ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Абрамов П.С., Бондаревська С.М.,

секретар Зеленська О.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Гуйвана П.Д., представника відповідача Луніка Т.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі його представника ОСОБА_3

на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 09 жовтня 2020 року, постановлене суддею Савченко Л.І. (повний текст складено 14 жовтня 2020 року),

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

16.12.2019 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом, у якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 09.10.2020, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь: 21 650,03 грн. відновленого боргу за постановою Полтавського апеляційного суду від 26.09.2019 у справі №554/11212/14-ц та пов`язані із цим інфляційні нарахування в розмірі 29 374,08 грн.; 9 225,00 грн. - суму вартості частки права власності на автомобіль ВАЗ 21-61, д.н.з. НОМЕР_1 , 1988 р.в., та 11 806,21 грн. інфляційних нарахувань; 20 000,00 грн. - суму вартості ј частки права на гараж за адресою: АДРЕСА_1 в автогаражному кооперативі «Восход»; 2 500,00 грн., що становлять ј вкладу, який перебував у банку на час смерті спадкодавця ОСОБА_4 , та 3 199,51 грн. інфляційних нарахувань; 200 000,00 грн. моральної шкоди, заподіяної неправомірними діями відповідача щодо невиконання судових рішень.

В обґрунтування підстав позову зазначає, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 20.12.2010 (справа №22ц-11514/10) стягнуто із ОСОБА_2 на його, ОСОБА_1 , користь 26 407,00 грн. боргу та 120 грн. інформаційних витрат. За вказаним рішенням виданий виконавчий лист №2-5642/10 від 10.02.2011, за яким відкрито виконавче провадження, що станом на 2014 рік перебувало на виконанні в органах ДВС.

У 2001 році ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_4 шляхом вступу у фактичне володіння майном (отримання права власності та розпорядження автомобільним причіпом 1988 р.в., н.з. НОМЕР_2 ), тим самим прийнявши всю спадщину, яка входила до складу спадкового майна. Рішення Октябрського райсуду м.Полтави від 17.02.2009 (справа №22ц-1662/09) до такого майна віднесено: гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в автогаражному кооперативі «Восход»; автомобіль ВАЗ 21-61, д.н.з. НОМЕР_1 , 1988 р.в.; кошти на банківських рахунках спадкодавця. Також указаним рішенням зобов`язано ОСОБА_2 передати позивачу документи на об`єкти спадкування, однак рішення суду залишається невиконаним з незалежних від позивача причин (розшук відповідача органами ДВС).

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 12.11.2014 (справа №554/11212/14-ц) здійснено обмін частини спадщини (гараж за адресою: АДРЕСА_1 в автогаражному кооперативі «Восход», автомобіль ВАЗ 21-61, д.н.з. НОМЕР_1 , та копії банківських рахунків, що належали ОСОБА_4 ), яку повинен був отримати ОСОБА_1 та борг в розмірі 26 407,00 грн. (станом на 1993 рік) на 1/2 частину кв. АДРЕСА_2 , належної ОСОБА_2 .

Право власності на об`єкт нерухомості зареєстровано за позивачем 20.02.2015, а 26.11.2014 закрито виконавче провадження щодо боржника ОСОБА_2 з примусового виконання судового рішення від 20.12.2010 (справа №22-ц11514/10); стягнуті на той час кошти повернуті ОСОБА_2 .

Постановою Полтавського апеляційного суду від 26.09.2019 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 скасовано рішення районного суду від 12.11.2014, тим самим припинено за позивачем право власності на Ѕ частину спірної квартири та відновлено боргові зобов`язання боржника згідно рішення суду від 20.12.2010 (справа №22-ц11514/10).

Із наведених підстав позивач просить відновити порушене право, зумовлене тривалим невиконанням судових рішень від 20.12.2010 (справа №22-ц11514/10) та від 17.02.2009 (справа №22ц-1662/09), у межах заявлених вимог позову, стягнувши з відповідача інфляційні нарахування згідно ст.625 ЦК України та моральну шкоду, що полягає у приниженні самооцінки та зневірі в людських якостях, у моральних переживаннях у зв`язку із неможливістю усунення наслідків матеріального правопорушення, у порушенні права власності та нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активної професійної та фахової діяльності.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 09.10.2020 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 у відшкодування боргу 21 650,03 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення районного суду в частині, якою вимоги позову задоволено, вмотивовано тим, що ОСОБА_5 не сплатив на користь ОСОБА_1 борг, стягнутий з нього рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 20.12.2010 у сумі 21 650,03 грн., виконавче провадження за яким закрито у зв`язку із виконанням рішення шляхом обміну вказаного боргу на право власності на Ѕ частину квартири, яке в подальшому було скасовано та право власності на Ѕ частину відновлено за ОСОБА_5 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Сторони із рішенням районного суду не погодилися та оскаржили його в апеляційному порядку із підстав порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вважає вимоги позову обґрунтованими наявними у справі доказами, а саме: судовим рішенням, що набрало законної сили, якими стягнуто із відповідача ОСОБА_5 на його користь 26 407,00 грн. боргу та 120,00 грн. інформаційних витрат; розрахунком інфляційних нарахувань у зв`язку з невиплатою такого боргу; ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25.06.2009 у справі №22ц-1662/09, якою його, ОСОБА_1 , визнано спадкоємцем своєї матері ОСОБА_4 та встановлено обсяг майна, стосовно якого він є спадкоємцем; ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 22.12.2004 про роз`яснення рішення у справі №554/11212/14-ц, яким підтверджується, що ОСОБА_1 набув право власності на Ѕ спірної квартири за рішенням суду; копіями документів про хід виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 26 527,00 грн.; довідкою про розшук ОСОБА_5 ; копією листа Полтавського обласного державного нотаріального архіву від 02.12.2019; копією постанови Полтавського апеляційного суду від 26.09.2019 у справі №554/11212/14-ц, якою скасовано рішення про зарахування зустрічних зобов`язань сторін і поновлено первинне зобов`язання; розрахунками інфляційних нарахувань по кожній позиції заявлених вимог позову; показаннями допитаних судом свідків, які підтвердили істотність моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок нехтування його майнових прав.

Вважає, що факт належності йому прав на спадкове майно спадкодавця ОСОБА_4 не підлягає доведенню згідно ст.82 ЦПК України, оскільки указані обставини встановлені рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 17.02.2009, яке набуло чинності на підставі ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 25.06.2009 у справі №22ц/1662/09, тоді як їх переоцінка є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заперечує висновки районного суду про недоведеність суми інфляційних нарахувань, спростовуючи його наявним у справі розрахунком, що міститься на аркушах справи 10-12, та щодо його помилковості через заниження позивачем інфляційних нарахувань. При цьому, похибка у розрахунку не є підставою для відмови в задоволенні позову в частині стягнення інфляційних нарахувань і суд, встановивши, що реальні вимоги позивача занижені ним і він міг вимагати більшого, мав керуватися ст.13 ЦПК України, розглядаючи справу в межах заявлених вимог позову, або залучити до участі у справі експерта чи спеціаліста.

У частині відмови у стягненні вартості спадкового майна, визнаного таким рішенням суду по справі №22ц/1662/09, що набуло чинності 25.06.2009, вважає, що районний суд порушив європейський принцип недоторканості остаточних рішень, здійснивши його переоцінку, замість того, щоб оцінити заявлений позивачем розмір вимоги вартості майна, яке відповідач не повернув.

Доводить, що сума моральної шкоди розрахована ним з урахуванням п.9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4, а факт її заподіяння підтверджений показаннями допитаних судом свідків.

Відповідач ОСОБА_5 , в особі представника ОСОБА_3 , в апеляційній скарзі просить скасувати рішення районного суду в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 відшкодування боргу в розмірі 21 650,03 грн., ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Звертає увагу, що виконавче провадження було закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, фактичного виконання в повному обсязі рішення за виконавчим документом, що підтверджується заявою ОСОБА_1 про виконання рішення суду та відсутністю претензій до ОСОБА_5 . Тому вважає, що задовольняючи вимоги стосовно стягнення боргу, суд здійснив подвійне стягнення.

Зазначає, що, якщо борг в розмірі 26 407,00 грн. був обмінений на частину квартири, то ОСОБА_1 повинен був звернутися із заявою про відмову від примусового виконання в процесі виконання рішення згідно п.1 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», або за правилами п.1 ч.1 ст.37 цього Закону із заявою про повернення виконавчого документу стягувачу. Також ОСОБА_1 не скористався своїм правом щодо відновлення виконавчого провадження в порядку ст.41 Закону України «Про виконавче провадження».

Звертає увагу, що рішення суду, яким здійснено обмін, датовано 12.11.2014, а заява ОСОБА_1 про завершення виконавчого провадження 30.06.2017, тобто через 2,5 роки після його постановлення, що на думку відповідача доводить, що така заява написана позивачем після отримання ним від ОСОБА_5 всіх коштів.

Вважає, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про відновлення боргу, а тому постановлене районним судом рішення про відшкодування боргу в розмірі 21 650,03 грн. має наслідком подвійне стягнення.

02.03.2021 до апеляційного суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_3 на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , у якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - без змін з підстав його обґрунтованості.

У суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та його адвокат Гуйван П.Д. підтримали доводи своєї апеляційної скарги, наполягаючи на її задоволенні, та заперечили доводи апеляційної скарги відповідача, просили залишити її без задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_3 , спростовуючи доводи апеляційної скарги позивача, наполягав на задоволенні скарги відповідача та просив відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено, що рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 17.02.2009, залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25.06.2009 (справа №22-ц-1622/09р.), вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_2 ; зобов`язано ОСОБА_5 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_2 ; зобов`язано ОСОБА_5 не чинити інженеру КП «Інвентаризатор» перешкод щодо здійснення процедури обстеження квартири АДРЕСА_2 ; зобов`язано ОСОБА_5 надати ОСОБА_1 документи на гараж, автомобіль та копії банківських рахунків, що належали ОСОБА_4 , для отримання спадщини ОСОБА_1 /а.с.13 т.1/

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 20.12.2010 (справа №22-ц-11514/2010) стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 26 407 грн. боргу та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільних справ./а.с.25-26 т./

Заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 12.11.2016 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про обмін квартири. Здійснено обмін частини спадщини (гараж, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , АГК «Восход», автомобіль марки ВАЗ 21-61, днз НОМЕР_3 , 1988 року випуску, та копії банківських рахунків, що належали ОСОБА_4 ), яку повинен отримати ОСОБА_1 та боргу в розмірі 26 407,00 грн. (станом на 1993 рік), на Ѕ частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 22.12.2014 роз`яснено, що рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 12.11.2014, яким здійснено обмін - є підставою для здійснення державної реєстрації права власності ОСОБА_1 - власника Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 , на другу Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 ./а.с.14 т.1/.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 17 липня 2010 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 26.09.2019 (№554/11212/14-ц) заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 12.11.2014 та додаткове рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 17.07.2019 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про обмін частини квартири відмовлено./а.с.84-88 т.1/.

У межах апеляційного перегляду судових рішень від 26.09.2019 та від 17.07.2019 (№554/11212/14-ц), апеляційним судом встановлено, що відповідно до спадкової справи №193, відкритої Четвертою Полтавською державною нотаріальною конторою 23.05.2001, спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_4 , складалось із грошових заощаджень, на які 10.12.2001 видано свідоцтво про право на спадщину за законом відповідачу ОСОБА_5 , а також причіпу модель іномарка, 1988 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , який належав померлій ОСОБА_4 на підставі технічного талону №228785, свідоцтво про право на спадщину на який було видано на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . Іншого рухомого та нерухомого майна, належного спадкодавцю ОСОБА_4 не встановлено.

Свідоцтво про право на спадщину, видане 4-ою Полтавською державною нотаріальною конторою 10.12.2001 на ім`я ОСОБА_5 на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 , як спадкоємцю ОСОБА_4 , скасоване на підставі рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 13.02.2007, оскільки вказана частина квартири не входила до спадкового майна ОСОБА_4 , яка за свого життя на підставі договору дарування від 25.11.1998 подарувала її ОСОБА_1 .

Гараж за адресою АДРЕСА_4 в АГК «Восход» належить ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.06.2006, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради.

При цьому, станом на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , право власності на вказаний гараж ні за нею, ні за ОСОБА_5 у визначеному законом порядку зареєстровано не було, тому свідоцтво про право на спадщину на нього сторонам не видавалось.

Крім того, встановлено, що автомобіль марки ВАЗ 21-61, д.н.з. НОМЕР_1 , 1988 року випуску, з 01.04.1988 по 27.01.1993 належав ОСОБА_1 , а з 27.01.1993 на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.1993 перереєстрований на ім`я ОСОБА_5 .

