ПОСТАНОВА

Іменем України

24 лютого 2021 року м. Кропивницький

справа № 383/1264/19

провадження № 22-ц/4809/445/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Деменко О.І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27 листопада 2020 року у складі судді Адаменко І.М.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 04.10.2013 ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач зазначив, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Памяткою клієнта «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості і зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала.

У зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 31.08.2019 утворилась заборгованість у розмірі 60234,09 грн, яка складається з наступного: 1863,01 грн - заборгованість за кредитом; 53133,51 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1893,09 грн - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 2844,48 грн - штраф (процентна складова), яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.

Позивач просив стягнути суму боргу та сплачений судовий збір в розмірі 1921,00 грн.

21 грудня 2019 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву про визнання договору недійсним.

В обгрунтування зустрічного позову вказала, що будучи неповнолітньою у віці 17 років, без згоди та повідомленя батьків - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 04.10.2013 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у відділенні ПриватБанку в місті Миколаєві та отримала кредит у розмірі 2000 грн.

Вважає, що укладений між нею та АТ КБ «ПриватБанк» договір є недійсним з часу його укладення, оскільки вона не мала повної цивільної дієздатності на укладення кредитного договору. В зв?язку із зазначеним, просила визнати недійним кредитний договір №б/н від 04 жовтня 2013 року з часу його підписання.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 18 лютого 2020 року об`єднано зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 з первісним позовом АТ КБ «ПриватБанк» та здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження цивільної справи до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним задоволено повністю. Визнано недійсним кредитний договір № б/н від 04 жовтня 2013 року укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» з часу його підписання, тобто з 04 жовтня 2013 року.

Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн та вирішено питання про розподіл між сторонами витрат по сплаті судового збору.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на п.4 ч.1 ст. 32 ЦК України, згідно якої фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).

Положеннями Глави 6 Постанови НБУ № 492 від 12.11.2003 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» встановлено, що неповнолітні особи віком від 16 до 18 років відкривають поточні рахунки в загальному порядку, встановленому для повнолітніх осіб.

Згідно з п.2.2 р.2 Постанови НБУ від 17.12.2003 № 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», ідентифікація клієнта не є обов`язковою, якщо клієнт вже має рахунки в цьому банку і був раніше ідентифікований відповідно до вимог законодавства України.

Зазначає, що підписуючи Анкету-Заяву, відповідач пройшла ідентифікацію в Банку, а тому повторне заповнення будь-яких Анкет-Заяв або підписання інших додаткових документів не вимагалося згідно до процедури, що затверджена наказами по Банку, що не суперечить чинному законодавству.

На підставі вказаної Анкети-заяви відповідачеві 04.10.2013 відкрито картковий рахунок НОМЕР_1 та встановлено кредитний ліміт в розмірі -0,00 грн. 27.11.2013 відповідачеві встановлено початковий кредитний ліміт в розмірі - 2000,00 грн, що підтверджується банківською випискою.

Позивач зауважує, що відповідальність клієнта настає в момент використання кредитного ліміту - як тільки клієнт самостійно підтверджує проведення операції в рахунок ліміту шляхом введення ПІН - коду (в банкоматах) або підписанням чека (розрахунок через РОS-термінал торгової точки), саме в цей момент здійснюється перехід коштів у володіння позичальникові.

Так, з виписки та із розрахунку заборгованості чітко вбачається, що відповідач картковим рахунком почала користуватися 04.10.2013 (особистими коштами), а користуватися кредитними коштами почала 13.12.2013 тобто тоді, коли досягла повноліття та мала повну цивільну дієздатність, була здатна в повному обсязі усвідомлювати свої дії та передбачати їх наслідки.

Із виписки вбачається, що відповідач знімала кредитні кошти потім частково погашала заборгованість за договором і знову користувалася кредитними коштами.

Вважає, що Банком надані суду первинні бухгалтерські документи про видачу та сплату коштів за кредитним договором. Надана виписка по карткових рахунках та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором перед відповідачем виконав, а саме, надав кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку відповідача після досягнення ним повноліття.

У свою чергу, відповідач належним чином умови договору щодо своєчасного повернення грошових коштів не виконує, через що виникла заборгованість перед Банком, що підтверджується наданим розрахунком заборгованості.

Розрахунок заборгованості відповідачем не оскаржувався. Доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідачем надано не було.

За таких обставин вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість у повному обсязі.

Крім того, звертає увагу апеляційного суду, що ОСОБА_1 не надала докази, що підтверджують оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Вважає, що відшкодування понесених відповідачем адвокатських витрат у розмірі 10000,00 грн не відповідає критеріям розумності, співмірності та справедливості і не підлягає стягненню.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що мотиви та підстави, зазначені в апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими, натомість рішення суду законне обґрунтоване та таке, що повністю відповідає чинному законодавству.

Зокрема вказує, що скаржник не спростовує встановлені судом першої інстанції обставини щодо її неповнолітнього віку на час укладення кредитного договору, відсутність на вчинення оспореного нею правочину згоди її батьків та які наслідки це має для вирішення спору судом.

Судом першої інстанції встановлено такі обставини

Судом встановлено, що 04.10.2013 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

На підтвердження факту отримання кредиту ОСОБА_1 позивачем також надано виписку за договором №б/н станом на 30.07.2020 року (а.с.44-46 том №2), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с.57 том №2), довідку про видані за договором картки клієнту (а.с.58 том №2), розрахунок заборгованості за договором (а.с.61-62 том №1), та з яких вбачається, що остання сума погашення боргу відповідачем була здійснена 25.08.2016 року.

Але, суд встановив, що надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Витяг з Умов і Правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача про ознайомлення з ними..

Також судом встановлено, що на час виникнення договірних зобов`язань ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була неповнолітньою та мала 17 років, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 видане 23 грудня 1995 року виконкомом Веселівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, зроблено відповідний запис за №10.

Відповідно до паспорту серії НОМЕР_3 виданого Бобринецьким РВ УМВС України в Кіровоградській області від 21.01.2012 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована по АДРЕСА_1 .

Згідно студентського квитка серії МК № 09827181 виданого 01.09.2013 ОСОБА_1 навчалася на 1 курсі Технолого-економічного коледжу Миколаївського національного аграрного університету на факультеті «Виробництво і переробка продукції рослинництва», денна форма навчання.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Сторони та третя особи, які були належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення кредитної заборгованості та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено кредитний договір в часовий період, коли позичальник ОСОБА_1 була неповнолітньою і не мала повної цивільної дієздатності та не одержала на його укладення згоди своїх батьків і без подальшого їх схвалення, тому на підставі ст.215 ЦК України цей кредитний договір підлягає визнанню недійсним з моменту укладення, а отже відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог банку про стягнення із ОСОБА_1 кредитної заборгованості.

За змістом пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пунктом другим частини першої статті 30 ЦК України визначено, що цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до статті 32 ЦК України, фізична особа від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право:

1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами;

2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом;

3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи;

4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).

Відповідно до частини 2 статті 32 ЦК України, неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Так, на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо отримання кредитних коштів повинна бути згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника.

За правилами частини першої статті 222 ЦК України, визначено, що правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу, тобто якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.

Частиною другою статті 222 ЦК України визначено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Матеріалами справи підтверджується, що 04.10.2013 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальнику надано кредит у розмірі 2000 грн, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (том 1, а.с.13).

Згідно копії паспорту громадянина України, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а. с. 14).

З наведеного вбачається, що на день укладення оспорюваного кредитного договору відповідачу виповнилось 17 років.

Підтвердження того, що батьки надали згоду на укладення кредитного договору матеріали справи не містять.

Встановивши, що відповідач уклала кредитний договір із ПАТ КБ «ПриватБанк» у віці 17 років без згоди батьків та без подальшого його схвалення, маючи при цьому неповну цивільну дієздатність і не маючи права на укладення такого договору самостійно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказаний кредитний договір не відповідає вимогам частини другої статті 203 ЦК України і підлягає визнанню недійсним, а тому відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій в постанові від 23.09.2019, справа 323/3801/16-ц (провадження № 61-32853св1).

Таким чином, судом першої інстанції обгрунтовано задовольнив зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним та відмовив у задоволенні первісно позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення кредитної заборгованості.

Безпідставними є посилання апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» на положення пункту 4 частини першої статті 32 ЦК України, яким передбачено укладання неповнолітньою особою договору банківського вкладу та розпорядження коштами, які знаходяться на вкладному рахунку, оскільки нормами цієї статті визначено неповну цивільну дієздатність осіб від 14 до 18 років, обсяг якої дає право цим особам розпоряджатися своїм заробітком, відкривати вкладні рахунки, накопичувати кошти, тобто вчиняти дії, які позитивно впливатимуть на розвиток фізичної особи та її самостійності, а не право на укладання кредитних договорів.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» також просить скасувати рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу і відмовити у її стягненні, посилаючись, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є недоведеним.

Проте, наявний в матеріалах справи договір про надання правової допомоги від 18.12.2019, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Кондрашовою І.Ю. (том.1, а.с.124,125), детальні описи робіт виконаних адвокатом, при наданні правничої допомогу, у справі із зазначенням витраченого часу та їх вартості (том 1, а.с.218), том 2, а.с.68), квитанція прибуткового касового ордеру № 273 від 21.12.2019 (том 1, а.с.217) є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному в договору розмірі 10000 грн, оскільки цей розмір доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Зокрема, відповідно до розрахунку вартості правничої допомоги за договором від 18.12.2019 ціна послуг за одну годину становить: консультування з приводу збирання доказів - 300,00 грн; підготовка тексту відзиву - 3000 грн, підготовка тексту зустрічної позовної заяви - 3000 грн, консультація з приводу здійснення судочинства - 300 грн, приготування тексту клопотання про прийняття зустрічного позову - 400 грн, здійснення представництва інтересів в суді згідно журналу судового засідання - 3000 грн, (том 2, а.с. 68).

У пункті 4 статті 1, частині третій та п`ятій статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

При встановленні розміру гонорару України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandisрішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Таким чином, задовольняючи заяву ОСОБА_1 та її представника - адвоката Кондрашової І.Ю. (том 1, а.с. 216) про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн, суд обґрунтовано врахував умови договору про надання правової (правничої) допомоги та доведеність понесених витрат.

При цьому, в апеляційній скарзі не наводиться доказів нерозумності цих витрат, їх неспівмірності зі складністю справи та її значенням для позивача.

Разом з тим, загальна сума витрат на адвокатські послуги, передбачена договором, становить 10 000 грн, що не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару. Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними з наданим адвокатом обсягом послуг і відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі немає.

За таких обставин, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 24 лютого 2021 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко