Справа № 346/3346/19
Провадження № 2/346/84/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі: головуючого судді Беркещук Б.Б.,

секретаря Копильців І.М.,

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

законного представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Виконавчий комітет Матеївецької сільської ради об"єднаної територіальної громади, Служба у справах дітей Матеївецької сільської ради об"єднаної територіальної громади Коломийського району про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , відповідно до договору дарування житлового будинку від 08.10.2003 року. Згідно довідки виконкому Матеївецької сільської ради ОТГ № 229 від 08.04.2019 р у будинку зареєстровані: ОСОБА_1 , 1954 р.н, ОСОБА_7 ,1962 р.н. , відповідачі ОСОБА_5 , 1996 р.н. та ОСОБА_6 , 2006 р.н.

Вказує, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 не є членами її сім`ї, їх реєстрація у спірному будинку це прояв доброти та розуміння з її, позивача сторони. У 2006 році мама відповідача ОСОБА_9 прийшла до неї вагітна і сказала, що не має де жити, тому вона пожаліла та зареєструвала її у своєму будинку. Вона, позивач прихистила ОСОБА_10 оскільки та перебувала у скрутному становищі та без притулку .Після смерті ОСОБА_11 у січні 2018 р. діти останньої ОСОБА_8 та ОСОБА_12 залишили будинок, що в АДРЕСА_1 . ОСОБА_12 після смерті матері проживає зі своїм біологічним батьком. Відповідач ОСОБА_13 одружився та проживає в Ковалівці Коломийського району. Зазначає, що на сьогоднішній день відповідачі не проживають у цьому будинку з січня 2018 року , участі в його утриманні та благоустрої не беруть, не сплачують комунальні платежі, особисті речі відсутні. В добровільному порядку зняти їх з місця реєстрації не можливо, оскільки вони не бажають цього робити. Реєстрація відповідачів позбавляє можливості її як власника, права в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Зазначила, що жодних коштів від ОСОБА_9 за відчуження спірного будинку, вона, позивач не отримувала, про нібито перерахунок коштів на її рахунок вперше дізналася в судовому засіданні, та про рішення виконкому № 12 про закріплення за ОСОБА_12 житла за адресою АДРЕСА_1 на праві користування , їй також не було відомо. Не заперечила щодо проведених ремонтних робіт у спірному житлі, здійсненого благоустрою, однак не вбачала необхідності у їх проведенні матір ю відповідачів.

Просить суд визнати відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування житлом у будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Законний представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_3 позов не визнала , зазначила, що позивач залишила хату без належних умов для проживання та проживала у і іншій області, а ОСОБА_9 в спірному житлі зробила ремонти. Дитина ОСОБА_9 - відповідач ОСОБА_6 має статус дитини-інваліда віком до 18 років та дитини- ОСОБА_14 . Після смерті матері ОСОБА_9 відповідач неповнолітня ОСОБА_12 тимчасово проживає у с. Рожнів Косівського району з ними. За ОСОБА_15 закріплене житло для користування за адресою АДРЕСА_1 згідно рішення виконавчого комітету Матеївецької сільської ради ОТГ від 26.02.2018р.

Представник служби у справах дітей Матеївецької сільської ради позов не визнала, пояснила, що їм відомо що ОСОБА_9 та її діти вони ж відповідачі по справі проживали в АДРЕСА_1 , батько записаний відповідно до ст..135 ч.1 Сімейного кодексу . Сільська рада цій сім`ї надавала неодноразово допомогу. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_9 та 26.02.2018 р. відповідачу ОСОБА_15 надано статус дитини-сироти, рішенням виконкому № 12 закріплено за відповідачем ОСОБА_15 житло на праві користування за адресою АДРЕСА_1 . У квітні 2018 року ОСОБА_12 тимчасово влаштували у сім`ю родичів її батька, де вона і проживає з того часу. Як їй відомо, ОСОБА_5 не проживає в АДРЕСА_1 тривалий час.

Допитана в судовому засіданні неповнолітня ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 суду пояснила, що мати ОСОБА_9 їй розповідала, що позивач ОСОБА_16 дозволила їй проживати в своєму будинку в АДРЕСА_1 , бо мама не мала ніякого житла. Її мати зробила ремонти у спірному житлі: вклала євровікна, побілку, встановила паркан, браму, поштукатурила будинок, провела воду, накрила криницю. Ствердила, що її мама платила кошти за проживання у спірному житлі позивачу. Як їй відомо, мати сплачувала кошти позивачу як за проживання у спірному житлі так і за спірний будинок, а також з наданої згоди позивачем повинна була переоформити спірний будинок на своє ім я через що вони звертались у різні інстанції для вирішення даного питання. Однак у зв язку із смертю не встигла здійснити згадане переоформлення спірного будинку на своє ім я. Після смерті матері вона, ОСОБА_12 , забрала речі першої необхідності ї переїхала до свого біологічного батька в с. Рожнів Косівського району, де і проживає по даний час. Ствердила, що у спірному житлі залишились ще їх відповідачів речі, котрих позивач повикидала з будинку і знищила. Пояснила, що зі слів матері, їй відомо, що остання сплатила позивачу вартість за спірне домоволоління.

Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов таких висновків .

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог оцінюється судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 , що стверджуєтьсядублікатом договору дарування житлового будинку від 08.10.2003 року, посвідченого 05.11.2018р. приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Трачук О.В. за № Д-1998. витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу 164365063 від 22.04.2019р. та випискою з інвентаризаційних матеріалів ОКП Коломийське МБТІ вих№ 62853 від 05.11.2018 (а.с.а.с.7-8,9,10).

Встановлено також, що відповідачі по справі ОСОБА_5 , неповнолітня ОСОБА_6 та їх мати ОСОБА_17 вселилися у спірне житло, проживали в ньому, користувалися, а також були зареєстровані зі згоди позивача ОСОБА_1 , чого остання не заперечила у судовому засіданні.

Як видно з довідки № 229 від 08.04.2019 р. Матеївецької сільської ради ОТГ за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , чоловік - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідачі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( дитина-сирота, яка має право на проживання та користування даним житлом) (а.с.11).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного і соціального розвитку.

Також ч.ч.1-3ст.32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» визначено, що за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування за місцем знаходження житла дітей несуть відповідальність за збереження зазначеного у частині першій цієї статті житла і повернення його дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа після завершення терміну перебування у сім`ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім`ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей.

Отже, законодавством України визначено порядок збереження майна дитини до досягнення нею повноліття, а органи місцевого самоврядування виступають гарантом збереженням зазначеного майна.

Встановлено, що мати відповідача ОСОБА_18 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 про що 02 січня 2018 року складено відповідний актовий запис № 1(а.с.136).

З довідки №541/2.2-03 від 15.04.2021, виданою виконкомом Рожнівської сільської ради Косівського району вбачається, що неповнолітня ОСОБА_6 тимчасово проживає за адресою АДРЕСА_2 (а.с.168).

З медичного висновку КНП "Косівська центральна районна лікарня" Косівської районної ради № 101/19 від 28.08.2019 видно, що відповідач ОСОБА_18 хворіє та є дитиною-інвалідом до 18 років (а.с.79) .

Згідно рішення виконавчого комітету Матеївецької сільської ради ОТГ № 12 від 26.02.2018 «Про надання статусу дитини-сироти та закріплення житла» малолітній ОСОБА_6 , 2006 р.н. надано статус дитини-сироти та закріплено за нею житло на праві користування за адресою АДРЕСА_1 (а.с.54).

Розпорядженням Косівської РДА Івано-Франківської області від 04.04.2018 ОСОБА_3 призначено опікуном малолітньої дитини сироти ОСОБА_18 (а.с.56).

За змістом п.2 ч.1 ст.248 СК України дитина-сирота і дитина, позбавлена батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сім`ї, має, зокрема, право на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника нерухомого майна (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Суд звертає увагу, що на час розгляду вказаної справи відповідач досягла 14-річного віку, тобто є неповнолітньою особою.

Таким чином, у цій справі питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача неповнолітньої ОСОБА_6 звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Проте, ст. 47 ЦПК України визначено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність)мають фізичніособи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Аналогічні положення містяться у статті 59 ЦПК України.

Частиною 6 ст. 167 СК України визначено, що дитина, яка була передана родичам, мачусі, вітчиму, органові опіки та піклування, зберігає право на проживання у житловому приміщенні, в якому вона проживала, і може у будь-який час повернутися до нього.

Зі змісту ст. 64 ЖК УРСР вбачається, що до членів сім`ї наймача належить дружина наймача ,їхні діти та батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

За змістом ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку, зокрема, влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_19 підтвердила, що після смерті ОСОБА_9 відповідачі не проживають в спірному будинку, як їй відомо неповнолітню ОСОБА_12 , яка є інвалідом, сиротою забрав до себе її біологічний батько. Свідок ОСОБА_20 пояснила, що відповідачі жили в будинку АДРЕСА_1 з 2006 року , оскільки позивач ОСОБА_16 дала згоду проживати у спірному житлі, а коли померла мати відповідачів ОСОБА_9 позивач повернулась до спірного будинку. Відповідач ОСОБА_5 переїхав зі спірного житла ще до смерті матері ОСОБА_9 так як одружився, а неповнолітню ОСОБА_12 після смерті матері забрав біологічний батько. У спірному будинку живе позивач ОСОБА_21 з чоловіком.

Отже, як встановлено, відповідач ОСОБА_13 не проживає у спірному житлі більше трьох років.

Згідно коментаря до 72 статті Житлового кодексу УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. На стороні позивача можуть виступати наймач та члени його сім`ї.

Житловий кодекс УРСР, а саме стаття 71 зазначає, що жиле приміщення зберігається за відсутнім членом сім`ї тільки 6 місяців.

Стаття 107 Житлового кодексу УРСР передбачає, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Суд не розглядає посилання відповідача на можливе відчуження спірного будинку з подальшим визнанням права власності , оскільки відповідачі не звертались до суду із зустрічним позовом з такими вимогами.

Судом встановлено, що відповідач неповнолітня ОСОБА_18 після смерті матері ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) по теперішній день є зареєстрованою за спірною адресою, проте не проживає в спірному житлі з поважних причин, оскільки сім`я піклувальника проживає в с. Рожнів Коломийського району. Служба у справах дітей Матеївецької сільської ради не надала згоду на визнання відповідача ОСОБА_18 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

Законодавством України визначено порядок збереження майна дитини до досягнення нею повноліття, а органи місцевого самоврядування виступають гарантом збереженням зазначеного майна.

Крім того судом встановлено, що рішення виконавчого комітету Матеївецької сільської ради ОТГ № 12 від 26.02.2018 «Про надання статусу дитини-сироти та закріплення житла» малолітній ОСОБА_6 , 2006 р.н. (а.с.54) будучи актом органу місцевого самоврядування, не оскаржувалось, не скасовувалось і є чинним.

Враховуючи наведене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів суд вважає, що позовні вимоги позивача слід задоволити частково та визнати відповідача ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житлом у будинку АДРЕСА_1 , оскільки більше трьох років не проживає у спірному житлі по місцю реєстрації і втратив таке право на користування даним житлом, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом за цією адресою, а в решті позовних вимог слід відмовити так як враховуючи суть, тривалість виниклого спору, не можна вважати не поважною причину не проживання неповнолітньої ОСОБА_18 у спірному житлі, а її проживання в іншому місці, оскільки дитина в силу свого віку не мала достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання, а маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку і визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини, тому суд дійшов висновку про наявність у відповідача неповнолітньої ОСОБА_18 правомірного очікування на користування спірним житлом, котре є єдиним у останньої та, що реалізація позивачем права власності при встановлених обставинах, не є переважним над правом користування спірним житлом дитиною-сиротою, інвалідом неповнолітньою ОСОБА_15 .

На підставі наведеного та ст. 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 268, 273, 354 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити частково.

Визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 таким , що втратив право користування житлом будинку АДРЕСА_1 .

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , треті особи: Виконавчий комітет Матеївецької сільської ради об"єднаної територіальної громади, Служба у справах дітей Матеївецької сільської ради об"єднаної територіальної громади Коломийського району про визнання такою, що втратила право користування житлом будинку АДРЕСА_1 , відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Найменування та ім`я сторін, їх місцезнаходження та проживання:

ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 .

ОСОБА_5 , місце реєстрації АДРЕСА_3 .

ОСОБА_6 , місце реєстрації АДРЕСА_3 .

Виконавчий комітет Матеївецької сільської ради об"єднаної територіальної громади, місцезнаходження с. Матеївці вул. Відродження 10 Коломийського району Івано-Франківської області

Служба у справах дітей Матеївецької сільської ради об"єднаної територіальної громади Коломийського району місцезнаходження с. Матеївці вул. Відродження 10 Коломийського району Івано-Франківської області.

Суддя Беркещук Б. Б.