Справа № 316/475/16-ц
Провадження № 2/316/26/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2021 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області

у складі головуючого судді Куценка М.О.

за участю секретаря судового засідання Нестерової Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Енергодара Запорізької області, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу №316/475/16-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення належних до виплат при звільнені сум заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач: ОСОБА_1 звернулася 01.04.2016 р. до Енергодарського міського суду Запорізької області суду з позовною заявою до відповідача: фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (т.1 а.с.1-2), після уточнення якої 10.10.2016 р. (т.2 а.с.68-69), просила суд стягнути з ФОП ОСОБА_3 на її користь: 10749,32 грн. - за 729 відпрацьованих понад робочий час годин за період з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 р.; 3846,75 грн. за 2704 години відпрацьовані у нічний час за період з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 р.; 1467,13 грн. за 175 години відпрацьовані у святкові та неробочі дні за період з 12.04.2012 п. по 13.01.2016 р.; компенсацію за 95 днів невикористаної відпустки в сумі 5112,90 грн.; середню заробітну плату за час затримки розрахунку за 182 робочих дні з 13.01.2016 р. по 11.10.2016 р. в сумі 13535,34 грн., моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що працювала охоронцем на автостоянці у відповідача, як фізичної особи-підприємця, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Трудового договору від 12.04.2012 р. Графік роботи був встановлений доба через три, тобто, з 07 години ранку до 07 години ранку наступного дня, а отже їй повинні були доплачувати за роботу у нічний час у підвищеному розмірі, але не менше 20% тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи в нічний час, однак за весь час роботи з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 р., доплату за роботу у нічний час не здійснювали. Крім того, за весь період роботи у відповідачем їй не надавалась відпустка як інваліду ІІІ групи тривалістю 26 календарних дні. 13.01.2016 р. вона звільнилася за власним бажанням за станом здоров`я, після чого інспекцією Держпраці Запорізької області за її заявою була проведена позапланова перевірка та виявлені порушення трудового законодавства. За результатами перевірки 25.03.2016 р. їй виплачені кошти за листком непрацездатності з 23.12.2015 р. по 04.01.2016 р., що підтверджується листом від відповідача та відомістю на виплату грошей №Ч-00000008. Крім того, листом відповідача від 04.04.2016 р. її було запрошено з`явитися до відповідача для отримання донарахувань по заробітній платі згідно припису головного державного інспектора праці, та 20.04.2016 р. нею отримані кошти в сумі 2999,62 грн. згідно відомості на виплату грошей №Ч-00000013. Вважаючи, що при звільнені з нею не розрахувалися у повному обсязі, зазначає на те, що їй повинен бути сплачений середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені. Крім того, вказує, що протиправними діями відповідача їй завдано моральну шкоду.

Відповідачем ОСОБА_2 було надано до суду письмові заперечення на позовну заяву в яких зазначає, що 12.04.2012 р. між ним та позивачем укладено трудовий договір, яким визначено щомісячну заробітну пату в розмірі 1098 грн. та час виконання робіт за графіком з 08.00 до 08.00 год. наступного дня, але не більше 40 годин на тиждень. Кількість днів відпустки визначена трудовим договором, підписаним обома сторонами. Звільнення позивача відбулося 13.01.2016 р. та цього ж дня з позивачем проведено кінцевий розрахунок за відомостю про виплату №Ч-00000003. В подальшому, за зверненням позивача 22.02.2016 р., Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області було проведено детальну перевірку та по факту виявлення порушень дотримання вимог законодавства України про працю та на його адресу надісланий Припис №08-010-0011/-0040 з вимогою усунути порушення в строк до 22.03.2016 р.. На виконання Припису Управління Держпраці, ним здійснено позивачу доплату за відпрацьовані понад встановленого графіком робочого часу, доплату за святкові дні, сплачено допомогу по тимчасовій непрацездатності, здійснено оплату за роботу в нічний час та за відпрацьовані святкові дні. В задоволенні позовних вимог просить відмовити (т.1 а.с.51-53).

На підставі ухвали Верховного Суду від 24.07.2019 р. (т.2 а.с.173-178), справа надійшла на новий розгляд до Енергодарського міського суду Запорізької області (т.2 а.с.180).

Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області від 03.10.2019 р. по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (т.2 а.с.184).

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 22.06.2020 р. підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду по суті (т.2 а.с.225).

Представником позивача адвокатом Дербун Ф.З. було надано суду розрахунок сум вимог позову (т.3 а.с.4-14).

Позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить проводити розгляд справи без її участі (т.3 а.с.19).

Представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить проводити розгляд справи без його участі (т.3 а.с.21).

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, просить провести розгляд справи у його відсутності (т.3 а.с.22).

Дослідивши матеріали справи, а саме: Трудовий договір від 12.04.2021 р. укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т.1 а.с.3-4, 28-29) (далі Трудовий договір); Трудову книжку на ім`я позивача (т.1 а.с.5-5зворот); Індивідуальну відомость про застраховану особу ОСОБА_1 з Пенсійного фонду України (т.1 а.с.7-7зворот) (далі Індивідуальна відомость); Лист Головного управління Держпраці Запорізької області від 02.03.2016 р. №07/07-21/893 (т.1 а.с.9-зворот) (далі - Лист Головного управління Держпраці №07/07-21/893); Припис №08-010-0011/0040 від 22.02.206 р. Головного управління Держпраці Запорізької області (т.1 а.с.26-27) (далі - Припис №08-010-0011/0040); Штатний розклад (т.1 а.с.30-36зворот); Відомості на виплату грошей за січень, березень 2016 року (т.1 а.с.37-38зворот); Відомості на виплату грошей за березень 2016 року в розмірі 2999,62 коп. як зазначено донарахування згідно припису, отриманих ОСОБА_1 20.04.2016 р. (т.1 а.с.37-38зворот), що визнано позивачем; Розрахунок донарахувань і утримань по зарплаті ОСОБА_1 згідно припису від 22.02.2016 р. наданого відповідачем (т.2 а.с.106); Повідомлення ФОП ОСОБА_2 датоване 04.04.2016 р. про необхідність явки ОСОБА_1 для отримання донарахувань згідно припису (т.1 а.с.60); Накази (розпорядження) про надання відпустки та заяв ОСОБА_1 у період з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 р. (т.1 а.с.41, 44, 47, т.2 а.с.73-80); Відомості на виплату грошей з додатком (т.1 а.с.42-43зворот, 45-46зворот, 48-50зворот, 90-237, т.2 а.с.1-56); Розрахунок суми позову (т.3 а.с.4-14), приходжу наступного висновку.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що передбачено ч.1 ст.13 ЦПК України.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 та 4 ст.77 ЦПК України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ч.2 ст.2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

12.04.2012 р. між відповідачем ФОП ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 , укладено Трудовий договір, згідно умов якого визначено щомісячну заробітну плату в розмірі 1098 грн. та час виконання робіт за графіком з 08-00 години до 08-00 години наступного дня, але не більше 40 годин на тиждень. 16.01.2013 р. позивача звільнено з роботи на підставі ст.38 КЗпПУ (т.1 а.с.5зворот).

22.02.2016 р. ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Держпраці у Запорізькій області зі скаргою щодо порушення її трудових прав на що 22.02.2016 р. Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області проведено детальну перевірку та по факту виявлених порушень вимог законодавства України про працю видано Припис №08-010-0011/-0040 з вимогою усунути порушення у строк до 22.03.2016 р. На виконання вимог Припису №08-010-0011/-0040, відповідачем було проведено доплату позивачу грошових коштів в розмірі 2999,62 грн., що визнається позивачем. Проте така виплата була здійснена лише 20.04.2016 р. про що свідчить відповідний запис на вставному аркуші додатку до Чеку №Ч-00000013 (т.1 а.с.39-39зворот) за повідомленням на адресу позивача направленого відповідачем датоване 04.04.2016 р. (т.1 а.с.60), тобто із пропуском строку визначеного у Приписі №08-010-0011/-0040. При цьому, сама Відомість з додатком на виплату грошей №Ч-00000013, крім посилань «донарахування згідно припису» не містить даних, з яких було б можливо встановити які саме, за який період, в якому розмірі та признання, є складовою вказаних нарахувань що виплачені позивачу, а отже є неможливим співставлення суми нарахування із змістом Припису №08-010-0011/-0040. Розрахунок донарахувань і утримань по зарплаті ОСОБА_1 , наданого відповідачем, як зазначено згідно припису від 22.02.2016 р. (т.2 а.с.106), беззаперечним доказом виконання Припису №08-010-0011/-0040 у повному обсязі бути не може, оскільки він не містить, у тому числі, кількості днів (часів): святкові, надурочні, нічні, розміру із якого виходив відповідач визначаючи зазначені в ньому суми та доказів, які б доводили наданий розрахунок, у тому числі і тих про які зазначено у самому Приписі №08-010-0011/-0040. Інших розрахунків відповідачем суду не надавалось, клопотань про призначення у справі експертиз на доведення своєї позиції суду не заявлялось. Разом з тим, з наведеного, судом достеменно засновано, що затримка розрахунку при звільнені мала місце, що визнано і самим відповідачем, на що вказує і виплата за зазначеною відомістю №Ч-00000013.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Враховуючи вищезазначене, судом встановлено, що відповідачем було порушено приписи законодавства щодо виплати всіх належних позивачці сум у день її звільнення, тобто 13.01.2016 р., що фактично визнано самим відповідачем проведенням виплати за зазначеною Відомістю №Ч-00000013.

Разом з тим, вирішуючи питання в частині стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільнені, суд вважає необхідним вирішити питання в частині уточнених вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача належних сум зазначених позивачем у розрахунку (т.3 а.с.4-14), з цього приводу слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень ст.95 КЗпП України, ст.3 Закону України «Про оплату праці», мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). До мінімальної заробітної плати не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати.

Відповідно до приписів ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про оплату праці», при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.50 КЗпП України, нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.

Відповідно до частин 1, 2 статті 52 КЗпП України, для працівників установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. При п`ятиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує власник або уповноважений ним орган за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації з додержанням установленої тривалості робочого тижня (статті 50 і 51). На тих підприємствах, в установах, організаціях, де за характером виробництва та умовами роботи запровадження п`ятиденного робочого тижня є недоцільним, встановлюється шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. При шестиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи не може перевищувати 7 годин при тижневій нормі 40 годин, 6 годин при тижневій нормі 36 годин і 4 годин при тижневій нормі 24 години.

Позивачем заявляється до стягнення з відповідача 5259,14 грн. за неоплачені понадурочні у період з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 p. на що надано розрахунок (т.3 а.с.7-10).

Відповідно до положень ч.1 ст.62, ч.1, 2 ст.65 КЗпП України, надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня (статті 52, 53 і 61). Надурочні роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів підряд і 120 годин на рік. Власник або уповноважений ним орган повинен вести облік надурочних робіт кожного працівника.

Відповідно до положень ст.106 КЗпП України, за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. За відрядною системою оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, - за всі відпрацьовані надурочні години. У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті.

Зі змісту зазначеного вище Припису №08-010-0011/-0040 (т.1 а.с.26зворот) та Листа Головного управління Держпраці №07/07-21/893 (т.1 а.с.9) з`ясовано, що була встановлена не оплата надурочних годин відпрацьованих позивачем понад встановлений робочий час лише за 2013 рік, а ні як заявляється позивачем за період з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 р.. Та з`ясовано, що позивачем при нормі 2002 години, у 2013 році було відпрацьовано 2016 годин, що на 14 годин перевищує норму тривалості робочого часу, при цьому в п.4 Трудового договору зазначено не більше 40 годин на тиждень.

З даних Індивідуальної відомості за 2013 рік, яка, відповідно до приписів розділу ІІ «Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування» зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2914 р. №785/25562 містить, у тому числі, і відомості про заробітну плату, дохід, грошове забезпечення, допомогу та компенсацію, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, які подаються роботодавцями - підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсації відповідно до законодавства (т.1 а.с.7), дані за 2013 рік по якій знайшли своє відображення у Розрахунку за вказаний рік наданому позивачем (т.3 а.с.7), встановлено, що загальний сукупний дохід отриманий позивачем за 2013 рік становить 13796,76 грн. Підстав для неврахування вказаної Відомості як належного доказу виплачених відповідачем позивачу грошових коштів заробітної плати не встановлено та вказаних в ній даних відповідачем не спростовано. При цьому, за відсутності доказів, що відповідачем було сплачено у 2013 році позивачу за 14 годин роботи понаднормово, у тому числі на день звільнення, відсутність належних доказів у які саме місяці та дні позивачем понаднормово виконувалась робота, при відсутності клопотань про витребування відповідних даних з Головного управління Держпраці Запорізької області, положень ст.106 КЗпП України, судом встановлено, що відповідачем повинно було сплачено позивачу за 14 годин відпрацьованих понаднормово 192,92 грн. (13796,76х2016/2002/2016х2х14). Вирішуючи питання в цій частині, суд вважає можливим врахувати дані виплат здійснених відповідачем понаднормових в розмірі 97,60 грн. за 2013 р. зазначені у наданому відповідачем Розрахунку донарахувань (т.2 а.с.106), враховуючи, що судом з`ясовано, що понаднормові роботи дійсно мали місце лише у 2013 році.

Таким чином, залишились невиплаченими на дату розгляду справи судом, грошові кошти за відпрацьований позивачем понаднормово час у 2013 році в сумі 95,32 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. В задоволенні решти вимог в частині стягнення сум відпрацьованих понаднормово про які зазначає позивач у інші періоди: з 12.04.2012 р. по 31.12.2012 р. та з 01.01.2014 по 13.01.2016 р. за відсутності доказів виконання позивачем таких робіт протягом зазначеного періоду необхідно відмовити. Враховуючи зазначене, ці вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Щодо стягнення на користь позивача недоплачених грошових коштів за роботу у нічний час та за роботу у святкові та неробочі дні в період з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 р., суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частин 1, 3 статті 54 КЗпП України, при роботі в нічний час встановлена тривалість роботи (зміни) скорочується на одну годину. Це правило не поширюється на працівників, для яких уже передбачено скорочення робочого часу (пункт 2 частини 1 і частина 3 статті 51). Нічним вважається час з 10 години вечора до 6 години ранку.

Відповідно до положень ст.108 КЗпП України, робота у нічний час (стаття 54) оплачується у підвищеному розмірі, встановлюваному генеральною, галузевою (регіональною) угодами та колективним договором, але не нижче 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час.

Відповідно до положень ст.73 КЗпП України, у святкові дні, в дні релігійних свят, допускаються роботи, припинення яких неможливе через виробничо-технічні умови (безперервно діючі підприємства, установи, організації), роботи, викликані необхідністю обслуговування населення. У ці дні допускаються роботи із залученням працівників у випадках та в порядку, передбачених статтею 71 цього Кодексу. Робота у зазначені дні компенсується відповідно до статті 107 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.72 КЗпП України, оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.107 КЗпП України, робота у святковий і неробочий день (частина 4 статті 73) оплачується у подвійному розмірі: 1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками; 2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки; 3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму. Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день.

Позивачем надано Розрахунок сум за роботу у нічний час в розмірі 4011,12 грн. та за роботу у святкові та неробочі дні в сумі 1409,95 грн. у вказаний період з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 р. (т.3 а.с.4-14), який відповідачем належним чином не спростовано, а у суду відсутні підстави для неврахування зазначених в ньому даних які стосуються вказаних вимог, враховуючи і те, що доказів які б свідчили на те, що ці нарахування охоплюються відомістю про виплату грошових коштів № НОМЕР_1 в розмірі 2999,62 грн., у тому числі, частково, суду надано не було.

Враховуючи наведене, вимоги позову в цій частині підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання в частині вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 401,15 грн. недоплачених за 7 днів відпустки у період з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 р., як такій, що відпустка надавалась тривалістю 24 календарних дні замість 26 днів, суд дійшов наступного висновку.

З зазначених вище Наказів (розпоряджень) про надання відпустки та заяв (т.1 а.с.41, 44,47, т.2 а.с.73-80) у сукупності з даними п.5 Трудового договору (т.1 а.с.3-4, 28-29) встановлено, що позивачу за відпрацьований період з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 р. надавалась щорічна основна відпустка тривалістю 24 календарні дні. Разом з тим, відповідно до даних листка непрацездатності (т.1 а.с.11), Листа Управління праці та соціального захисту населення ЕМР (т.2 а.с.220), пенсійного посвідчення (т.3 а.с.20), ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи, а ні 2 групи, як про це зазначено представником позивача у Розрахунку (т.3 а.с.4).

Відповідно до ст.74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до частин 1, 3 статті 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. При цьому тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частиною першою цієї статті.

За положеннями Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996 р., який встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам, щорічна основна відпустка (п.1 ч.1 ст.4) надається інвалідам ІІІ групи тривалістю 26 календарних дні (ч.7 ст.6).

Відповідно до ч.5 ст.79 КЗпП України, конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Відповідно до ч.4 ст.24 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Відповідно до приписів ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки», ч.1 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Таким чином, дійсно, за зазначених вище норм права, позивач мала право на щорічну відпустку тривалістю 26 календарних дні.

Разом з цим, ч.2 ст.24 КЗпП України визначено, що при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Виходячи зі змісту зазначених вище норм матеріального права, змісту Трудового договору, заяв про надання щорічної відпустки, наказів (розпоряджень) про її надання, які підписані позивачем, встановлено, що позивачу було відомо про надання їй щорічної відпустки тривалістю 24 календарних дні, на яку вона надала свою письмову згоду. При цьому п.13 Трудового договору містить застереження про те, що підстав для пільг з оподаткування та інших пільг не має (т.1 а.с.28зворот). Доказів, що позивач проінформувала відповідача, протягом спірного періоду про те, що вона є інвалідом ІІІ групи, тобто виконала свій обов`язок визначений ч.2 ст.24 КЗпП України щодо надання і документів про стан здоров`я при укладання Трудового договору, суду надано не було, а судом таких даних не встановлено. Доказів, що відповідач свідомо, при укладанні з позивачем Трудового договору та протягом його дії, знехтував зазначеними приписами ч.7 ст.6 Закону України «Про відпустки», судом не встановлено. З Листа Головного управління Держпраці Запорізької області (т.1 а.с.9) та Припису №08-010-0011/0040 (т.1 а.с.26-27) наявності порушення в частині невиконання положень ч.7 ст.6 Закону України «Про відпустки» не встановлено. Доказів, що позивачем не було використано всі дні відпустки, а відповідачем не було проведено оплату відпусток на користь позивача у повному обсязі, судом встановлено не було. Вимог про визнання умов Трудового договору такими що не відповідають вимога Закону, позивачем не заявлялось, наявності рішень суду за такими вимогами судом не встановлено.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, а отже позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до уточненого Розрахунку позовних вимог, відповідачем не заявляється про стягнення з відповідача на свою користь компенсації 95 днів невикористаної відпустки, а судом з досліджених матеріалів та доказів таких підстав не встановлено.

Крім того, слід зазначити, що відповідно загальнодоступної безкоштовної бази даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України (https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search/person-result) ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) 13.03.2017 р. за власним рішенням припинив підприємницьку діяльність (номер запису: 6002780), таким чином відповідачем у справі на дату її розгляду є фізична особа ОСОБА_2 .

Таким чином, підсумовуючи зазначене вище, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню належні при звільнені до виплат, за період з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 р., грошові кошти у загальному розмірі 5516, 39 грн., які складаються з наступного: 95,32 грн. недоплачені грошові кошти за відпрацьовані 14 (чотирнадцять) надурочних годин у 2013 році; 4011,12 грн. недоплачені грошові кошти за роботу у нічний час в період з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 р.; 1409,95 неоплачені грошові кошти за роботу у святкові та неробочі дні в період з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 р.

Вирішуючи питання в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у період з 13.01.2016 р. по 08.07.2021 р. (включно), суд дійшов наступного висновку.

Зазначеним вище висновком суду встановлено, що відповідачем було порушено приписи законодавства щодо виплати позивачці всіх належних сум у день її звільнення, тобто 13.01.2016 р., наслідки чого визначено вказаними вище положеннями ст.117 КЗпП України.

Слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 р. у справі №1-5/2012.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»№13 від 24.12.1999 р., суд установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обов`язок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні, натомість, відповідачем не надано суду доказів, які б свідчили на те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних їй сум мала місце не з його вини, при цьому, виконанням припису Головного управління Держпраці Запорізької області, відповідачем фактично визнано вину у допущенні такого порушення.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р. (з наступними змінами та доповненнями)(далі - Порядок). Згідно пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Позивач просить суд про стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у період з 13.01.2016 р. по 08.07.2021 р. (включно) в загальному розмірі 101886,90 грн. виходячи із розміру середньоденної заробітної плати в сумі 74,37 грн.

Судом, не встановлено підстав для неприйняття зазначеного позивачем розрахунку середньоденної заробітної плати, який не спростовано відповідачем. Разом з тим, судом з`ясовано, що позивачем допущено помилку у визначенні кількості днів затримки, оскільки в цей період не входить день звільнення працівника, таким чином період за який підлягає стягненню розмір середньої заробітної плати належної до виплати відповідачем позивачу за затримку розрахунку при звільнені позивача, буде становити період з 14.01.2016 по 08.07.2021 р. (включно), тобто 1369 робочих дні, що становить суму у 101812,53 грн. При цьому, суд зауважує, що позивачем розмір середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільнені, визначено без утримання з неї необхідних податків та інших обов`язкових платежів.

У змісті пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. зазначено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а отже, суд в резолютивній частині рішення визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

У в`язку з зазначеним, суд дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний виплатити позивачу суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 14.01.2016 р. по 08.07.2021 р. (включно) після утримання із суми 101812,53 грн. всіх необхідних податків та інших обов`язкових платежів.

Щодо вимоги позову про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000 грн., суд дійшов наступного висновку.

Як визначено у ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В пункті 13 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р., зазначено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин.

Проте, доказів які б підтверджували понесення позивачем моральних страждань та їх обсяг, тяжкості вимушених змін у житті, втрати нормальних життєвих зв`язків, понесення додаткових зусиль для організації свого життя, тощо, суду надано не було, у зв`язку з чим вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.264, п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, при ухваленні рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, про що зазначає у резолютивній частині рішення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» в редакції від 26.09.2015 р. (чинній на дату звернення позивача до суду), судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», розмір судового збору за звернення до суду з позовною заявою майнового характеру яка подана фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів заробітної плати.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про Державний бюджет на 2016 рік», мінімальна заробітна плата з 01 січня становила 1378 грн.

Таким чином, розмір судового збору буде складати не менше 551,20 грн. та не більше 8890 грн.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем заявлялись вимоги: про стягнення належних до виплат сум заробітної плати в загальному розмірі 8081,74 грн. - судовий збір за якою буде становити 808,17 грн.; про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені в загальній сумі 101886,90 грн. і моральної шкоди в сумі 5000 грн., загальна сума яких становить 106886,90 грн. - судовий збір за якими буде становити 1068,87 грн.

Позивачем судовий збір не сплачувався.

Проте, за вимогою про стягнення належних до виплат при звільнені сум заробітної плати, позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Судом, вимогу позову про стягнення належних до виплат сум заробітної плати, задоволено частково на суму 5516,39 грн., виходячи з приписів пропорційності (ст.141 ЦПК України), з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за даною вимогою, пропорційно до задоволеної частини вимог, що становить 551,64 грн. (808,17х5516,39/8081,74), інша сума судового збору - 256,53 грн. підлягає компенсуванню за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст.141 ЦПК України).

Доказів, що позивача звільнено від сплати судового збору за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені в загальній та моральної шкоди матеріали справи не містять.

Виходячи із загального розміру цих вимог позову - 106886,90 грн., суми яку суд визначив для задоволення - 101812,53 грн., вимог пропорційності (ст.141 ЦПК України), з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 1018,13 грн. (101812,53х1068,87/106886,90).

Сума судового збору яка залишилась в розмірі 50,74 грн. враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню з позивача на користь держави.

Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 1569,77 грн., з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 50,74 грн.

Компенсуванню за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України підлягає судовий збір за вимогою про стягнення сум заробітної плати в розмірі 256,53 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 7, 10, 12, 13, 18, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Вимоги позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення належних до виплат при звільнені сум заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 ) - належні при звільнені до виплат за період з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 р. грошові кошти у загальному розмірі 5516 (п`ять тисяч п`ятсот шістнадцять) гривень 39 копійок, які складаються з наступного: 95 (дев`яносто п`ять) гривень 32 копійки недоплачених грошових коштів за відпрацьовані 14 (чотирнадцять) надурочних годин у 2013 році; 4011 (чотири тисячі одинадцять) гривень 12 копійок недоплачених грошових коштів за роботу у нічний час в період з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 р.; 1409 (одну тисячу чотириста дев`ять) гривень 95 копійок недоплачених грошових кошти за роботу у святкові та неробочі дні в період з 12.04.2012 р. по 13.01.2016 р.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 ) - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у період з 14.01.2016 р. по 08.07.2021 р. (включно) в загальному розмірі 101812 (сто одну тисячу вісімсот дванадцять) гривень 53 копійки утримавши з неї всі необхідні податки та інші обов`язкові платежі.

В задоволенні решти частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір в загальному розмірі 1569 (одна тисяча п`ятсот шістдесят дев`ять) гривень 77 копійок.

Стягнути зі ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 ) на користь держави судовий збір в розмірі 50 (п`ятдесят) гривень 74 копійки.

Компенсуванню за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України підлягає судовий збір в розмірі 256 (двісті п`ятдесят шість) гривень 53 копійки за вимогою про стягнення сум заробітної плати.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду (з урахуванням п.п.15.5 п.5 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 р. із змінами та доповненнями).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 14 липня 2021 року.

Суддя: М. О. Куценко