Номер провадження: 22-ц/813/7182/21
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Артеменко І. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк»» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 січня 2021 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

08 вересня 2020 року АТ «Акцент-Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору №SAMABWFC8 від 30.04.2018 року відповідач отримав у позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 46,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, що викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач кредит та відсотки за кредитом не сплачує, у зв`язку з чим Банк звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість у розмірі 48 219, 21 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 січня 2021 року у задоволенні позову АТ «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Акцент-Банк»» ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 січня 2021 року та постановлення нового, яким позовні вимоги Банку задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги АТ «Акцент-Банк» зазначає, що суд не мав жодних підстав відмовляти у зазначених вище вимогах, оскільки сторонами, відповідно до підписаного відповідачем «паспорту споживчого кредиту» було погоджено розмір відсотків за користування кредитом, строки платежів та інше. Крім того, апелянт вважає, що, відмовляючи у стягненні відсотків по кредиту, місцевий суд допускає грубе порушення основоположних норм банківського кредитування. Окрім того, апелянт зазначає, що своїм підписом під ретельно прочитаним кредитним договором позичальник підтвердив факт виконання банком усіх переддоговірних формальностей, щодо яких є застереження у чинному на той час законодавстві. Окрім того апелянт звертає увагу на проведення п.п.6, 9 Розділу IV Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання та повідомлення відповідачем органи поліції про факт крадіжки телефону зі спливом майже пів-року від зазначених подій.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 17.06.2021 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 17.06.2021 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.03.2021 року (а.с.73-74), з направленням учасникам справи копії цієї ухвали, копії апеляційної скарги та надання строків відповідачу для надання свого відзиву на апеляційну скаргу. Проте, відповідач ОСОБА_1 довгий час не отримував копії вказаних документів, що не давало суду апеляційної інстанції права розглянути справу в апеляційному порядку у встановлений законом строк.

Враховуючи викладене, а також повернення поштової кореспонденції, направленої на адресу відповідача ОСОБА_1 , була витребувана адресна довідка про місце його реєстрації (а.с. 81).

03.06.2021 року на електронну адресу Одеського апеляційного суду надійшла відповідь з Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, згідно якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 07.02.2008 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 82-83).

Однак, за вказаною адресою поштова кореспонденція так і не була отримана відповідачем ОСОБА_1 , оскільки направлення поштової кореспонденції на адресу відповідача повернулось з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.78-79).

У відповідності до ч.1 ст. 131 ЦПК України повістка-повідомлення ОСОБА_1 , вважається доставленою.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив із того, що позивачем достеменно не доведено факт отримання вказаних кредитних коштів саме відповідачем та його згоду на таке збільшення, існування між сторонами будь-яких договірних зобов`язань за вказаним кредитним договором після 28.12.2018 року (дати закриття кредиту). Доказів того, що картка була пролонгована відповідачем та останній свідомо та особисто виявив бажання на отримання кредитних коштів, позивачем не надано.

Однак апеляційний суд не може погодитись із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 30 квітня 2018 року між ПАТ «Акцент-Банк», правонаступником якого є АТ «Акцент-Банк», укладено кредитний договір з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого останній отримав кредит, шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Акцент-Банку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

У заяві зазначено, що відповідач згоден із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді.

Факт укладання даного договору відповідачем визнається.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 17.08.2020 року становить 48 219, 21 грн., з яких: 35 536, 73 грн. заборгованість за кредитом; 12 682, 48 грн. заборгованість за відсотками.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору. При цьому відповідач, як сторона кредитного договору зобов`язаний повернути позивачу одержаний кредит та сплатити відсотки (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. У разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки (пені).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Ч.ч. 1,2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову у повному обсязі через недоведеність погодження сторонами умов договору кредитування не відповідає діючому цивільному законодавству та матеріалам справи. Апеляційний суд погоджується із зауваженням суду першої інстанції про те, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Акцент-Банку, який міститься у матеріалах справи не містить підпису відповідача. Втім, висновок суду першої інстанції про те, що сторонами не було погоджено істотних умов договору є помилковим.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що як вбачається з «Паспорту споживчого кредитування», підписаного відповідачем, сторони погодили істотні умови договору, а саме розмір процентів за користування кредитом, а також розмір процентної ставки, що застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Хоча відповідач і наполягав на тому, що у період із 24.11.2019 року по 25.11.2019 року у нього було викрадено мобільний телефон та через електронний доступ А-Банк було збільшено кредитним ліміт до 35 536 грн. та знято відповідну суму третіми особами (він дану суму коштів не знімав), проте належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин, ані протягом розгляду даної справи у суді першої інстанції, ані у суді апеляційної інстанції не надав. Доводи відповідача про недоведеність позову зводяться виключно до недоведених припущень.

Щодо посилань відповідача на його звернення з приводу викрадення телефону до правоохоронних органів 26.03.2020 року та внесена його заяви до ЄРДП за номером кримінального провадження №0000589, які суд першої інстанції прийняв до увагу та вважав, що відповідні обставини підлягають спростуванню позивачем, апеляційний суд зазначає наступне.

Сам факт внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом фактом вчинення злочину. Внесення відомостей до ЄРДР, відповідно до положень ч. 2 ст. 214 КПК України, лише визначає момент початку досудового розслідування.

Виходячи з аналізу Положення про ЄРДР, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298, та ч. 5 ст. 214 КПК апеляційний суд підкреслює, що витяг з ЄРДР, долучений відповідачем до відзиву на позовну заяву, не є процесуальним джерелом доказів, оскільки реєстр є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру.

Суд першої інстанції вищенаведеного не врахував. Окремо апеляційний суд зауважує, що позиція сторони відповідача не може ґрунтуватись виключно на запереченні обставин та відповідних ним доказів, а кожне з заперечень повинно так само доводитись ним належними та допустимими доказами.

Тож, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач довів обставини, з якими закон пов`язує можливість стягнення заборгованості за кредитним договором.

Доводи відповідача не містять посилання на належні та допустимі докази, які б підтверджували факт того, що період із 24.11.2019 року по 25.11.2019 року у нього було викрадено мобільний телефон та через електронний доступ А-Банк було збільшено кредитним ліміт до 35 536 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, викладених у апеляційній скарзі.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга АТ «Акцент-Банк» підлягає задоволенню, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 січня 2021 року - скасуванню, з постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь АТ «Акцент-Банк» сплачений судовий збір, при зверненні до суду з позовом у розмірі 2102 грн. (а.с. 19), та при подачі апеляційної скарги у розмірі 3153 грн. (а.с. 67), а всього в розмір 5255 грн.

Крім того, оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 січня 2021 року скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк»»,ЄДРПОУ 14360080, заборгованість за кредитним договором №SAMABWFС8 від 30.04.2018 року у розмірі 48 219,21 грн (сорок вісім тисяч двісті дев`ятнадцять гривень 21 копійка) з яких:35 536, 73 грн (тридцять п`ять тисяч п`ятсот тридцять шість гривень 73 копійки) заборгованість за кредитом; 12 682, 48 грн (дванадцять тисяч шістсот вісімдесят дві гривні 48 копійок) заборгованість за відсотками.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк»», , сплачений за подання до суду позову, а також за подання апеляційної скарги у загальній сумі 5 255 грн (п`ять тисяч двісті п`ятдесят п`ять гривень).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду: І.А. Артеменко

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький