КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4201/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року м. Київ

справа № 761/35810/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Притули Н.Г.,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних за договором про відкриття кредитної лінії,

встановив:

У вересні 2019 року позивач ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду з позовом відповідача ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №143vUAH-12-09 від 31.12.2009 року станом на 31.07.2019 року в сумі 2 833 300,03 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 31.12.2009 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено Договір про відкриття кредитної лінії №143vUAH-12-09, за яким ОСОБА_1 було надано кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в сумі 800 000 грн. терміном до 25.12.2010 року зі сплатою 18,00 % річних. Відповідач належним чином не виконував умов договору щодо повернення коштів та банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.09.2017 року стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 8242 982 грн. 34 грн. Як зазначає позивач, дане рішення суду було виконане відповідачем, однак оскільки рішенням суду не було розірвано договір чи припинено його дію, станом на 31.07.2019 року у відповідача існує заборгованість за кредитним договором по несплаті трьох відсотків річних за користування коштами в сумі 500 731,75 грн. та інфляційних втрат в сумі 2 332 568,29 грн., що становить загальну суму 2 833 300,04 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість за кредитним договором №143vUAН від 31.12.2009 року в загальній сумі 2 783 039 грн. 08 коп. та 41 745 грн. 59 коп. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що з умов кредитного договору вбачається, що кошти були наданні для споживчих цілей, про що прямо вказано в заяві про встановлення кредитного ліміту. Таким чином, кредитний договір є договором споживчого кредиту. Пункт 7.3 укладеного договору визначено, що договір діє до повного виконання зобов`язань сторонами.

30.05.2018 року була сплачена заборгованість у сумі 9 203 845,17 грн., що встановлено судом, зазначена сплата припинила дію споживчого договору, відповідно до пункту 7.3 договору. Наведене доводить, що у правовідносинах сторін суд мав застосовувати норми договору при визначенні прав та обов`язків сторін споживчого договору. Однак, судом не правильно визначено правовідносини сторін. В договорі повинні бути зазначені всі платежі, зокрема, але не виключно, перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та правовий висновок Великої Палати Верховного Суду,викладений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, зазначає, що кредитором було пред`явлено вимоги до позичальника у справі №761/5795/17, що припинило право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Сторони споживчого договору мали передбачити право кредитора нараховувати проценти за кредитом, у разі пред`явлення до позичальника вимог, так як настав строк виконання договору в повному обсязі. Зазначене право у кредитора в договорі відсутнє.

Вказує, що позивачем у справі №761/5795/17 нарахована заборгованість за період з 31.12.2009 року по 31.07.2016 в сумі 10 237 592,34 грн. Відповідач та його представник, керуючись принципом добросовісності не подавали заяву про застосування позовної давності. Заборгованість стягнуто за період в шість з половиною років, в сумі 10 237 592,34 грн., яка відповідачем сплачена так само, як і судовий та виконавчі збори.

Позивач, діючи недобросовісно в односторонньому порядку в порушення також вимог ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» змінив витрати за договором та заявив їх до стягнення, нарахувавши на суму заборгованості, яка виникла з добросовісних дій відповідача, шляхом не подання ним заяви про застосування позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» - Дідук О.В. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що рішенням Шевченківського районного суд м. Києва від 07.09.2017 року у справі № 761/5795/17 встановлено обставини укладання договору, отримання кредитних коштів, строків погашення за кредитним договором. Вказує, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2017 році зобов`язання у відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання - 30.05.2018 року.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Представник позивача Дідук О.В. вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши представників учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.09.2017 року (справа №761/5795/17) було стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №143vUAН від 31.12.2009 року в розмірі 8 242 982 грн. 34 коп. та 123 649 грн. 64 коп. судового збору.

З тексту рішення суду вбачається, що заборгованість виникла станом на 31 липня 2016 року. Дане рішення суду набрало законної сили та було пред`явлено до примусового виконання.

Після відкриття виконавчого провадження борг за вказаним рішенням суду у загальній сумі 9 203 845 грн. 17 коп. було сплачено 30.05.2018 року позичальником, про що свідчить відповідна копія квитанції від 30.05.2018 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач тривалий час не виконував зобов`язання за кредитним договором від 31.12.2009 року, при цьому, враховуючи те, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07.09.2017 року, відповідачем було виконано 30.05.2018 року, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, суд вважав наявними підстави для стягнення з відповідача на користь позивача три проценти річних та інфляційні втрати згідно з положеннями ст. 625 ЦК України.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з того, що відповідно до розрахунку позивача, відповідачу нараховано заборгованість по інфляційним втратам за період з липня 2016 року по червень 2019 року у сумі 2 332 568,29 грн., однак враховуючи, що відповідачем було погашено суму заборгованості за рішенням суду 30.05.2018 року, суд не вбачав підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення заборгованості по інфляційних втратах у вказаний ним період та вважав за необхідне стягнути з відповідача борг в частині інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 01 серпня 2016 року по 29 травня 2018 року, що становить відповідно 500 731,75 грн. - 3% річних та 2 282,307,33 грн. - інфляційні втрати, а всього - 2 783 039,08 грн.

З висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості за кредитним договором, колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на нормах матеріального права та відповідають обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи та змісту рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року у справі № 761/5795/17, 31 грудня 2009 року між Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 був укладений договір про відкриття кредитної лінії №143vUAH-12-09, за яким банк відкрив позичальнику на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності відновлювальну кредитну лінію з розміром кредитного ліміту в сумі 800 000грн. зі сплатою відсотків за користування кредитними ресурсами в розмірі 18,00% річних, а позичальник зобов`язавсяповністю повернути отримані в рахунок відновлювальної кредитної лінії кредитні ресурси в строк до 25.12.2010 року і сплатити відсотки за користування кредитними ресурсами в розмірі та строки, встановлені даним договором.

Відповідно до п.3.2 договору, позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані по даному договору, і сплатити проценти за користування кредитними ресурсами до 25.12.2010 року. При відсутності залишку коштів на картковому рахунку позичальника в достатньому для сплати заборгованості розмірі до 25.12.2010 року позичальник зобов`язується внести суму заборгованості по кредитним ресурсам та відсоткам за їх користування готівковими грошовими коштами в касу банку в зазначений строк.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, представник банку зазначав, що ОСОБА_1 не виконує умов договору в повному обсязі та не повертає заборгованість за договором, а тому позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості з відповідача, що станом на 31 липня 2016 року становить 10 237 592,34 грн., з яких: 9 837 730,95 грн. - заборгованість по основному боргу кредиту, 399 861,39 грн. - заборгованість по відсоткам.

Відповідно до наданого під час розгляду справи розрахунку заборгованості по кредитному договору №143vUAH-12-09 від 31.12.2009 року, за період 31.12.2009 року по 31.08.2017 року, боржником ОСОБА_1 після 31.07.2016 року було сплачено 1 994 610 грн. в рахунок погашення заборгованості перед банком, які банком було зараховано в рахунок погашення заборгованості по відсотках в сумі 399 861,39 грн. та інша сума - в рахунок погашення простроченої заборгованості по основному боргу кредиту, відтак наявна сума заборгованості становить 8 242 982,34 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.09.2017 року у справі №761/5795/17 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №143vUAН від 31.12.2009 року в розмірі 8 242 982 грн. 34 коп. та 123 649 грн. 64 коп. судового збору.

Після відкриття виконавчого провадження борг за вказаним рішенням суду сплачено відповідачем 30.05.2018 року, про що свідчить відповідна копія квитанції від 30.05.2018 р.

Як вбачається з розрахунку заборгованості трьох процентів річних та інфляційних втрат, доданого до даної позовної заяви, період нарахування 3% річних та інфляційних втрат визначений позивачем з 26 липня 2016 року по 05 червня 2018 року ( а.с. 6).

Виходячи із вищевказаних обставин, встановлених судовим рішенням та розрахунку суми заборгованості, доданого до позовної заяви у даній справі, вбачається, що заборгованість по відсотках за користування кредитом - 399 861,39 грн. була нарахована та існувала станом на 31 липня 2016 року, була погашена відповідачем у січні 2017 року, коли ним було сплачено суму 994 610 грн.

Отже, відповідно до змісту вищевказаного рішення та розрахунку трьох відсотків річних та інфляційних втрат у даній справі, після 31 липня 2016 року проценти за користування кредитом відповідачу не нараховувались, а сума, яка стягнута за рішенням суду від 07.09.2017 року, є заборгованістю по кредиту.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору

Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 90-91), припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування .

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За викладених обставин, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що кредитором було пред`явлено вимоги до позичальника у справі №761/5795/17, тому це припинило право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у даній справі предметом спору є стягнення трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України, а не процентів за користування кредитом.

Посилання представника відповідача на те, що сума заборгованості в розмірі 10 237 592 грн. 34 коп. виникла за період шість з половиною років, і була стягнута за рішенням суду лише тому, що відповідач не подав заяву про застосування строку позовної давності, - колегія суддів не приймає до уваги, оскільки для вирішення даного спору правового значення такі доводи не мають, адже рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07.09.2017 року у справі №761/5795/17 набуло законної сили та виконано відповідачем.

Відповідно до ч. 3-4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 3 ст. 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).

Таким чином, враховуючи, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.09.2017 року у справі №761/5795/17 було встановлено факт прострочення виконання зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором на загальну суму 10 237 592 грн. 34 коп. станом на 31 липня 2016 року, то з вказаної дати підлягаю нарахуванню три проценти річних та інфляційні втрати на прострочену заборгованість, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги представника відповідача про відсутність підстав для застосування у даних правовідносинах положень ст. 625 ЦК України колегія суддів відхиляє.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що сторони споживчого договору мали передбачити право кредитора нараховувати інфляційні втрати за кредитом згідно із ч.2 ст. 625 ЦК України, однак, зазначене право у кредитора в договорі відсутнє, що унеможливлює нарахування та стягнення інфляційних втрат, - колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Разом з тим, застосовуючи положення ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції не звернув уваги на порядок здійснення позивачем розрахунку інфляційних втрат, який неможливо визнати обґрунтованим, оскільки як вбачається з вказаного розрахунку, щомісячно нараховані суми 3% річних були включені банком до кожного наступного щомісячного періоду для нарахування інфляційних втрат, тим самим включаючи суму 3% річних до суми простроченої заборгованості, що суперечить змісту ст. 625 ЦК України, яка передбачає сплату суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Так, при наявності визначеної судовим рішенням станом на 31.07.2016 року суми заборгованості в розмірі 10 237 592 грн. 34 коп., сума простроченої заборгованості, яка прийнята для обчислення інфляційних втрат, у розрахунку щомісяця збільшена на суму трьох відсотків річних.

Наприклад, нараховані 3% річних за серпень 2016 року - 26 084 грн. 82 коп., а сума простроченої заборгованості, яка прийнята для розрахунку інфляційних втрат, зазначена у збільшеному на цю суму розмірі 10 263 677 грн. 16 коп.

За вересень 2016 року нараховано 3% річних на суму 26 084 грн. 82 коп., а сума простроченої заборгованості, яка прийнята для розрахунку інфляційних втрат, зазначена у розмірі 10 289 761 грн. 99 коп.

Станом на грудень 2016 року загальна сума простроченої заборгованості, на яку нараховуються інфляційні втрати, становила 10 366 333 грн. 57 коп., до якої безпідставно були включені 3% річних - 127 741 грн. 23 коп., які підлягають окремому стягненню і законодавство не передбачає нарахування інфляційних втрат на суму 3% річних.

Після сплати у травні 2017 року відповідачем суми заборгованості на загальну суму 1 994 610 грн., сума непогашеного боргу становила 8 242 982 грн. 34 коп.

Однак, наприклад, у лютому 2018 року сума простроченої заборгованості, на яку нараховані інфляційні втрати, зазначена банком у розмірі 8 654 960 грн. 88 коп.

З викладеного вбачається, що нарахована загальна сума 3% річних - 500 731 грн. 75 коп. була безпідставно включена банком до суми простроченої заборгованості ( основного боргу) для нарахування інфляційних втрат, тим самим на зазначену суму 3% річних нараховані інфляційні втрати, що законом не передбачено.

Крім того, враховуючи, що судовим рішенням, яке набуло законної сили, заборгованість, в тому числі сума нарахованих відсотків, була визначена станом на 31 липня 2016 року, у розрахунку 3% річних необґрунтовано розпочато нарахування 3% річних з 26 липня 2016 року.

Таким чином, розрахунок 3% річних є наступним:

- за період з 01 серпня 2016 року по 26 січня 2017 року ( дата сплати частини заборгованості на суму 994 610 грн.) : 10 237 592 грн. 34 коп. х 3% / 365 х 179 днів = 150 618 грн. 82 коп.

- за період з 26 січня 2017 року по 26 травня 2017 року ( дата сплати частини заборгованості в сумі 1 000 000 грн.) : 9 242 982 грн. 34 коп. х 3% / 365 х 120 днів = 91 163 грн. 66 коп.

- за період з 26 травня 2017 року по 30 травня 2018 ( дата повного погашення заборгованості) : 8 242 982 грн. 34 коп. х 3% / 365 х 370 днів = 250 676 грн. 99 коп.

Отже, загальна сума трьох відсотків річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період прострочення сплати суми заборгованості по кредиту, становить 492 459 грн. 47 коп.

Також, враховуючи, що позивачем сума трьох відсотків річних була включена до суми простроченої заборгованості, на яку нараховано інфляційні втрати, що суперечить вимогам ст. 625 ЦК України, колегією суддів здійснено також нарахування інфляційних втрат на суму боргу за кредитним договором, яка визначена судовим рішенням, а саме:

- за період з серпня 2016 року по січень 2017 року сукупний індекс інфляції становив 107,38 %, отже, сума боргу з урахуванням індексу інфляції становить : 10 237 592 грн. 34 коп. х 107,38% = 10 993 126 грн. 29 коп. Отже, сума інфляційних втрат - 755 534 грн. 29 коп.

- за період з лютого 2017 року по травень 2017 року сукупний індекс інфляції становив 105,09%, отже, сума боргу з урахуванням індексу інфляції становить: 9 242 982 грн. 34 коп. х 105,09% = 9 713 449 грн. 78 коп., тому сума інфляційних втрат - 470 467,78 грн.

- за період з червня 2017 року по травень 2018 сукупний індекс інфляції становив 110,55%, отже сума боргу з урахуванням індексу інфляції складає : 8 242 982 грн. 34 коп. х 110,55% = 9 112 616 грн. 60 коп. Відповідно сума інфляційних втрат - 869 634 грн. 60 коп.

Отже, загальна сума інфляційних втрат становить: 755 534 грн. 29 коп. + 470 467 грн. 78 коп. + 869 634 грн. 67 коп. = 2 095 636 грн. 67 коп.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів представника відповідача та наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення в частині розміру трьох відсотків річних та збитків від інфляції, оскільки стягненню з відповідача на користь позивача підлягають збитки від інфляції в сумі 2 095 636 грн. 67 коп. та три проценти річних в сумі 492 459 грн. 47 коп., а всього - 2 588 096 грн. 14 коп.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи, що при поданні позову до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 42 500 грн., однак за результатами розгляду справи позовні вимоги задоволені на 91,34 % від заявлених, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 38 819 грн. 50 коп.

За подання апеляційної скарги відповідачем було сплачено 62 618 грн. 40 коп., а оскільки позовні вимоги задоволені у вищевказаній частині, то судові витрати підлягають відшкодуванню відповідачу за рахунок позивача на 8,66%, що становить 5422 грн. 75 коп.

Таким чином, за правилами ч. 10 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору : 38 819 грн. 50 коп. - 5422 грн. 75 коп. = 33 396 грн. 75 коп.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року - змінити в частині розміру заборгованості та суми судових витрат, у зв`язку з чим викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» збитки від інфляції в сумі 2 095 636 грн. 67 коп. та три проценти річних в сумі 492 459 грн. 47 коп., а всього - 2 588 096 (два мільйони п`ятсот вісімдесят вісім тисяч дев`яносто шість) грн. 14 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» витрати по сплаті судового збору в сумі 33 396 грн. 75 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.