Згідно інформації, викладеної Шевченківським ВДВС у м.Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) від 19.09.2020 за №89078 у листі на адресу ОСОБА_1 , на виконанні в Шевченківському ВДВС перебувало виконавче провадження ВП №33510701 на підставі виконавчого листа №2-5642/10 від 10.02.2011, виданого Октябрським районним судом м.Полтави, про стягнення із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 26 527,00 грн.

Утримання заборгованості проводилося із пенсії боржника.

30.06.2017 до ВДВС надійшла заява стягувача про виконання рішення суду. 30.09.2017 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно повідомлення Управління координації та контролю за виплатою пенсій №2175/04.1-63/03 від 12.09.2017 борг утримано у сумі 11 953,40 грн., із них 7 076,43 грн. повернуто на рахунок боржника ОСОБА_5 . Отже, по вказаному виконавчому документу на рахунок ОСОБА_1 перераховано кошти у сумі 4 876,97 грн./а.с.233 т.1/.

Згідно Технічного паспорту на автомобіль НОМЕР_4 його власником є ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 27.01.1993./а.с.89 т.1/.

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10933481 від 14.06.2006 ОСОБА_5 належить гараж за адресою; АДРЕСА_4 ) на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_5 від 08.06.2006./а.с.76 т.1/.

Задовольняючи позов в частині вимог позову про стягнення боргу в розмірі 21 650,03 грн., районний суд виходив із того, що відповідач ОСОБА_5 не сплатив на користь ОСОБА_1 боргу, стягнутого рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 20.12.2010 на суму 21 650,03 грн., а виконавче провадження припинено за заявою стягувача ОСОБА_1 у зв`язку із виконанням шляхом обміну вказаного боргу на право власності на Ѕ частину квартири, яке в подальшому було скасовано та право власності відновлено за ОСОБА_5 . При цьому останній не спростував факт невиконання вказаного рішення про стягнення боргу.

Відмовляючи у стягненні сум вартості часток у спадковому майні, районний суд виходив із преюдиції висновків, викладених у постанові Полтавського апеляційного суду від 26.09.2019, якою скасовано рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 12.11.2014 та в задоволенні позову ОСОБА_1 про обмін частини квартири відмовлено (справа №554/11212/14-ц). Також судом першої інстанції визнано не доведеним, що ОСОБА_1 є власником частки автомобіля ВАЗ 21-61, д.н.з. НОМЕР_1 , 1988 р.в., та ј частки гаражу в автогаражному кооперативі «Восход» по вул.Шилівська, 36-а в м.Полтаві. Крім того, наявність грошових коштів на банківських рахунках ОСОБА_4 у розмірі 10 000,00 грн. не підтверджені належними та допустимими доказами, тоді як свідоцтво про право на спадщину на грошові заощадження, які знаходилися у філії Ощадбанку №43/072 м.Полтави на рахунку № НОМЕР_6 , видано 10.12.2001 на ім`я ОСОБА_5 . Наведене, окрім відсутності підстав для стягнення грошової компенсації вартості вказаного майна, виключає підстави стягнення інфляційних витрат та моральної шкоди, спричинення якої не знайшло свого підтвердження. Відмовляючи у задоволенні вимог позову в частині стягнення інфляційних нарахувань на суму боргу, районний суд також послався на те, що позивач не надав належного розрахунку, що унеможливлює перевірку судом правильності нарахувань заявленої позивачем суми.

Апеляційний суд погоджується із висновками районного суду в частині відмови у позовних вимогах щодо стягнення вартості частини спадкового майна, інфляційних витрат та моральної шкоди. Рішення в цій частині відповідаєфактичним обставинам справи, прийняте на підставі повного з`ясування обставин справи, належної правової оцінки та із дотриманням норм процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 правильність таких висновків не спростовують, зводяться до незгоди з рішенням, переоцінки доказів та хибного тлумачення змісту судових рішень, що мають преюдиційне значення в даній справі.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ч.ч.1-2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені підстави, за наявності яких виконавче провадження підлягає закінченню. Зокрема, згідно п.9 ч.1 ст.39 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Із матеріалів справи убачається, що рішення Апеляційного суду Полтавської області від 20 грудня 2010 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 26 407,00 грн. боргу перебувало на примусовому виконанні у Шевченківському ВДВС (виконавче провадження ВП №3351070) на підставі виконавчого листа №2-5642/10 від 10.02.2011, виданого Октябрським районним судом м.Полтави, та утримання заборгованості проводилося із пенсії боржника. На підставі поданої стягувачем до Шевчкенківського ВДВС м.Полтави заяви від 30.06.2007 про виконання вказаного рішення 30.09.2017 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 , пред`явивши 06.12.2019 позов про стягнення із ОСОБА_5 26 572,00 грн., фактично вимагає повторного стягнення боргу, відносно якого спір був вирішений постановою Апеляційного суду Полтавської області від 20.12.2010 (справа №22ц-11514/2010)./а.с.25 т.1/

Доводи позивача, що вказаний борг підлягає стягненню з відповідача, оскільки він відновлений постановою Полтавського апеляційного суду від 26.09.2019, є неспроможними, оскільки не ґрунтуються на законі та на змісті вказаного судового рішення апеляційної інстанції, яке ніяким чином не відновлювало боргові зобов`язання, оскільки вони не були предметом спору. Вказаною постановою апеляційного суду скасовано рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 12.11.2014, яким за позовом ОСОБА_1 здійснено обмін боргу відповідача ОСОБА_5 та частину спадщини (гаража, автомобіля, копії банківських рахунків, що належали ОСОБА_4 ) на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 . При цьому апеляційний суд у вказаній постанові виклав свій висновок про те, що суд першої інстанції безпідставно припинив право власності ОСОБА_5 на Ѕ частину квартири за адреосю: АДРЕСА_3 , здійснивши її обмін у спосіб, не передбачений нормами ЦК України./а.с.118 т.1/

Районний суд, приймаючи оскаржуване рішення про стягнення боргу, безпідставно не врахував викладене та дійшов хибного висновку, що виконавче провадження було припинено за заявою стягувача ОСОБА_1 у зв`язку із виконанням рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 12.11.2014 про обмін частини спадщини та вказаного боргу на право власності на Ѕ частину квартири, яке в подальшому скасовано, а тому, оскільки заборгованість за рішенням суду у повному обсязі не погашена, залишок заборгованості у сумі 21 650,03 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Апеляційний суд зазначає, що мотиви, з яких стягувач ОСОБА_1 30.06.2017 подав заяву про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням рішення, - не змінюють юридичний зміст поданої ним заяви та юридичних наслідків за такою заявою закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому колегія суддів звертає увагу, що рішення районного суду про здійснення обміну частини спадщини і боргу на частину квартири прийнято Октябрським районним судом м.Полтави 12.11.2014, а заяву про завершення виконавчого провадження ОСОБА_1 подано лише 30.06.2017./а.с.15 т.1/

Тому доводи апеляційної скарги позивача щодо обґрунтованості його позовних вимог доказами, а саме: судовими рішеннями, що набрали законної сили, Апеляційного суду Полтавської області від 10.12.2010 - про стягнення із відповідача ОСОБА_5 на його користь 26 407,00 грн. боргу; Октябрського райсуду м.Полтави від 17.02.2009 - про визнання ОСОБА_1 спадкоємцем ОСОБА_4 та встановлення обсягу майна, стосовно якого він є спадкоємцем; Октябрського райсуду м.Полтави від 12.11.2014 - про набуття ним право власності на Ѕ спірної квартири за рішенням суду апеляційний суд відхиляє, як безпідставні.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що позивач викривлює зміст постанови Полтавського апеляційного суду від 26.09.2019, стверджуючи, що вказаним судовим рішенням поновлено борг ОСОБА_5 , що також не відповідає дійсності.

Отже, з урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що за наявності закінченого виконавчого провадження ВП №3351070 з виконання виконавчого листа №2-5642/10 від 10.02.2011, виданого Октябрським районним судом м.Полтави, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 26 407,00 грн. боргу, - боргові зобов`язання ОСОБА_5 припинені та не можуть бути поновлені шляхом пред`явлення до нього нового позову про стягнення того ж боргу.

Суд першої інстанції помилково викладене не врахував та, задовольняючи позовні вимоги стосовно стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі 21 650,03 грн., фактично здійснив подвійне стягнення, що не ґрунтується на законі, а тому апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу, подану в інтересах ОСОБА_5 його представником ОСОБА_3 та скасовує рішення в частині задоволення позову ОСОБА_1 .

Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про відмову в позовних вимогах про стягнення боргу, тому відсутні підстави і для стягнення інфляційних втрат. З огляду на безпідставність вимог, колегія суддів вважає необхідним виключити із мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилання суду першої інстанції на відсутність належного розрахунку інфляційних втрат, як одну з підстав для відмови в позовних вимогах щодо стягнення інфляційних втрат.

Не заслуговують на увагу та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про обґрунтованість позовних вимог про стягнення моральної шкоди з посиланням на показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 які підтвердили істотність моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок нехтування його майнових прав. Районний суд обґрунтовано зробив правильний висновок про відсутність протиправних дій відповідача відносно позивача та факту спричинення йому шкоди.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги позивача, що факт належності йому прав на спадкове майно спадкодавця ОСОБА_4 не підлягає доведенню згідно ст.82 ЦПК України, оскільки указані обставини встановлені рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 17.02.2009, а їх переоцінка є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

По-перше, зазначене рішення відсутнє у матеріалах справи та позивачем не надано. В ухвалі Апеляційного суду Полтавської області від 25.06.2009 (справа №22ц-1662/09), винесеної за результатами апеляційного перегляду названого рішення, зазначено, що цим рішенням вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_2 , зобов`язано ОСОБА_5 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні вказаною квартирою та надати йому документи на гараж, автомобіль та копії банківських рахунків, що належали ОСОБА_4 , для отримання спадщини. Тобто, зазначеним рішенням не визнавалося за ОСОБА_1 право на конкретне майно в порядку спадкування. Тоді як обсяг спадкового майна та право на нього підлягає встановленню при оформленні спадкових прав у нотаріальному порядку або при наявності спору - в суді за відповідним позовом.

По-друге, районний суд правомірно послався на постанову Полтавського апеляційного суду від 26.09.2019, якою встановлено зі спадкової справи №193, відкритої Четвертою полтавською державною нотаріальною конторою 23.05.2001, що спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_4 , складається із: грошових заощаджень, на які 10.12.2001 відповідачу ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке позивач не оспорював, а також - причепу, на який свідоцтво про право на спадщину видано на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . Іншого рухомого та нерухомого майна спадкодавця ОСОБА_4 не встановлено.

По-третє, свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 скасовано на підставі рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 13.02.2007, оскільки вказана частина квартири була подарована ОСОБА_1 згідно договору дарування від 25.11.1998 і до складу спадщини не входила.

Крім того, на час відкриття спадщини спірний гараж у визначеному законом порядку як об`єкт нерухомого майна зареєстрований не був, а право власності на нього набуто ОСОБА_5 у 2006 році на підставі рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради від 08.06.2006, а отже до складу спадкового майна не входив. Питання щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності на вказаний гараж, про визнання його спільним майном подружжя та про визнання за ОСОБА_1 права власності на відповідну частину гара ОСОБА_9 , останній не порушував.

Не віднесено до спадкового майна також автомобіль ВАЗ 21-61, державний номерний знак НОМЕР_1 , 1988 року випуску, оскільки 27.01.1993 на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.1993 він зареєстрований за ОСОБА_5 . Позивач ОСОБА_1 не звертався із позовом про визнання вказаного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 і ОСОБА_4 та розподілу між спадкоємцями останньої частини, що їй належала на час смерті.

Отже, з урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що без доведення позивачем належності заявленого ним до розподілу майна: автомобіля, гаража та грошових коштів спадкодавцю, та як наслідок, - належності йому права на спадкування відповідної частини спірного майна із відповідною грошовою оцінкою такого майна - позовні вимоги про стягнення із відповідача грошової компенсації частки у вказаному майні є безпідставними.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Задовольняючи апеляційну скаргу відповідача, апеляційний суд скасовує рішення районного суду в частині задоволення позову про стягнення боргу та стягнення із ОСОБА_5 судового збору в сумі 68,90 грн.

Судовий збір у сумі 161,36 грн., понесений ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги, слід віднести за рахунок держави, оскільки позивач ОСОБА_1 звільнений від його сплати на підставі Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376 ч.1 п.3,4, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , - задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 09 жовтня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення у відшкодування боргу 21 650,03 грн. та в частині стягнення із ОСОБА_5 судового збору скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в зазначених вимогах за безпідставністю.

Виключити із мотивувальної частини рішення посилання районного суду на відсутність належного розрахунку інфляційних втрат, як одну з підстав для відмови в позовних вимогах щодо стягнення інфляційних втрат.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Судовий збір у сумі 161,36 грн., понесений ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги, компенсувати за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05.03.2021.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді П.С. Абрамов

С.М. Бондаревська