ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 683/3002/19
Провадження № 22-ц/4820/874/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М., секретар судового засідання Дубова М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області в складі судді Андрощука Є.М. від 16 березня 2021 року.

Заслухавши доповідача, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року позивач, звертаючись в суд з цим позовом до відповідача, вказував, що ОСОБА_1 з 01.06.2005 року по 27.02.2019 рік працював на посаді завідувача складу готової продукції Державного підприємства (далі ДП) «Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал», яке було реорганізоване шляхом злиття у ПАТ «Українська залізниця». Рішенням правління ПАТ «Українська залізниця» утворено філію «Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал» ПАТ «Українська залізниця», усі працівники державного підприємства були переведені до вказаної філії.

01.06.2005 року між ДП «Старокостянтинівський завод ЗБШ» та ОСОБА_1 укладено договір № 4 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, за яким останній приймає на себе повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей.

Посадовою інструкцією передбачено обов`язок ОСОБА_1 як завідувача складу забезпечувати збереження товарно-матеріальних цінностей, що складуються, створювати умови на складі для запобігання псуванню і витратам продукції, матеріалів, дотримання режимів зберігання, вести облік товарно-матеріальних цінностей на складі. За інструкцією ОСОБА_1 ніс відповідальність за достовірність поданих звітів затвердження і відпуск товарно-матеріальних цінностей зі складу.

26.02.2019 року наказом в.о. директора філії № 115 призначено проведення інвентаризації на складі готової продукції з 26.02.2019 року по 01.03.2019 року в присутності відповідача як матеріально відповідальної особи.

28.02.2019 року головою інвентаризаційної комісії продовжено термін проведення інвентаризації до 12.03.2019 року.

За результатами інвентаризації виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей (готової продукції) на складі на суму 155723,81 грн. Відповідач від підписання акту відмовився, пояснень з приводу нестачі не надав.

15.03.2019 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за угодою сторін.

На направлений 11 квітня 2019 року позивачем на адресу відповідача лист про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 186868,57 грн. (155723,81 грн.+ 31144,76 грн. податку на додану вартість) ОСОБА_1 не відреагував.

Тому позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь завдану майнову шкоду в сумі 186868,57 грн.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 16 березня 2021 року відмовлено у задоволенні позову Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал» Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 про стягнення 186868,57 грн. матеріальної шкоди.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить рішення суду скасувати як незаконне та необґрунтоване і постановити нове, яким задовольнити позов. На думку апелянта, суд першої інстанції не з`ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Не враховано, що відповідач відповідно до норм законодавства та договору № 4 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 01.06.2005 року як завідувач складу ніс повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну з його вини, тому з нього підлягає стягненню шкода, завдана підприємству.

Суд не врахував наданий позивачем розрахунок суми, що підлягала стягненню, з даними щодо продукції, нестачу якої було виявлено на складі, ввіреному ОСОБА_1 та ціни на готову продукцію, на підставі яких було розраховано матеріальну шкоду.

В засідання апеляційного суду сторони не з`явилися, будучи належно повідомленими про розгляд справи.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, встановлено, що АТ "Українська залізниця" є правонаступником державного підприємства «Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал».

10 лютого 2004 року наказом № 10/ОС від 10.02.2004 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу в бетоноформувальний цех, майстром зміни ДП «Старокостянтинівський завод ЗБШ».

Наказом № 40/2-ОС від 01.06.2005 року ОСОБА_1 переведений на посаду завідувача складів ДП «Старокостянтинівський завод ЗБШ».

01 червня 2005 року між ОСОБА_1 та ДП «Старокостянтинівський завод ЗБШ» укладено договір № 4 про повну матеріальну відповідальність.

За умовами пункту 1 цього договору працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей і зобов`язується: дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків; повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей; вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей; брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей.

Відповідно до п. 5 договору дія даного договору розповсюджується на весь час роботи із ввіреними працівникові матеріальними цінностями підприємства.

Наказом № 254-ОС про припинення трудового договору від 29 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади завідувача складу (складу готової продукції) за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію.

Наказом № 256-ОС від 30 жовтня 2018 року ОСОБА_1 прийнято на посаду завідувача складу (складу готової продукції) філії "Старокостянтинівський завод залізобетонних шпал" АТ "Українська залізниця".

Наказом № 33-ОС від 11 березня 2019 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади завідувача складу (складу готової продукції) за угодою сторін .

Вказані обставини підтверджуються матеріалами цивільної справи та сторонами не оспорюються.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що дія договору про повну матеріальну відповідальність припинилася зі звільненням ОСОБА_1 з роботи, новий договір не укладався, тому відсутні підстави для відшкодування ним майнової шкоди. Відповідач також не довів факт порушення відповідачем трудових обов`язків, що призвели до нестачі матеріальних цінностей.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду та неналежну оцінку доказів є безпідставними.

Так, згідно з частиною 1 статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

За змістом ч.ч.1-2 статті 130 КЗпП України, яка визначає загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 134 цього Кодексу відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 1351 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

За змістом ч. 1 ст. 1351 КЗпП України письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив як неналежний доказ договір про повну матеріальну відповідальність від 01.06.2005 року, на який посилався позивач на підставу позову, оскільки строк його дії закінчився 29 жовтня 2018 року, в момент припинення трудових відносин між сторонами у зв`язку зі звільненням відповідача. А отже, відповідач ніс повну матеріальну відповідальність за ввірені йому матеріальні цінності на підставі цього договору лише до 29.10.2018 року.

Водночас позивач не представив суду жодних об`єктивних та достатніх доказів на підтвердження того, що з відповідачем при прийнятті вдруге на роботу 30.10.2018 року укладено письмовий договір про взяття повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

За відсутності підстав для застосування до відповідача матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди (внаслідок неукладення договору про повну матеріальну відповідальність з 30.10.2018 року) не мають жодного правового значення представлені позивачем докази на підтвердження розміру майнової шкоди.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про безпідставність заявленого позову.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 16 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 05 липня 2021 року.

Судді Л.М. Грох

Р.С. Гринчук

А.М. Костенко