити йому в натурі (на місцевості) земельну частку (пай) в розмірі середньої земельної частки (паю) реформованої агрофірми ім. Грушевського на території Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області.

Позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що з 1972 року по 1974 рік та з 1976 року по 2001 рік включно він працював у колгоспі ім. Кузнецова с. Вовковиї, що був утворений 6 вересня 1947 року. Відповідно до протоколу № 1 загальних зборів уповноважених членів колгоспу ім. Кузнецова с. Вовковиї від 27 січня 1993 року колгосп ім. Кузнецова с. Вовковиї перейменовано в Агрофірму ім. Грушевського с. Вовковиї.

19 квітня 1994 року Агрофірмі ім. Грушевського с. Вовковиї був виданий державний акт на право колективної власності на землю серії РВ № 00003 до якого був доданий список громадян, які на момент видачі такого державного акта були членами агрофірми та мали право на земельну частку (пай).

До даного державного акта на право колективної власності на землю додавався список громадян, що мали право на земельну частку (пай) та у якому під № 33 був включений і він, оскільки з 1972 року був прийнятий у члени колгоспу ім. Кузнецова, який в подальшому був перейменований в Агрофірму ім. Грушевського.

Відповідно до протоколу загальних зборів членів Агрофірми ім. Грушевського с. Вовковиї від 11 лютого 2000 року Агрофірма ім. Грушевського с. Вовковиї була реформована в СФГ «Світанок» с. Вовковиї. 4 листопада 2009 року здійснено державну реєстрацію припинення юридичної особи СФГ «Світанок».

Відповідно до абз. 3 п. 2 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94 (що був чинним на час проведення паювання земель) кожному члену підприємства, кооперативу, товариства видається сертифікат на право приватної власності на земельну частку (пай) із зазначенням у ньому розміру частки (паю) в умовних кадастрових гектарах, а також у вартісному виразі.

П. 5 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям від 8 серпня 1995 року № 720/95, видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією.

У відповідності до абз. 3 п. 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям від 8 серпня 1995 року № 720/95, паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Вище зазначеними Указами Президента України не встановлювався строк протягом якого особа, яка була включена до списку, що додавався до державного акта на право колективної власності на землю повинна звернутися до районної державної адміністрації для отримання сертифіката на право на земельну частку (пай).

У зв`язку з цим, 7 листопада 2019 року він звернувся до Демидівської районної державної адміністрації з заявою про видачу йому сертифіката на право на земельну частку (пай) із земель колишньої Агрофірми ім. Грушевського, на території Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області.

11 грудня 2019 року Демидівська районна державна адміністрація листом № 02-27/2725/19 повідомила йому, що він дійсно працював у колгоспі ім. Кузнецова з 1972 по 1974 роки та з 1976 по 2001 рік включно. В книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) відсутні відомості про видачу йому сертифіката про право на земельну частку (пай).

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 посилається на те, що оскільки він набув право на земельну частку (пай) та на цей час сертифікати про право на земельну частку (пай) не видаються, то він вважає, що належним способом захисту його права буде зобов`язання відповідача Вовковиївську сільську раду Демидівського району Рівненської області виділити йому, ОСОБА_1 , в натурі (на місцевості) земельну частку (пай) в розмірі середньої земельної частки (паю) реформованої Агрофірми ім. Грушевського на території Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області.

На розгляд справи позивач ОСОБА_1 не з`явився.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Музика-Дубравський В.А. в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав з підстав викладених у позовній заяві та у зв`язку з заміною відповідача Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області правонаступником Демидівською селищною радою Рівненської області, просив зобов`язати Демидівську селищну раду Рівненської області виділити позивачеві ОСОБА_1 в натурі (на місцевості) земельну частку (пай) в розмірі середньої земельної частки (паю) реформованої Агрофірми ім. Грушевського на території колишньої Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області.

