КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/7893/2021 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 червня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Ігнатченко Н.В., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «Омега» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

УСТАНОВИВ:

в березні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, в обгрунтування якого зазначив, що 13 лютого 2019 року о 08 год. 42 хв. в м. Києві по вул. Столичне шосе (Набережно-Печерська дорога, 10) відбулась ДТП за участю автомобілю «Audi» н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та його автомобіля «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 .

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 752/3752/19 від 18 березня 2019 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПрАТ АСК «Омега» згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК/8507544.

ОСОБА_3 звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, однак останньою у виплаті було відмовлено, оскільки відповідачем не було вчасно проведено обов`язкову реєстрацію ТЗ.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди - 67 186,98 грн., моральної шкоди - 5 000,00 грн. та судові витрати.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 квітня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у відшкодування матеріальної шкоди - 67 186,98 грн., у відшкодування моральної шкоди - 5 000,00 грн., а всього - 72 186,98 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 768,40 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позовних вимогах в повному обсязі. Також, просить апеляційний суд стягнути з ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в розмірі 9 000,00 грн.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована полісом обов`язкового страхування АК/8507544 і саме на страховика покладається обов`язок відшкодування шкоди внаслідок неправомірних дій страхувальника.

Крім того, посилання позивача на практику Верховного суду про абсолютне право потерпілого на відшкодування шкоди є помилковими, оскільки дана практика втратила свою силу, оскільки їй на зміну прийшло рішення №755/18006/15-ц від 04 липня 2018 року, яке відступило від зазначеного висновку про право потерпілого

Також, в апеляційній скарзі зазаначено, що доводи ПрАТ «СК «Омега» про те, що автомобіль «Аudі», н.з НОМЕР_1 був завезений ОСОБА_4 , а керував автомобілем ОСОБА_1 і нібито не можна стверджувати про законність користування таким автомобілем, посилаючись на статтю 380 Митного Кодексу України, не заслуговують на увагу, оскільки вказана норма закону дозволяє особі, яка ввезла транспортний засіб на територію України, цілком правомірно передавати його іншій особі.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилається на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2019 року у справі № 910/14693/17 та на правову позицію висловлену у постанові Верховного Суду у справі № 748/1893/18 від 05 лютого 2020 року.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що транспортний засіб «Audi» н.з. НОМЕР_1 зареєстрованим у встановленому законодавством порядку не був, тому у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, відтак компенсацію шкоди має здійснювати відповідач, як особа, яка завдала шкоду.

Крім того, суд першої інстанції дійшов до висновку, що дії відповідача, котрий вчинив ДТП, призвели до моральних страждань позивача, змусили його змінити звичний склад життя, організація його життя вимагала додаткових вимушених зусиль, що приносили позивачу страждання та душевний біль.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 13 лютого 2019 року о 08 год. 42 хв. в м. Києві по вул. Столичне шосе (Набережно-Печерська дорога, 10) відбулась ДТП за участю автомобілю «Audi» н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та його автомобіля «Hundai» д/н НОМЕР_2 .

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 752/3752/19 від 18 березня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 6, 9).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на викладене, вина ОСОБА_1 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є доведеною.

На момент дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб «Audi» н.з. НОМЕР_1 був застрахований у ПрАТ АСК «Омега», згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК/8507544 (а.с. 10, 11).

13 лютого 2019 року позивач звернувся до АСК «Омега» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та 20 лютого 2019 року рекомендованим листом направив заяву про виплату страхового відшкодування (а.с. 12-14).

Згідно звіту № 91/02-19 про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу від 25.02.2019 року, складеного ТОВ «Клевер Експерт», вартість матеріального збитку складає 67 186,98 грн. (а.с. 15-30).

18 березня 2019 року АСК «Омега» відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на норми ст. ст. 1, 5, 6, 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки водій ОСОБА_1 на час настання ДТП не був законним володільцем та правомірним користувачем транспортного засобу «Audi» н.з. НОМЕР_1 , а тому не є особою, відповідальність якої застрахована згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК/8507544 (а.с. 31).

27 березня 2019 року позивачем було подано скаргу на неправомірні дії АСК «Омега» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (а.с. 33-35).

Листом від 23 квітня 2019 року Нацкомфінпослуг повідомило позивача, що відсутнє підтвердження правомірності володіння транспортним засобом ОСОБА_1 , а тому в діях страховика відсутні порушення (а.с. 36-37).

08 травня 2019 року позивачем здійснено запит до Державної фіскальної служби України з проханням надати інформацію про сплату митних платежів за розмитнення іноземного транспортного засобу «Audi» н.з. НОМЕР_1 громадянином ОСОБА_1 (а.с. 38).

27 травня 2019 року Державна фіскальна служба України підтвердила, що митне оформлення зазначеного в запиті транспортного засобу було здійснено 25 січня 2019 року зі сплатою митних платежів в повному обсязі Київською митницею ДФС (митна декларація № UА125010/2019/1149 від 25 січня 2019 року) (а.с. 39).

27 вересня 2019 року АСК «Омега» вдруге відмовила позивачу у виплаті страхове відшкодування, оскільки ОСОБА_1 не було вчасно проведено обов`язкову реєстрацію ТЗ, також звернуто увагу на те, що тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб (а.с. 42).

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Пунктом 6 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування.

У відповідності зі статтею 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставами для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

- навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку;

- вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону);

- невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди;

- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Вищевказаний перелік для відмови у виплаті є вичерпним, тому судова колегія вважає, що ПрАТ СК «ОМЕГА» безпідставно відмовила ОСОБА_3 у виплаті страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц зробила правовий висновок, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Таким чином, саме на третю особу як страховика відповідача покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування.

В матеріалах справи наявні звернення позивача до страховика, в якого ОСОБА_1 застрахував свою цивільно-правову відповідальність, однак страхового відшкодування ним отримано не було. Дані обставини не заперечував і сам позивач.

Матеріали справи також не містять доказів отримання позивачем страхового відшкодування в порядку, передбаченому Законом України стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З матеріалів справи вбачається, що поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК/8507544 станом на день дорожньо-транспортної пригоди був чинним, що не оспорюється сторонами даної справи, зокрема ПРАТ СК «ОМЕГА».

За таких обставин пред`явлення вимог до відповідача ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом «Audi» н.з. НОМЕР_1 , щодо якого укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, до моменту визначення обсягу відповідальності страховика, є безпідставним та передчасним.

Дані обставини були залишені поза увагою суду першої інстанції і безпідставно стягнуто із відповідача на користь позивача майнову шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Як на підставу для стягнення страхового відшкодування з ОСОБА_1 а не з ПРАТ СК «ОМЕГА» суд першої інстанції зазначив, що на момент ДТП транспортний засіб «Audi» н.з. НОМЕР_1 зареєстрованим у встановленому законодавством порядку не був, тому у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування.

Судова колегія критично відноситься до вказаного, оскільки транспортний засіб «Audi» н.з. НОМЕР_1 був застрахований без відповідної реєстрації органами МВС України, так як був ввезений на митну територію України для особистого користування.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема, порядок виплати такого відшкодування та дії сторін при настанні страхового випадку, регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон).

Стаття 1 Закону (тут і далі в редакції, чинній на момент виплати позивачем страхового відшкодування) встановлює, що володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Згідно з ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Враховуючи, що матеріли справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_1 неправомірно володів автомобілем «Audi» н.з. НОМЕР_1 під час скоєння ДТП, його володіння забезпеченим транспортним засобом під час ДТП вважається правомірним.

При цьому, щодо відмови ПрАТ СК «ОМЕГА» від 27 вересня 2019 року №1799, що тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби для особистих потреб, колегія суддів вважає, що порушення митних правил ввезення автомобілів на територію України може бути предметом адміністративної відповідальності особи, яка ввезла такий транспортний засіб, проте вказані обставини не є підставою звільнення від цивільної відповідальності учасників страхових відносин відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».

До того ж, Митним кодексом України не встановлено безумовної заборони користування таким транспортним засобом особами, які не ввозили його на митну територію України.

Відповідно до п 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Отже, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується.

Вказана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 квітня 2019 року у справі № 910/14693/17.

Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції, не встановивши всіх обставин справи, прийшов до передчасних висновків про стягнення страхового відшкодування саме з ОСОБА_1 , як з винуватця ДТП.

Не можна також погодитися із висновками суду першої інстанції про задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, розмір якої позивачем визначено в розмірі 5 000,00 грн, суд першої інстанції жодним чином не мотивував своє рішення та не зазначив, в чому полягають душевні страждання, які, на думку суду, поніс позивач, не дослідив обставини, які підлягають дослідженню згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Крім того, пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Оскільки позивачем не підтверджено завдання відповідачем майнові шкоди в заявленому розмірі, підстави для відшкодування моральної шкоди на його користь також відсутні.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із позивача на користь відповідача судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 1152,60 грн.

Щодо заявленої представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вимоги про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктами 1,4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частинами 2, 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічні висновки викладені у постановіВерховного Суду у справі №922/445/19 від 03 жовтня 2019 року.

В апеляційній скарзі вказано, що вартість послуг адвоката визначена в додатку №1 від 25 листопада 2020 року до договору №25/11/20-ЦС про надання правової допомоги щодо складення процесуальних документів в суд І інстанції та складання апеляційної скарги складає 7 500 грн. 00 коп., участь адвоката в судовому засіданні в межах м. Києва складає 1 500 грн. 00 коп. (вартість зазначена за 1 судове засідання, вартість судового засідання не сплачується адвокату лише у випадку, якщо судове засідання не відбулось з вини адвоката).

Із прибуткового касового ордеру №25/11/20-2 вбачається, що ОСОБА_2 прийнято від ОСОБА_1 7500,00 грн. (а.с. 95).

Відповідно до протоколу судового засідання Голосіївського районного суду м. Києва від 17 березня 2021 року, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 був присутнім в судовому засіданні під час розгляду заяви останнього про перегляд заочного рішення від 29 квітня 2020 року у даній справі з 09 год. 23 хв. по 09 год. 48 хв. (а.с.132-134).

До апеляційної скарги представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 долучено три акти виконаних робіт від 11 грудня 2020 року, від 17 березня 2021 року (представництво інтересів замовника в Голосіївському суді м. Києва) та від 06 квітня 2021 року (а.с.148-150).

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року по справі 755/9215/15-ц ВП ВС роз`яснила, що положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» 536/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що сплачена ОСОБА_1 сума за надання адвокатом правничої допомоги підлягає стягненню з позивача в розмірі 9 000,00 грн.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення новогорішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 квітня 2020 року скасувати, ухвалити по справі нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «Омега» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 10 152,60 грн. (десять тисяч сто п`ятдесят дві гривні шістдесят копійок), які складаються із витрат на правничу допомогу в розмірі 9 000,00 грн. (дев`ять тисяч гривень) та судового збору в розмірі 1152,60 грн. (одна тисяча сто п`ятдесят дві гривні шістдесят копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_3 .

ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_4 .

Повний текст постанови складений 17 червня 2021 року.

Судді: Д.О. Таргоній

С.А. Голуб

Н.В. Ігнатченко