Провадження № 2/127/5091/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2021 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

за участю: секретаря Яковенко Д.Д.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном, поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном, поділ майна подружжя, мотивуючи позовну заяву тим, що сторони познайомилися на початку 2003 року та в них склалися фактичні стосунки як у чоловіка та жінки, і майже відразу вони почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Спочатку вони проживали у квартирі відповідача АДРЕСА_1 , де вели спільне господарство, мали спільний бюджет, купували побутову техніку, разом утримували квартиру.

18.12.2003 року на підставі договору міни подружжя придбало нову квартиру АДРЕСА_2 у цьому ж будинку, де вони проживали разом. Відповідно до умов договору відповідач здійснив доплату за вказану квартиру у розмірі 9594,00 грн. Ці кошти були спільними коштами сторін, тому квартира є спільною сумісною власністю сторін.

07.02.2004 року сторони зареєстрували шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилась дочка ОСОБА_5 . Проте, 17.09.2013 року у зв`язку з життєвими обставинами шлюб між ними було розірвано формально без фактичного наміру про розлучення, так як фактично вони проживали однією сім`єю в одній квартирі, мали спільний сімейний бюджет.

В червні 2020 року між сторонами виникла суперечка, в наслідок якої відповідач почав виганяти позивача з квартири. Спроби примиритися виявилися марними. Наразі, ОСОБА_3 постійно принижує ОСОБА_1 як жінку, знаходить приводи для суперечок, докоряє. Право власності позивача на частку в квартирі відповідач не визнає. З метою захисту своїх прав ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовм та просила:

-встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з серпня 2003року по 06.02.2004 року та з 18.09.2013 року по червень 2020 року;

-визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 126/441 частки (12,6 кв.м.) квартири АДРЕСА_3 та провести розподіл спільного майна, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 63/441 частки (6.3 кв.м.) квартири АДРЕСА_3 ;

-стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 всі судові витрати.

Ухвалою суду від 13.01.2021 року було задоволено заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі та накладено арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_3 , в межах позовних вимог, а саме в розмірі 24856,64 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити, з підстав викладених у позові та відповіді на відзив.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, надали відзив, заперечення та пояснили, що дійсно сторони почали зустрічатися в другій половині 2003 року, однак не проживали однією сім`єю, не вели спільне господарство, не мали спільного бюджету, не купували побутову техніку. Належну ОСОБА_3 на праві власності квартиру АДРЕСА_1 на той час він утримував самостійно та самостійно оплачував комунальні послуги, оскільки лише він користувався цією квартирою. Дійсно, на підставі договору міни він здійснив обмін своєї квартири на квартиру під АДРЕСА_2 в цьому ж будинку, доплативши 9594,00 грн. Фактично ці кошти були передані продавцю батьком відповідача ОСОБА_6 та належали останньому від продажу належного йому на праві власності майна. Позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами її твердження, що 12,6 кв.м. у спірній квартирі є спільною сумісною власністю сторін. Відповідач не заперечує факту укладення між сторонами шлюбу та народження в них дочки. Шлюб між сторонами було розірвано не формально, а фактично на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17.09.2013 року. Дійсно, після розірвання шлюбу сторони проживають в одній квартирі, проте не однією сім`єю. Розподіл їх спільно нажитого майна було здійснено ними в добровільному порядку. Після розірвання шлюбу спільного сімйного бюджету в сторін не має, кожен з них проживає окремо в різних кімнатах та має свій бюджет. Позивач приймає участь в сплаті квартирної плати та оплаті комунальних послуг, оскільки вона користується ними. Також представник відповідача зазначив, що договір міни було укладено 18.12.2003 року, а право спільної сумісної власності подружжя, які не перебували в офіційному шлюбі, у законодавстві України з`явилось з 01.01.20004 року із вступом в силу нового Сімейного кодексу України. Договір міни був укладенй під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю, який не передбачав права спільної сумісної власності осіб, які не перебували в офіційних шлюбних відносинах. Правила статтей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються, а тому посилання в позовній заяві на норми вказаних статтей є безпідставними. Як і не підлягають застосуванню до спірних правовідносин і положення ч.3 ст. 368 ЦК України та положення ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71, 163 СК України. Тому, просили відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

З договору міни від 18.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Довгалюк Л.Б., судом встановлено, що відповідач ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розміняли належні їм на праві приватної власності квартири, а саме:

- ОСОБА_7 належну йому квартиру під номером АДРЕСА_5 ;

- ОСОБА_8 належну їй квартиру під номером АДРЕСА_6 (а.с. 18).

Зі змісту договору вбачається, що відповідач володів своєю квартирою під номером 20 на підставі договору обміну від 25.09.1998 року, тобто задовго до знайомства з позивачем.

Відповідно до п. 3договору міни, обмін здійснюється з доплатою громадянином ОСОБА_7 громадянці ОСОБА_8 грошей в сумі 9594 грн.

З технічного паспорту на спірну квартиру вбачається, що квартира складається з двох кімнат житловою площею - 27,6 кв.м., а загальна площа 44,1 кв.м. (а.с. 19-22).

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.09.2013 року у справі №127/11537/13-ц, яке набрало законної сили 28.09.2013 року, було розірвано шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , зареєстрований 07.02.2004 року Міським відділом реєстрації актів громадського стану управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 154 (а.с. 35).

Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про її народження (а.с. 34).

З відмітки зробленої в паспорті громадянина України вбачається, що позивач зареєстрована з 25.01.2005 року в спірній квартирі АДРЕСА_6 (а.с. 12). Аналогічні відомості відображені і в довідці про реєстрацію місця проживання особи від 13.07.2020 року (а.с. 14). Слід відзначити, що відповідач зареєстрований за цією ж адресою проте з 16.01.2004 року (а.с. 15-17).

Сам факт реєстрації сторін та їх дочки в спірній кварирі також підтверджується довідкою Відділу соціального захисту населення №3 (Замостя) Департаменту праці і соціального захисту населення №690 від 26.05.2011 року, довідкою про склад сім`ї №7470 від 09.12.2014 року та довідкою про склад сім`ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги (а.с. 46, 47, 48).

Слід відзначити, що вказані дані різняться з довідкою ТОВ «ЖЕО» №4466 від 17.12.2020 року, в якій вказано, що відповідач зареєстрований в кв. АДРЕСА_2 з 01.06.2004 року, а їх дочка з 26.10.2006 року (а.с. 37).

Також зі змісту акту №13021, складеного ТОВ «ЖЕО» 16.12.2020 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_7 , зареєстровані: позивач, відповідач та їх спільна дочка ОСОБА_10 . Також зазначено, що з грудня 2003 року фактично проживає, а зареєстрована з 25.01.2005 року по сьогоднішній день дружина ОСОБА_1 , зареєстрована і проживає з 29.05.2005 року по сьогоднішній день дочка ОСОБА_5 (а.с. 36).

На підтвердження свого фінансового стану до та під час посвідчення відповідачем договору міни, позивачем надано Відомості з Державнго реєстру фізичних осіб - патників податків з яких вбачається, що ОСОБА_1 за період з 01.01.2002 року по 31.12.2003 року отримувала дохід від 52,00 грн. до 827,47 грн. (а.с. 38-40). Також дані про доходи позивача відображені і в Реєстрі застрахованих осіб (а.с. 41-45).

З приводу квитанцій наданих позивачем (а.с. 49), то суд зазначає, що вони датовані з липня по грудень 2020 роком, тобто поза межами позових вимог, в зв`язку з чим суд не приймає їх до уваги.

Також судом не беруться до уваги платежі про придбання побутової техніки, надані позивачем, оскільки з ни не вбачається ким вони придбавалися, за чиї кошти та побутова техніка не є предметом цього спору.

Суд не приймає до уваги роздруківки фотознімків, оскільки вони не є належними і допустимими доказами.

Суд також не приймає до уваги свідчення свідків брата позивача ОСОБА_11 та батька відповідача ОСОБА_6 , щодо надання ними позики для здійснення сторонами доплати під час міни спірної квартири, оскільки такий факт має бути підтверджений належними та допустимими доказами, а не свідками.

Крім того, слід відзначити, що позивач зазначає про те, що нею було частково надано кошти на доплату квартири, при цьому вона наразі претендує на половину спірної квартири. Відповідач здійснив обміни своєї квартири, яка належала йому задовго до його знайомства з позивачем, а сума доплати була незначною. Таким чином, позивачем не викладено обставин та не надано доказів на їх підтвердження, з приводу претендування саме на половину квартири.

З приводу показів решти свідків, то вони також не беруться судом до уваги, оскільки факти, про які заявляє позивач повинні бути доведені належними доказами, а не ґрунтуватися лише на показах свідків. Крім того, свідки не змогли достеменно підтвердити факт проживання сторін без реєстрації шлюбу, оскільки вони приходили в гості лише на свята, де були присутні сторони. Буденне життя сторін їм не відоме.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України.

Абзацом першим частини другої статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про неможливість встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. Отже, вказана вимога не підлягає до задоволення.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

На підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 63/441 частки спірної квартири позивач мала надати докази, з яких можливо було б встановити факт внесення нею певних коштів на її придбання.

Сам лише факт отримання позивачем заробітної плати не може бути доказом участі у міні спірної квартири, а показання свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у доплаті за договором міни цього нерухомого майна щодо розміру такої участі.

Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до статті 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі статтею 17 Земельного кодексу Української РСР і статтею 14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них статтею 156 Житлового кодексу Української РСР обов`язок.

Зважаючи на викладене вище, дослідивши докази у справі та надавши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд дійшов переконання щодо безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном, поділ майна подружжя, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а також того, що зазначене спірне майно було набуте сторонами внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Частинами 9, 10 ст. 158 ЦПК України визначено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Враховуючи вимоги вказаної вище статті, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ), в межах позовних вимог, застосовані ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.01.2021 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. 112 ЦК УРСР, ст. 17 Закону України «Про власність», ст.ст. 3, 57, 60, 74 СК України, п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 158, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном, поділ майна подружжя відмовити.

Заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ), в межах позовних вимог, застосовані ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.01.2021 року скасувати.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 16.07.2021 року.

Суддя: