Справа № 459/3014/19 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков Д.І.
Провадження № 22-ц/811/2735/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міськрайонного суду Львівської області від 29 липня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Червоноградської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є основним квартиронаймачем квартири, що знаходиться по АДРЕСА_1 відповідно до ордеру про зайняття жилого приміщення, виданого ОСОБА_1 шахтою № 10 «Великомостівська» 06 січня 1987 року. В зазначені квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Стверджує, що відповідачі багато років у квартирі не проживають, жодним чином в її утриманні, ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймають, у зв`язку з чим завдають позивачу значних матеріальних збитків по утриманню квартири. Зазначає, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20 травня 2016 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та задоволено зустрічні позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення, однак протягом трьох років відповідачі жодних спроб вселення не вчиняли та не зверталися до Червоноградського МВ ВДВС ГТУЮ у Львівській області про примусове виконання рішення суду. Крім того відповідачі виїхали на постійне місце проживання за іншими адресами. З наведених підстав просить визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Рішенням Червоноградського міськрайонного суду Львівської області від 29 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з висновками суду, які не відповідають обставинам справи.

Апелянт стверджує, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Наявність рішення суду про право громадянина користуватися житловим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився. Зазначає, що відповідачі не мають наміру використовувати дану квартиру як житло, а лише бажають зберегти в ній реєстрацію і перешкодити в її приватизації. Звертає увагу, що факт непроживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_2 встановлений актами КП «Червонограджитлокомунсервіс», однак суд першої інстанції не надав оцінку даним доказам. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

19 лютого 2021 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_13 на електронну адресу Львівського апеляційного суду надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні з розгляду кримінальної справи у Бродівському районному суді Львівської області, однак не долучив жодних документів на підтвердження зазначених обставин.

Враховуючи, що представник ОСОБА_1 ОСОБА_13 не долучив жодних доказів на підтвердження поважності причин його неприбуття в судове засідання, колегія суддів вважає, що клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_13 про відкладення розгляду справи слід відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не проживають у спірному помешканні понад шість місяців з поважних причин, відтак відсутні підстави для визнання їх такими, що втратили право на користування квартирою.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно з ч.4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і порядку, передбачених законом.

Статтею 71 ЖК Української РСР врегульовано питання збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Згідно зі ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до роз`яснень п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖКУ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, член сім`ї наймача (колишній член), може бути визнаний таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20 травня 2016 року встановлено, що ОСОБА_1 , як працівнику шахти № 10 «Великомостівська», видано ордер на вселення в квартиру по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З довідки про склад сім`ї № 11562 від 10.09.2019 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_12 .

Обгрунтовуючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилається акт № 340 від 08 серпня 2019 року, складений КП «Червонограджитлокомунсервіс», з якого вбачається, що на час складання акту в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані та фактично проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані за вищезазначеною адресою, однак фактично там не проживають (а.с. 8). Згаданий акт складений в присутності сусідів та ними підписаний.

Аналізуючи даний акт, наданий позивачем, як доказ, на підтвердження тривалої відсунутої відповідачів за місцем їх реєстрації, колегія судів приходить до висновку про те, що такий акт не може бути беззаперечним доказом відсутності відповідачів більше шести місяців за місцем їх реєстрації в спірній квартирі, так як у ньому не зазначено протягом якого часу відповідачі не проживають у спірній квартирі, чи така відсутність протягом шести місяців є безперервною.

Колегія суддів звертає увагу на те, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому розглядаючи позов про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен дослідити обставини, які мають значення для встановлення часу відсутності та причин довготривалої відсутності.

Акт №340 від 08 серпня 2019 року не містить інформації, з якого часу відповідачі відсутні у спірній квартирі, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, позивачем не долучено до позову актів, складених в період відсутності відповідачів, на підтвердження їх тривалої, більше шести місяців, безперервної відсутності у квартирі АДРЕСА_2 .

Матеріалами справи безспірно підтверджується, що відповідачі у справі ніколи не втрачали інтересу до спірної квартири, їх відсутність не була безперервною, так як вони поверталися у спірну квартиру, їх відсутність викликана поважними причинами, пов`язаною в тому числі і конфліктною ситуацією, що виникла між сторонами, на що покликаються відповідачі та підтверджується рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20.05.2016 року, яким встановлено, що ОСОБА_1 чинить відповідачам перешкоди у користування спірною квартирою, у зв`язку з чим його зобов`язано не чинити перешкод, надавши їм ключі від вхідних дверей квартири та вселити ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у вказану квартиру.

Звернення ОСОБА_2 та ОСОБА_5 із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та їх вселення свідчить про те, що вини не втрачали інтересу до спірної квартири.

Судом першої інстанції вірно встановлена та обставина, що тимчасова відсутність відповідачів у спірній квартирі викликана поважними причинами якими, є працевлаштування за межами м. Червонограда Львівської області.

Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, ОСОБА_5 покликається на те, що проживає в орендованій квартирі разом зі своїми дітьми, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , працює за контрактом в Республіці Чехія, відтак періодично перебуває за кордоном на роботі.

Відмітками у закордонному паспорті № FN041725, виданим 10 квітня 2018 року на ім`я ОСОБА_5 підтверджується, що з 01 березня 2019 року по 22 травня 2019 року та з 18 вересня 2019 року по 09 грудня 2019 року перебувала в Республіці Чехія.

ОСОБА_2 10 лютого 2017 року прийнята у виробничий відділ ЗАТ «Картон-поліграф» (Російська Федерація, м. Калуга, вул. Комсомольська роща, 39) на посаду менеджера зміни, де працює і на момент видачі довідки, що підтверджується довідкою № 948 від 26 листопада 2019 року, виданою Закритим акціонерним товариством «Картон-поліграф» (а.с. 110).

За вищенаведеного, колегія суддів не може не погодитися з висновками суду першої інстанції, що відповідачі не проживають в квартирі АДРЕСА_2 з поважних причин, оскільки працевлаштовані в іншій місцевості, і їх відсутність

Належних доказів на підтвердження факту не проживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців матеріали спарив не містять.

Пред`являючи позовні вимоги, ОСОБА_1 просив визнати такими, що втратили право на користування квартирою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , які є неповнолітніми.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , які є неповнолітніми, такими, що втратили право на проживання у спірній квартирі, суд першої інстанції вірно врахував положення Закону України «Про охорону дитинства»,вимоги Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради № 11 від 30.01.2020 року «Про затвердження висновків комісії з питань захисту прав дитини», згідно з яким визнання неповнолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , малолітніх: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , такими, що втратили право на користування житловими приміщеннями в квартирі АДРЕСА_2 , є недоцільним. Слід враховувати і те, що місцем проживання неповнолітніх дітей є місце проживання їх батьків.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у житловому приміщенні без поважних причин, що позивач ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами.

А відтак, встановивши, що відповідачі ніколи не втрачали інтересу до спірної квартири АДРЕСА_2 , їх відсутність викликана поважними причинами, пов`язаними з конфліктною ситуацією, працевлаштуванням ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за межами м. Червонограда і неможливістю щоденного доїзду до місця праці, погоджуються оплачувати частину комунальних послуг, на що позивач не погоджується, належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у них іншого постійного житла на праві користування чи праві власності, позивач не надав, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_9 разом з чоловіком та донькою, ОСОБА_14 , проживає у АДРЕСА_3 , і що ця квартира є її постійним житлом, беручи до уваги те, що неповнолітні діти проживають разом зі своїми батьками, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Слід врахувати, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року ; «Кривіцька та Кривіцький проти України від 02 грудня 2010 року).

За відсутності у відповідачів іншого належного їм на праві власності чи праві постійного користування житла, буде становити для них надмірний тягар, не спів мірний із переслідуваною законною метою та не є необхідним у демократичному суспільстві, а відтак визнання відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою, зважаючи на відсутність іншого житла, буде порушенням їхніх житлових прав, гарантованих державою, відтак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі чинять перешкоди ОСОБА_1 в користуванні спірною квартирою не підтверджуються матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міськрайонного суду Львівської області від 29 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 04.03.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.