Від відповідача Демидівської селищної ради Рівненської області до суду надійшло клопотання в якому відповідач зазначав про те, що позовні вимоги позивача не визнають, оскільки позивачеві не видавався сертифікат на право на земельну частку (пай), а тому відсутні підстави для виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю). Крім того, відповідачем зазначено про те, що розпаювання земель Агрофірми ім. Грушевського с. Вовковиї Демидівського району Рівненської області відбувалося у 1994-2000 роках, а тому позивачем пропущено строк позовної давності та необгрунтовано причин його пропуску, у зв`язку з чим, вважали, що у задоволенні позову необхідно відмовити (а.с. 177, 178).

Представник відповідача Демидівської селищної ради Рівненської області подав до суду заяву в якій просив справу розглянути без його участі.

Представник третьої особи Дубенської районної державної адміністрації Рівненської області на розгляд справи не з`явився, подав до суду заяву в якій просив справу розглянути без його участі.

Суд, заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі та оцінивши їх, як кожен окремо, так і в їх сукупності, за внутрішнім переконанням, приходить до наступного висновку.

В ході розгляду справи представником відповідача Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області заявлялося клопотання про витребування у позивача ОСОБА_1 його трудової книжки та таке клопотання було задоволено судом.

16 березня 2020 року судом по даній цивільній справі було проведено підготовче засідання.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Музика-Дубравський В.А. до суду надавав клопотання про заміну відповідача у справі Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області на Демидівську селищну раду Рівненської області. Ухвалою суду від 24 листопада 2020 року клопотання представника позивача про заміну відповідача, на підставі ст. 51 ЦПК України, було задоволено та замінено Вовковиївську сільську раду Демидівського району Рівненської області на Демидівську селищну раду Рівненської області.

21 січня 2021 року представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Музика-Дубравським В.А. подано до суду клопотання про зупинення провадження у цивільній справі № 558/34/20 до розгляду судом цивільної справи № 558/16/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Демидівської селищної ради Рівненської області про встановлення факту, що має юридичне значення. Ухвалою суду від 21 січня 2021 року зазначене клопотання представника позивача було задоволено та зупинено провадження в цивільній справі № 558/34/20 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 558/16/21.

Ухвалою суду від 19 травня 2021 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 адвоката Музики-Дубравського В.А. поновлено провадження в цивільній справі № 558/34/20.

Ухвалою суду від 28 травня 2021 року в цивільній справі № 558/34/20 третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Демидівську районну державну адміністрацію, замінено правонаступником Дубенською районною державною адміністрацією Рівненської області.

Судом не вживалися заходи забезпечення позову.

Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до архівної довідки Архівного відділу Демидівської районної державної адміністрації № 578/0401 від 26 вересня 2019 року (а.с. 11) зазначено про те, що колгосп ім. Кузнєцова с. Вовковиї утворений 6 вересня 1947 року. Відповідно до протоколу № 1 загальних зборів уповноважених членів колгоспу ім. Кузнєцова с. Вовковиї від 27 січня 1993 року дане господарство перейменоване у Агрофірму ім. Грушевського с. Вовковиї. Протоколом загальних зборів членів Агрофірми ім. Грушевського с. Вовковиї від 11 лютого 2000 року господарство реформовано в СФГ «Світанок» с. Вовковиї.

Дослідженими доказами по справі встановлено, що 4 листопада 2009 року було проведено державну реєстрацію припинення юридичної особи - СФГ «Світанок» (а.с. 18, 19).

Згідно з архівною довідкою Архівного відділу Демидівської районної державної адміністрації № 625/0401 від 22 жовтня 2019 року (а.с. 10) та № 579/0401 від 26 вересня 2019 року (а.с. 9) встановлено, що ОСОБА_1 працював в колгоспі ім. Кузнєцова с. Вовковиї з 1972 - 1974 та з 1976 по 2001 роки.

Із дослідженого в судовому засіданні повідомленням Відділу у Демидівському районі Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області (а.с. 13) вбачається, що державний акт на право колективної власності на землю по Агрофірмі ім. Грушевського на території Вовковиївської сільської ради виданий 19 квітня 1994 року серії РВ00003. У список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, який є додатком до вищезазначеного державного акта внесений під № 32 ОСОБА_2 , житель с. Вовковиї, а під № 33 ОСОБА_3 , житель с. Вовковиї.

Відповідно до рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 24 березня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Демидівської селищної ради Рівненської області про встановлення факту, що має юридичне значення, судом встановлено, що пункт № 33 додатку до державного акта на право колективної власності на землю по Агрофірмі ім. Грушевського на території Вовковиївської сільської ради, виданого 19 квітня 1994 року серії РВ 00003, де зазначений ОСОБА_3 , стосується ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) (а.с. 181-185).

Вказане рішення суду набрало законної сили 30 квітня 2021 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно з ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів, показань свідків.

Згідно ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 41 Конституція України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ст.ст. 23, 23 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин), п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720 від 8 серпня 1995 року, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

Із змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Тобто, таке право виникає у члена колективного сільськогосподарського підприємства з моменту одержання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю.

Таким чином, право на одержання земельної частки (паю) у членів колективного сільськогосподарського підприємства виникає не з часу внесення членів колективного сільськогосподарського підприємства до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному колективному сільськогосподарському підприємству, членом якого він є.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди. Право підприємства на земельну ділянку зберігається при входженні його до складу агропромислових об`єднань, комбінатів, агрофірм та інших формувань.

Постановою Верховної Ради УРСР «Про земельну реформу» № 563-ХІІ від 18.12.1990 року, землі Української PCP оголошені об`єктом земельної реформи. Преамбулою до постанови визначено, що завданням цієї реформи є перерозподіл земель з одночасною передачею їх у приватну та колективну власність. Пунктом 5 зазначеної Постанови, передбачена передача земель у приватну та колективну власність.

Указом Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94 доручено прискорити приватизацію земель, які перебувають у користуванні сільськогосподарських підприємств і організацій, та передачу земель у колективну та приватну власність для виробництва сільськогосподарської продукції. Згідно з п. 4 даного Указу, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства має право безперешкодно вийти з нього та одержати безкоштовно у приватну власність свою частку землі (пай) у натурі (на місцевості), що засвідчується державним актом на право приватної власності на землю.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7, член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» на земельну частку (пай) мають право: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається, на те, що під час розпаювання земель колективної власності колгоспу ім. Кузнєцова (Агрофірми ім. Грушевського с. Вовковиї) він був включений до списку осіб, який додається до державного акта на право колективної власності на землю. Сертифіката на права на земельну частку (пай) він не отримав.

Дослідженими матеріалами справи встановлено, що державний акт на право колективної власності на землю Агрофірмі ім. Грушевського с. Вовковиї був виданий 19 квітня 1994 року та ОСОБА_1 був включений до списку громадян-членів вказаного господарства за №33 (а.с. 13, 181-185).

Таким чином, право на одержання земельної частки (паю) у позивача виникло з 19 квітня 1994 року - з моменту передачі Агрофірмі ім. Грушевського с. Вовковиї державного акта на право колективної власності на землю, членом якого він був, оскільки земельна ділянка передавалась у колективну власність юридичній особі, а її члени почали спільно володіти нею після одержання державного акта на право колективної власності.

У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що право на одержання земельної частки (паю) у членів колективного сільськогосподарського підприємства виникає з моменту передачі членам колективного сільськогосподарського підприємства державного акта на право колективної власності на землю.

Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів.

Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 набув право на земельну частку (пай).

Відповідно до п.6 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

На пред`явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст. 71 ЦК УРСР (діючого на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності.

Відповідно до статті 75 ЦК Української PCP позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Згідно з вимогами статті 76 ЦК Української PCP перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до статті 80 ЦК Української PCP закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Разом з тим, судом встановлено, що у 2001 році позивач ОСОБА_1 був звільнений з роботи в Агрофірмі ім. Грушевського с. Вовковиї.

Розпаювання земель колишніх колгоспів, яке розпочалось з 1993 року, є загальновідомим фактом, проводилося відкрито, гласно, а розпаювання включало в себе складання списків осіб, які мають право на земельну частку (пай), що додається до державного акта на право колективної власності, виготовлення та отримання сертифіката на право на земельну частку (пай), виділення земельної частки (паю) в натурі із заміною сертифіката на державний акт на право приватної власності на землю.

