КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/5218/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васьківська Вікторія Станіславівна, про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васьківська В.С., про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки.

На обгрунтування позову зазначено, що 3 березня 2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк зобов`язався надати позивачу на придбання нерухомості грошові кошти (кредит) в сумі 280 000,00 дол. США, що за курсом НБУ було еквівалентно 1 414 000,00 грн, зі сплатою 12,40 % річних та терміном повернення до 2 березня 2029 року.

У додатку № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 3 березня 2008 року зазначено, що реальна процентна ставка складає 14,46 %, абсолютне значення подорожчання кредиту - 401 866,47 дол. США.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 3березня 2008 року між сторонами укладено договір іпотеки № 0/0/3, згідно з яким позивач передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .

Позивач вказала, що звернулась до судового експерта Віхляєва О.К. та 1 жовтня 2018 року ним було складено висновок за результатом проведення експертно-економічного дослідження, яким встановлено, що реальна процентна ставка на момент укладення договору про надання споживчого кредиту № 0 від 3 березня 2008 року складає 14,74 % (а не 14,46 %, ) та є вищою від реальної відсоткової ставки визначеної у додатку № 2 до договору. Крім того, абсолютне значення подорожчання кредиту за договором про надання споживчого кредит складає 405 132,61 дол. США (а не 401 866,47 дол. США) та є вищим від абсолютного значення подорожчання кредиту наведеного у додатку № 2 до договору.

Вважає, що оформлення банком інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту № 0 від 3 березня 2008 року не узгоджується з Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: не встановлено інформації про кредитні умови, наданої позичальнику у письмовій формі перед укладанням договору про надання споживчого кредиту, зокрема, орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними з зазначенням переваг та недоліків пропонованих схем кредитування, варіанти повернення кредиту (включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги), що передбачено пунктом 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; додаток № 1 «Графік погашення кредиту» до договору про надання споживчого кредиту відображає зменшення залишку максимальної заборгованості за кредитом у визначені дати та не містить обсягів платежів за кожним платіжним періодом, в т.ч. даних щодо розмірів нарахованих процентів за користування кредитом та інших фінансових зобов`язань позичальника; у додатку № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» платежі за супутні послуги наведені у національній валюті (грн), а також найменування колонки 2 («Сума платежу за розрахунковий період, дол. США») за своїм змістом не відповідає цифровим показникам зазначеним у колонці, крім того даний графік не містить чітко визначених розмірів щомісячних платежів за кожним платіжним періодом у валюті наданого кредиту (дол. США).

Також у змісті кредитного договору № 0 від 3 березня 2008 року є відсутніми встановлені законодавством обов`язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: не встановлено умов надання кредиту, зокрема, про можливі настання валютних ризиків для позичальника; не встановлено, не розкрито та є відсутніми обов`язкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу шляхом оприлюднення їх у письмовій формі ще до укладення такого договору; не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості, відносно досягнутої домовленості, про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості.

Посилаючись на наведені вище обставини та те, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, сторонами в належній формі не було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов правочину, який укладений банком з використанням нечесної підприємницької практики, позивач просила визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0 від 3 березня 2008 року та договір іпотеки № 0/0/3 від 3 березня 2008 року, а також стягнути з відповідача на її користь витрати за експертне дослідження в розмірі 13 871,00 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторонами досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов кредитного договору, зокрема, щодо розміру кредиту, валюти кредитування, процентної ставки за кредитним договором, а також порядку сплати кредиту щомісячними платежами, при підписанні цього договору позивач ознайомилась та погодилась з його умовами, а саме: підписала його, отримала кредит та використала його за цільовим призначенням, тим самим не заперечувала щодо умов договору. Позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при укладанні спірних договорів банком було порушено її права, а вказані нею обставини не можуть бути підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними, адже банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши, що валютні ризики під час виконання зобов`язань покладені на позичальника, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем договору та графіку погашення.Під час розгляду справи не доведено, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору та договору іпотеки позивачу не була надана інформація, яка б не давала можливості в повній мірі усвідомлювати, які договори вона укладає та на яких умовах, або які умови є істотними для кредитного договору та договору іпотеки, що в свою чергу могло б призвести до порушення прав позивача як споживача.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Коваленко А.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що розрахунок реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, наведений у додатку № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», не містить повної інформації щодо вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань за кожним платіжним періодом, а отже під час укладання договору банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Таким чином в момент підписання кредитного договору між сторонами позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, а тому дії позивача на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили її волевиявленню на його укладання саме на таких умовах.

Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не дослідив у повному обсязі надані докази і доводи сторони позивача та не надав належної оцінки невідповідності договору про надання споживчого кредиту вимогам законодавства, яке діяло на момент вчинення такого правочину. Також, судом було проігноровано висновок експерта за результатами проведення судовим експертом Віхляєвим O.K. експертно-економічного дослідження № 1/10/2018 від 1 жовтня 2018 року. Формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсності та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги та її економічний результат для позивача. Укладаючи кредитний договір, позивач піддалася завірянням працівників банку щодо цілковитій та фактичній відповідності викладених банком в змісті кредитного договору даних, відомостей і цифрових показників. Мотивом введення споживача в оману є отримання максимально можливого прибутку, в тому числі й прихованого.

З огляду на вищевикладене позивач вважає, що умови договору про надання споживчого кредиту є несправедливими та суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків та погіршують становища споживача, а кредитний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та укладений з порушенням Правил.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 3 березня 2008 року міжОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк зобов`язався надати позивачу на придбання нерухомості грошові кошти (кредит) в сумі 280 000,00 дол. США, що за курсом НБУ було еквівалентно 1 414 000,00 грн, зі сплатою 12,40 % річних та терміном повернення до 2 березня 2029 року.

Пунктом 7.13 кредитного договору сторони домовились вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору їй цілком зрозумілі та позичальник вважає їх справедливими по відношенню до неї, а також, що перед укладанням цього договору отримала від банку інформаційний лист згідно з вимогами законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Кредитний договір містить наступні умови: мету надання кредиту; форми його забезпечення; розмір процентів за користування кредитом; суму кредиту, строк, на який надається кредит; детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту, процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту і обсяги та розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 3березня 2008 року між сторонами укладено договір іпотеки № 0/0/3, згідно з яким позивач передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .

Встановлено, що в період з квітня 2008 року по 10 жовтня 2018 року позичальник ОСОБА_1 здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 3 березня 2008 року.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частини першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Правильно застосувавши зазначені норми закону, врахувавши умови договору про надання споживчого кредиту № 0 від 3 березня 2008 року та інші докази, здобуті під час розгляду справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що при укладенні спірного договору про надання споживчого кредиту вимоги статті 203 ЦК України, статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не були порушені, отже правові підстави, передбачені статтею 215 ЦК України, для визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним відсутні, оскільки банком перед укладенням спірного договору було ознайомлено позичальника з основними умовами кредитування. Текст підписаного сторонами договору про надання споживчого кредиту свідчить про досягнення сторонами згоди відносно всіх істотних умов договору до моменту реальної передачі грошових коштів, які були надані позивачу. Часткове виконання позичальником умов кредитного договору на протязі десяти років та звернення до суду з позовом лише у жовтні 2018 року про визнання договору недійсним свідчать про те, що позичальником схвалювалися умови договору про надання споживчого кредиту та тривалий час підтримувались правовідносини, які виникли між нею і банком на підставі оспорюваного договору про надання споживчого кредиту, а подання цього позову спрямоване на ухилення від виконання зобов`язань за кредитним договором. Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема позивачем не спростовано, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту вона діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови, а також отримала кредитні кошти у іноземній валюті - доларах США в еквіваленті до національної валюти - гривні. Районний суд правильно вважав недоведеними обставин щодо укладання оспорюваного договору під впливом обману, оскільки такі обставини в силу статті 230 ЦК України позивачем належним чином не доведені.

Посилання позивача на те, що договором про надання споживчого кредиту не визначено обсяг платежів за кожним платіжним періодом, даних щодо розмірів нарахованих процентів за користування кредитом у валюті наданого кредиту є безпідставними, оскільки в додатку № 2 Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту (колонки 3 та 4), який є невід'ємною частиною договору споживчого кредиту, чітко визначено щомісячний розмір платежу на погашення суми заборгованості та розмір платежу на погашення процентів за користування кредитом. Даний графік платежів був погоджений та підписаний особисто позивачем, є чітким та зрозумілим щодо його виконання, зокрема, щодо розміру сплати щомісячних платежів позивачем, які останньою виконувалися.

Позивач ознайомилася та погодилася із усіма істотними умовами договору та підписала його на кожній сторінці, вважаючи їх справедливими, в тому числі, отримала від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, інформація щодо реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту зазначена у додатку № 2 до договору (Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту), який підписаний самою позивачем при укладенні оспорюваного правочину.

Наданий позивачем в обгрунтування позову висновок експерта за результатами проведення експертно-економічного дослідження № 1/10/2018 від 1 жовтня 2018 року, судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги в якості належного та достовірного доказу, адже вказаний висновок не містить інформації про те, що експерт попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а тому не може вважатися висновком експерта у розумінні вимог статті 102 ЦПК України.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19).

При цьому оцінивши вказаний висновок експерта № 1/10/2018 від 1 жовтня 2018 року, як один із письмових доказів у сукупності з наявними матеріалами справи доказами, суд встановив, що згідно даного висновку реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту, які розраховані експертом відрізняються від тих, які розраховані банком, у зв'язку з тим, що експертом було двічі включено до розрахунку суми за посвідчення договору іпотеки: в сумі 2056,91 грн згідно додатку № 2 до кредитного договору та 2 855,00 грн згідно довідки нотаріуса. У висновку експерта зазначено, що «не встановлено інформації стосовно орієнтовної сукупної вартості кредиту, вартості послуги з оформлення договору про надання кредиту для споживача та варіантів повернення кредиту», проте інформація про сукупну вартість кредиту та розмір комісії за надання кредиту наведена в додатку № 2 до кредитного договору, варіанти повернення кредиту наведені у п.п. 1.2.2, 1.3.4, 3.2.2, 3.4.3 та розділі 6 кредитного договору.Також, у висновку експерта зазначається, що додаток № 1 не містить даних обсягів платежів, даних щодо розмірів нарахованих процентів за користування кредитом, утім дана інформація міститься в додатку 2 до кредитного договору (графа 2, 3 і 4).Крім того, експертом вказано, що додаток № 2 не містить чітко визначених розмірів щомісячних платежів, однак у графі 3 додатку № 2 вказана конкретна сума щомісячного погашення. Таким чином, суд правомірно не прийняв наданий висновок експерта як належний доказ в підтвердження доводів позивача на обгрунтування позову, оскільки він є таким, що суперечить матеріалам справи.

Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 погодилась з метою його використання та встановленими умовами, отриманням кредиту саме в доларах США, а не в національній валюті України, в подальшому погашала кредитну заборгованість протягом тривалого часу, та не зверталась до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляла жодних претензій з приводу того, що їй незрозумілі умови кредитного договору.

Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Доводи апеляційної скарги, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору банком не надано повної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки позивачем не доведено, що при укладенні оспорюваного кредитного договору та договору іпотеки їй не була надана інформація, яка б не давала можливості в повній мірі усвідомлювати, які договори вона укладає та на яких умовах, або які умови є істотними для кредитного договору та договору іпотеки, що в свою чергу могло б призвести до порушення її прав як споживача.

Кредитний договір містить мету надання кредиту, форми його забезпечення, розмір процентів за користування кредитом, суму кредиту, строк, на який надається кредит, детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту, процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту і обсяги та розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки, можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Уся інформація щодо істотних умов кредиту міститься в тексті підписаного сторонами договору, дана інформація є чіткою та зрозумілою. Крім того, сукупна вартість кредиту та реальна процентна ставка із зазначенням сум щомісячних платежів з повернення кредиту, процентів, комісійних винагород визначені Графіком погашення кредиту - Додаток № 2.

Посилання позивача на те, що в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надав інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, є необґрунтованими, оскільки коливання іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Тобто, істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором унаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими, оскільки зазначене стосується обох сторін договору.

Доводи позивача про те, що банк під час укладання договору приховав від неї повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману щодо реальних умов кредитування, відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості, колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З аналізу вказаної норми слід дійти висновку, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до пункту 3.1 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов`язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов`язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 не надано будь-яких належних та допустимих доказів того, що її було введено в оману або вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення.

Позивач була ознайомлена з орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки та іншими відомостями, які має повідомити банк перед укладенням споживчих кредитних договорів, про що свідчить її підпис на договорі споживчого кредиту та додатків до нього, які є його невід`ємною частиною.

Судом апеляційної інстанції також не встановлено будь-яких недобросовісних дій з боку відповідача при укладенні оспорюваних договорів.

Разом з тим, відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту, а також договору іпотеки, який є похідним від основного договору.

Наведе узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 квітня 2020 року у справі № 501/2342/15-ц (провадження № 61-11931св19), від 2 грудня 2020 року у справі № 361/1494/16-ц (провадження № 61-22138св19) та від 15 квітня 2020 року у справі № 646/8669/17 (провадження № 61-46606св18)

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, матеріали справи та встановлені судом першої інстанції обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та вимогам законодавства у сфері захисту прав споживачів, відтак доводи апеляційної скарги про недійсність кредитного договору з підстав заявлених в позовній заяві не знайшли свого підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів представника позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній