ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2021 року м. Харків

Справа № 953/12494/20

Провадження № 22-ц/818/2836/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , діючої в інтересах малолітнього ОСОБА_2 ,

Відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

Третя особа: Департамент Служб у справах дітей Служба у справах дітей по Київському району виконавчого комітету Харківської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , діючої в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 29 січня 2021 року (суддя першої інстанції Колесник С.А.),-

у цивільній справі за позовом про визнання угоди недійсною та застосування наслідків недійсного правочину,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати угоду з продажу житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , який є по теперішній час місцем реєстрації малолітньої дитини ОСОБА_2 , 2010 року народження, № 24856 від 15.11.2019, видану приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ушивець О.Ю. без дозволу Органів опіки недійсною та застосувати наслідки недійсного правочину.

Позов мотивований тим, що 15 листопада 2019 року на підставі Угоди купівлі-продажу № 24856 виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ушивець О.Ю., було продано житловий будинок з надвірними будівлями (садиба) за адресою АДРЕСА_1 . Цей будинок є місцем реєстрації малолітньої дитини ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , 2010 р.н., який був зареєстрований за місцем реєстрації його батька ОСОБА_3 . Вказує, що зняти дитину з реєстрації за місцем проживання можна лише в разі перереєстрації її за новою адресою. Відповідно до норм закону, нові умови проживання не повинні бути гірше попередніх, інакше держорган повинен відмовити у проведенні процедури. 23 жовтня 2019 року позивач зверталась до Департаменту служб у справах дітей м. Харкова та 20 листопада 2019 року отримала відповідь в якій було зазначено, що до Органу опіки та піклування стосовно продажу будинку або зміни реєстрації дитини звернень не було. В червні 2020 року позивач дізналась, що запис про реєстрацію дитини ОСОБА_2 , 2010 р.н., відсутній в Реєстрі територіальної громади м. Харкова, а будинок набув нових власників. Звернувшись на Гарячу лінію з приводу актуалізації реєстрації отримала довідку, реєстрація ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 підтверджена з 9 листопада 2010 року по теперішній час. ОСОБА_1 повторно звернулась до Департаменту служб у справах дітей м. Харкова із запитом, чи приймались рішення з приводу надання дозволу на продаж будинку (садиби) за адресою АДРЕСА_2 та (або) здійснення іншого правочину протягом 2019-2020 років та отримала відповідь про те, що таких дозволів за адресою АДРЕСА_1 не надавалось, тобто звернень від ОСОБА_3 та (або) ОСОБА_4 не було. Таким чином, позивач вказує, що в результаті продажу нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 мали місце порушення прав малолітньої дитини ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , 2010 р.н. Вказує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розуміли незаконність своїх дій, робили їх з умислом, не дивлячись на наслідки та збитки для дитини. Крім того, своїми протиправними діями відповідачі ввели в оману покупця, приховавши реєстрацію дитини у будинку, який продається, тому вважає, що тим самим знаючи вказану інформацію покупець не вступив би у правовідносини невигідні для нього, тобто ці обставини могли перешкодити здійсненню угоди.