Копією паспорта позивача ОСОБА_1 (а.с. 8) встановлено, що позивач своє місце проживання на території Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області, яке було місцем знаходження колгоспу ім. Кузнєцова, а пізніше Агрофірми ім. Грушевського, не змінював і не міг не знати про отримання членами колгоспу ім. Кузнецова (з 1993 року Агрофірми ім. Грушевського с. Вовковиї) сертифікатів на право на земельну частку (пай) та державних актів на право приватної власності на землю.

В судовому засіданні встановлено, що позивачеві було відомо про видачу сертифікатів на право на земельну частку (пай) членам Агрофірми ім. Грушевського с. Вовковиї. Проте, за видачею такого сертифіката позивач не звертався.

Судом встановлено, що з часу звільнення позивача ОСОБА_1 з роботи в Агрофірмі ім. Грушевського с. Вовковиї, а саме: з 2001 року, позивач не звертався з вимогами про виділення йому земельної частки (паю).

Дослідженими доказами по справі, суд приходить до висновку, що початком перебігу строку позовної давності у спірних правовідносинах є час звільнення позивача з роботи в Агрофірмі ім. Грушевського с. Вовковиї (2001 рік), оскільки припиняючи трудові відносини з вказаним підприємством позивач розумів та повинен був усвідомлювати можливі наслідки припинення таких відносин.

Крім того, суд приходить до висновку, що припинивши трудові відносини з Агрофірмою ім. Грушевського с. Вовковиї, позивач ОСОБА_1 постійно проживаючи в с. Вовковиї, не міг не знати про припинення діяльності юридичної особи Агрофірми ім. Грушевського с. Вовковиї, а пізніше СФГ «Світанок» с. Вовковиї.

Відповідно до положень ст. 256, ст. 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В силу вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Під час розгляду справи судом, від відповідача Вовковиївської сільської ради Демидівського району Рівненської області, а після заміни такого відповідача, від Демидівської селищної ради Рівненської області, до суду надійшли заяви з вимогами застосувати до позовних вимог позивача позовну давність (а.с. 95, 156-159).

Ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Беручи до уваги вказані обставини, доводи позивача про те, що про порушення свого права він дізнався 11 грудня 2019 року (одержавши лист Демидівської районної державної адміністрації № 02-27/2725/19 - а.с. 15) не заслуговують на увагу, оскільки позивач міг дізнатися про таке порушення раніше, а саме під час звільнення з роботи в Агрофірмі ім. Грушевського с. Вовковиї та припинення трудових відносин з таким підприємством.

Проте, позивач до суду з позовною заявою звернувся через 19-ть років з часу звільнення з роботи, не навівши жодних об`єктивних обставин, що перешкоджали зверненню його до суду раніше за захистом своїх прав.

Даних про те, що позивач звертався з заявою до відповідача про виділення йому в натурі земельної ділянки суду не надано, а до суду з позовом позивач звернувся лише в січні 2020 року, будь-яких належних доказів наявності перешкод для звернення з позовом до суду з 2001 року по січень 2020 року не надав та судом таких не встановлено.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року в справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року в справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За таких обставин, у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Оскільки підстав для задоволення позовних вимог не встановлено, то понесені судові витрати (по сплаті судового збору) стягненню з відповідачів на користь позивача не підлягають.

Відповідно до ст.ст. 14, 41 Конституції України, ст.ст. 256, 257, 260, 261, 266, 267, 321 Цивільного кодексу України, ст.ст. 71, 75, 80 Цивільного кодексу Української РСР, ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», ст. 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720 від 08.08.1995 року, ст.ст. 258, 259, 265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: с. Вовковиї, Дубенського району Рівненської області, РНОКПП НОМЕР_1 ) до Демидівської селищної ради Рівненської області (місцезнаходження: смт. Демидівка, вул. Миру, буд. 21, Рівненської області, код 04386321), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Дубенська районна державна адміністрація (місцезнаходження: м. Дубно, вул. Д. Галицького, буд. 17, Рівненської області, код 04057830), про зобов`язання вчинити дії - виділити в натурі (на місцевості) земельну частку (пай), відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Демидівський районний суд Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.С. Феха.

Повний текст рішення складено 2 липня 2021 року.