У відзиві на позов представник ОСОБА_8 просить відмовити ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , в задоволенні позову про визнання недійсною угоди з продажу житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 . При цьому посилається на те, що обґрунтовуючи недійсність правочину позивач зазначила, що дозвіл департамент у справах дітей про продаж будинку за адресою АДРЕСА_1 не надавав, тобто звернень від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не було, наполягає що в результаті продажу спірного будинку мало місце порушення прав малолітньої дитини ОСОБА_6 - ОСОБА_7 2010 р.н., та посилається на положення статті 203 пункт 1, 3, 5, 6 ЦК України, вважає що угода була здійснена під впливом обману з умислом на це, та цілеспрямованим введенням покупців та посадових осіб в оману щодо фактів які впливають на укладення угоди, на відміну від покупців - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 знали про наявність певних обставин реєстрації малолітньої дитини будинку і про те, що покупець, якби він володів цією інформацією не вступив у правовідносини не вигідні для нього. Обман продавців був так само в тому, що продавець приховала обставини які могли перешкодити здійсненню угоди. Батьком дитини ОСОБА_3 та його матір`ю бабцею дитини ОСОБА_4 було приховано, що в будинку зареєстрований неповнолітній, вони свідомо приховала цю обставину не звернувшись до органів опіки. Пішли на обман покупця і інформація про наявність зареєстрованої малолітньої дитини вплинула б на укладення угоди, зробила її неможливим без участі опікунської ради і мати дитини, що дало б можливість в повній мірі на законних підставах дотримати інтереси і права неповнолітньої дитини. Представник зазначив, що ОСОБА_3 не є стороною в договорі купівлі-продажу буднику АДРЕСА_1 . За умовами зазначеного договору ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 придбав спірний будинок. Право власності на згаданий будинок ОСОБА_5 зареєстрував 15.11.2019 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно. ОСОБА_3 був зареєстрований в спірному будинку і знявся з реєстраційного обліку одразу після його продажу. Права його сина ОСОБА_2 в ніякому разі не порушені, так як в спірному будинку він ніколи не проживав, він проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 , шлюб між ними розірвано і він сплачує аліменти на утримання сина за рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова, з невідомих йому причин - ОСОБА_1 не бажає реєструвати сина за місцем свого помешкання. ОСОБА_6 ОСОБА_7 фактично проживає з матір`ю в м. Південний та навчається в Південному ліцеї. Вказує, що права власності на будинок або частину спірного будинку у ОСОБА_2 не було і ОСОБА_4 мала право на продаж майна яке належить їй на праві приватної власності, а малолітній ОСОБА_2 мав право лише на проживання у спірному будинку, до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_4 , хоча в ньому і не мешкав ніколи. Враховуючи, що права та інтереси малолітнього ОСОБА_6 - ОСОБА_7 вчиненням оспорюваного правочину не порушені, то відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

У відзиві на позов представник ОСОБА_4 просить відмовити ОСОБА_1 яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , в задоволенні позову про визнання недійсною угоди з продажу житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 . При цьому посилається на те, що 15.11.2019 ОСОБА_4 продала ОСОБА_5 будинок за адресою АДРЕСА_1 . За умовами зазначеного договору ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 придбав спірний будинок та 15.11.2019 зареєстрував право власності у Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Як зазначено в позові, ОСОБА_4 є бабою малолітнього ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , не є його опікуном, в спірному будинку він не проживав, його особистих речей в будинку немає, проживає він з матір`ю ОСОБА_1 , яка отримує аліменти на його утримання з батька - ОСОБА_3 , тому на її онука не поширюються обмеження, передбачені статтею 71 ЦК України. Підстави викладені в позовній заяві, а саме посилання на нікчемність договору купівлі-продажу будинку, є необґрунтованим. Вказує, що малолітній ОСОБА_2 мав право лише на проживання у спірному будинку, хоча в ньому і не мешкав ніколи, до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_4 . Враховуючи, що права та інтереси малолітнього ОСОБА_6 - ОСОБА_7 вчиненням оспорюваного правочину не порушені, то відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

У відзиві на позов представник ОСОБА_5 просив відмовити ОСОБА_1 яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_6 - ОСОБА_7 в задоволенні позову про визнання недійсною угоди з продажу житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 . У відзиві викладено доводи аналогічні доводам відзиву ОСОБА_4 . Крім того зазначено, що під час подачі позову про стягнення аліментів з батька дитини ОСОБА_3 - ОСОБА_1 надала суду докази, що вона та її син ОСОБА_2 фактично проживають за адресою АДРЕСА_3 де і оплачують комунальні послуги, цей факт було підтверджено депутатом Південноміської ради. На підставі цієї довідки і було стягнуто аліменти на утримання дитини на користь матері. Зазначена обставина свідчить про те, що під час укладення спірного договору права ОСОБА_2 ніяким чином порушені не були.

У поясненнях представник Департаменту служб у справах дітей по суті справи вказував, що громадянка ОСОБА_1 повідомила, що її малолітиій син ОСОБА_2 був незаконно знятий з реєстрації за місцем проживання його батька ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4 , а також з порушенням законодавства відбувся продаж житлового будинку за вищевказаною адресою, право користування яким належало її сину. При перевірці фактів, викладених в заяві, встановлено, що батько дитини, ОСОБА_3 , або інші власники будинку до Департаменту служб в період з 01.01.2011 по 01.07.2020 за наданням дозволу на відчуження житлового будинку АДРЕСА_5 , право на користування яким належить малолітньому ОСОБА_2 , не звертались. Виконавчим комітетом Харківської міської ради в період з 2011 року по теперішній час рішення про надання дозволу на продаж або здійснення іншого правочину відносно вказаного житлового будинку не приймалось, про що ОСОБА_1 було повідомлено.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 29 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 не є одним із батьків малолітнього ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , який не проживав, як член сім`ї власника у спірному житловому будинку, тому для укладення ОСОБА_4 оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку згоди органу опіки і піклування не потребувалося. Таким чином, малолітній ОСОБА_2 мав право лише на проживання у спірному житловому будинку до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_4 з ОСОБА_5 . Тому, суд дійшов до висновку, що права та інтереси малолітнього ОСОБА_2 вчиненням оспорюваного правочину не порушені, то відсутні правові підстави для визнання його недійсним. Також зазначено, що ОСОБА_2 має право на проживання за місцем проживання кожного з батьків, які мають зареєстроване місце проживання а тому його житлові права відчуженням житлового будинку, що належав його бабі, не порушені.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , діюча в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 - ОСОБА_7 звернулася з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, вирішивши питання про розподіл судових витрат. Також просила витрати на професійну правничу допомогу покласти на відповідачів незалежно від рішення суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним, таким, що не відповідає нормам чинного законодавства та постановлене без врахування роз`яснень Верховного Суду, які викладені у спорах щодо виселення та вселення, а також інших норм законодавства, з недоведеними обставинами справи, які мають значення для її вирішення, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги викладає обставини справи та зазначає, що судом було встановлено набуття та наявність права лише на проживання у малолітнього ОСОБА_2 , при цьому не дізнавшись думку дитини, та якого станом на 15 листопада 2019 року, тобто на час укладення спірної угоди, не було знято з реєстрації за місцем проживання по АДРЕСА_1 . Стверджує, що вона з дитиною постійно користувались і проживали в будинку, а також несли витрати на утримання спірного будинку, враховуючи ці обставини, наводить приклади судової практики та норми, що регулюють правовідносини щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Вказує, що будинок за адресою: АДРЕСА_3 , у якому вони були вимушені тимчасово проживати через погані відносини з позивачем ОСОБА_4 , не має достатніх умов для проживання та своїм місцерозташуванням створює незручності для дитини, тоді як суд не з`ясував час коли дитина покинула спірний будинок у м. Харкові і не з`ясував причин цього, а також не розглянув фактичні обставини за якими відбувалось укладення угоди. Наполягає на необхідності отримання продавцями будинку дозволу органів опіки та піклування на його продаж за умови реєстрації у ньому дитини, чого позивачами зроблено не було. Вважає, що судом було проігноровано положення нормативно-правових актів, які регулюють реєстрацію місця проживання осіб, чим порушено права дитини, оскільки предметом судового розгляду є її право користуватись житловим приміщенням. Також зазначає, що оспорювана угода була укладена під впливом обману покупця та цитує положення ст. 215 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_9 просив відмовити у її задоволенні, залишивши рішення суду без змін, оскільки рішення суду є обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм законодавства. Вказує, що правова позиція відповідачів була викладена під час розгляду справи судом першої інстанції та вона не змінилася.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судовим розглядом встановлено, що 27 серпня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 27.08.2010 зроблено відповідний актовий запис за №375, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.43).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 , про що в Книзі реєстрації народжень 29.10.2010 зроблено відповідний актовий запис за №703, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.40).

Батьками дитини записано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 березня 2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.42).

ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 09.11.2010 (а.с.58).

Відповідно до довідки №668 від 09.11.2010, виданої ОСОБА_3 , в тім, що він дійсно прописаний та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ним мешкають: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (син), ОСОБА_4 , 1952 р.н., (мати, володілець) та ОСОБА_10 , 1980 р.н., (сестра) (а.с.57).

З 24 грудня 2019 року ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.26).

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 (а.с.107).

10.09.2019 депутатом Південноміської ради Калюх І.Б. складено акт за зверненням ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 про те, що вона та її син ОСОБА_2 , 2010 р.н., фактично проживають за адресою: АДРЕСА_3 та сплачують комунальні послуги (а.с.131).

15 листопада 2019 року ОСОБА_4 (Продавець) та ОСОБА_5 (Покупець) уклали Договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ушивець О.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №24856 (а.с.124-125).

15 листопада 2019 року ОСОБА_5 зареєстрував право власності на вказаний житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.126).

Відповідно до умов Договору, Продавець передав у власність, а Покупець прийняв і оплатив відповідно до умов цього Договору належний Продавцю на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 8 Договору визначено, що Продавець стверджує, що внаслідок продажу житлового будинку не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких він зобов`язаний утримувати за законом чи договором, а також стверджує, що будь-яких малолітніх, неповнолітніх дітей, які б користувалися відчужуваним житловим будинком, а також таких, що не втратили право на користування ним немає.

Згідно з відповіддю Служби у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей від 20.11.2019 №03-22/1554/19, виконавчим комітетом Харківської міської ради не приймалось рішення про надання дозволу на продаж, або іншого правочину відносно житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 до Департаменту служб з даним питанням не звертався (а.с.46-47).

Відповідно до листа від 10 вересня 2020 року за підписом головного спеціаліста відділу реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради, 10 вересня 2020 року було прийнято рішення про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 за заявою ОСОБА_5 , у зв`язку з відчуженням житлового будинку та припиненням у ОСОБА_2 підстав на право користування житловим приміщенням (а.с.129).

Так, позов ОСОБА_1 заявлено про визнання угоди щодо купівлі-продажу нерухомого майна недійсною, застосувавши наслідки недійсності правочину, посилаючись на ст.203, 215 та 224 ЦК України, оскільки на час продажу будинку з надвірними будівлями там було зареєстровано малолітню дитину і продавцем ОСОБА_4 дозволу органів опіки та піклування на вчинення правочину отримано не було, чим, на думку позивача, остання порушила права дитини. Також посилалася на ст.230 ЦК України зазначаючи, що покупця було введено в оману позивачами, які приховали реєстрацію дитини у житловому приміщенні, яке є предметом спірного договору.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами першою - другою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» (тут і далі - в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

За змістом зазначеної вище норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України (тут і далі - в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ст.224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування.

Враховуючи положення статті 71 ЦК України, дія вищевказаної статті поширюється на правочини, вчинені опікунами та піклувальниками, до яких ОСОБА_4 не відноситься.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло. При вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним.

Таким чином, вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення.

Наведені вище норми свідчать про те, що дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах є обов`язок батьків, сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним.

Крім того, до осіб, що замінюють батьків та мають обов`язки щодо дитини, відповідно до положень СК України належать: 1) опікун (частина четверта статті 249 СК України); 2) піклувальник (частина четверта статті 249 СК України); 3) особа, що усиновила чи удочерила (частина четверта статті 232 СК України); 4) патронатний вихователь (стаття 255 СК України); 5) прийомні батьки (частина друга статті 256-2 СК України); 6) батьки-вихователі дитячого будинку (частина друга статті 256-6 СК України); 7) фактичний вихователь, особа, яка взяла у свою сім`ю дитину-сироту або дитину, позбавлену батьківського піклування (стаття 261 СК України).

Системне тлумачення вказаних вище норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що органи опіки та піклування надають згоду на відчуження будинку, квартири, якщо таке відчуженння здійснюється батьками або особами, які їх замінюють.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч.1,2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Так, на час укладення договору дарування шлюб між сторонами у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, між тим, за спірним договором продавцем і одноособовим власником будинку (який є предметом договору) була ОСОБА_4 - матір ОСОБА_3 , та бабуся малолітнього ОСОБА_6 - ОСОБА_7 . Отже, вона не є матір`ю чи особою, що замінює йому батьків згідно наведених норм права, тобто не зобов`язана утримувати та забезпечувати малолітнього сина позивача житлом, тому для укладення оспорюваного договору купівлі-продажу будинку згоди органу опіки і піклування не вимагається. Також слід враховувати, що продавцем чи взагалі стороною у спірному правочині не був батько малолітньої дитини ОСОБА_3 .

Крім того, позивачем не доведено факту її постійного проживання у спірному майні та користування разом з дитиною на час укладення оспорюваного договору, окрім доводів позову та апеляційної скарги без надання відповідних належних доказів.

Оскільки місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, а ОСОБА_3 змінив реєстрацію свого місця проживання зі спірного будинку 29 грудня 2019 року та матеріали справи містять докази спільного проживання дитини разом з позивачем ОСОБА_1 , що не заперечується і самим позивачем, то в цій частині права дитини не порушені.

Положення вищенаведеної ст.177 СК України, на яку посилалася позивач у апеляційній скарзі, не підлягають застосуванню до даних правовідносин, оскільки норма регулює управління майном дитини, тоді як у даній справі власником майна є його бабуся ОСОБА_4 .

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (Постанова ВП ВС від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц). При цьому посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (Постанова ВП ВС від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15).

Доводи апеляційної скарги щодо втрати дитиною права користування проданим будинком, наведені правові позиції, а також доводи щодо неврахування районним судом практики у справах, що стосуються виселення, висловлення щодо утримання майна позивачем та доводи про стан житла, у якому дитина наразі проживає не мають правового значення для справи, оскільки предметом спору є договір купівлі-продажу, який на думку позивача мав бути скасований з огляду недотримання вимог ч.6 ст.203 та ст.224 ЦК України, а не визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення, вселення або оспорювання факту зняття її з місця реєстрації, адже таких позовних вимог позовна заява не містить.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на норми ст.230 ЦК України та доводи, що спірна угода вчинена під впливом омани покупця, що у протилежному випадку могло б впливати на бажання вчинити ним правочин, то ці доводи судова колегія також відхиляє, оскільки факт обману повинна доводити сторона, яка діяла під його впливом, проте таких позовів покупець ОСОБА_5 не заявляв та крім того, проти даного позову заперечував, тобто доводи позову та апеляційної скарги суперечать його правовій позиції.

Враховуючи, що права та інтереси малолітнього ОСОБА_6 - ОСОБА_7 вчиненням оспорюваного правочину не порушені, то відсутні правові підстави для визнання його недійсним із заявлених підстав позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а лише спираються на власне тлумачення обставин справи та норм права і зводяться до переоцінки доказів. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права до даних правовідносин, правильно кваліфікувавши їх, а також дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Частиною першою статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відносно покладення судових витрат на відповідачів, за умови залишення апеляційної скарги без задоволення та звільнення позивача від сплати судового збору за її подання, то правових підстав для цього не вбачається в розумінні норм законодавства, які регулюють вказане питання.

Керуючись, ст. ст. 294, 315, 352, 362, 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , діючої в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 29 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду, у порядку передбаченому ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 15 липня 2021 року