Дата документу 06.07.2021 Справа № 317/2232/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/2232/19 Головуючий у 1 інстанції: Мінгазов Р.М.
Провадження № 22-ц/807/1740/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування своїх вимог, ОСОБА_1 зазначала, що вона є рідною донькою ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті відкрилась спадщина, до якої увійшло наступне майно: 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 . 1/2 частина жилого будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_2 . Спадкоємцями першої черги є: позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , яка написала заяву про відмову від прийняття спадщини на користь позивача, та відповідач ОСОБА_2

11 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Запорізької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Нотаріальною конторою надано повідомлення щодо отримання 11 червня 2019 року заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживав та був зареєстрованим на день смерті: в АДРЕСА_2 . Крім того, в повідомленні зазначалось про необхідність надати нотаріально посвідчену заяву або прибути особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини, що я і зробила.

Пізніше з Запорізької районної державної нотаріальної контори позивач отримала повідомлення №558/02-14 від 21 червня 2019 року, в якому зазначалось, що її батько за життя склав заповіт на користь іншої особи.

Позивач вважає, що заповіт, який був складений її батьком є недійсним, оскільки на час його складання він сильно хворів та приймав сильнодіючі медичні препарати. Його хвороба носила такий характер, що він не усвідомлював значення своїх дій.

Позивач неодноразово приїжджала до нього відвідувати, але він її не впізнавав і не розумів значення своїх дій. Факт того, що батько позивача її не впізнав, може підтвердити ОСОБА_5 , яка супроводжувала позивача та була присутня при їх зустрічах.

На переконання позивача, якби батько позивача міг усвідомлювати свої дії і об`єктивно оцінювати ситуацію, то ніколи б не виключив своїх доньок з числа спадкоємиць.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним заповіт який був складений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 18 лютого 2021 року відмовлено у задоволені позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності жодних обставин, які свідчать про те, що померлий ОСОБА_3 в період складення спірного заповіту перебував в особливому стані та не міг усвідомлювати значення своїх дій. При цьому, наведені ОСОБА_1 у позові пояснення, навпаки спростовуються показами допитаних в судовому засіданні свідків.

Додатковим рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 05 березня 2021 року частково задоволено клопотання ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки розглянувши позов за відсутності ОСОБА_1 , суд першої інстанції позбавив її можливості захистити її права. Так, її представник ОСОБА_7 завчасно надав клопотання про відкладення судового засідання, яким повідомив суд про поважність причини пропуску засідання. З наведеної підстави, суд повинен був відкласти судове засідання. При цьому, посилання суду першої інстанції на неодноразові неявки ОСОБА_8 у судові засідання, є, на думку останньої, незмістовним, оскільки участь у справі вона брала саме через свого представника. Крім того, оскаржуване рішення було ухвалене 18 лютого 2021 року, тобто в першому засіданні після поновлення провадження по справі 25 січня 2021 року.

Також скаржниця зазначає, що заповіт, який був складений її батьком, є недійсним, оскільки на час його складання він сильно хворів та приймав сильнодіючі медичні препарати. Його хвороба носила такий характер, що він не усвідомлював значення своїх дій. ОСОБА_1 вказувала, що неодноразово приїжджала відвідувати батька, але він її не впізнавав і не розумів значення своїх дій. Факт того, що батько скаржниці її не впізнав, могла підтвердити ОСОБА_5 , яка була присутня при зустрічах. Однак, через розгляд справи за відсутності скаржниці, свідок ОСОБА_5 не була допитана у судовому засіданні. Суд під час розгляду справи не врахував те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Суд, своє рішення обґрунтував виключно показами свідків відповідача, що вказує на необ`єктивний розгляд справи.

Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_9 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи у судове засідання також не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджується матеріалами справи. Судова повістка, направлена на адресу ОСОБА_1 з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, повернулась до апеляційного суду із відміткою «адресат відсутній» (т. 2 а.с. 40-42). При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Так, судом першої інстанції встановлено, підтверджується матеріалами справи та визнається учасникам справи, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 06 січня 1978 року, ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 6).

Зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 18 вересня 1999 року вбачається, що ОСОБА_10 уклала шлюб з ОСОБА_11 , та змінила прізвище на ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 7).

Відповідно до повторного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 04 червня 2019 року встановлено, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено актовий запис № 48 (т. 1 а.с. 8).

Згідно з заповітом, посвідченим 28 липня 2016 року секретарем виконавчого комітету Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області, все своє майно, що буде належати спадкодавцю на день смерті, де б воно не було і з чого б воно не складалось, а також все те, на що він за законом буде мати право, ОСОБА_3 заповів ОСОБА_2 . Інших спадкоємців він позбавляє спадщини (т. 1 а.с. 113).

З копії спадкової справи № 18/2019, заведеної після смерті ОСОБА_3 , також вбачається, що 29 січня 2019 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом, звернулась ОСОБА_2 , як дружина померлого (т. 1 а.с. 121).

Позивач ОСОБА_1 також звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 126).

Друга донька померлого ОСОБА_4 подала до нотаріальної контори заяву, в якій за змістом якої ОСОБА_4 відмовилась від прийняття спадщини після померлого батька на користь його доньки ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 127).

21 червня 2019 року державним нотаріусом повідомлено ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 зробив заповіт не на її користь, а отже ОСОБА_1 не є спадкоємцем після смерті померлого (т. 1 а.с. 10).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти:

1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 підставами позову визначила те, що на момент складання оспорюваного заповіту спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому він є недійсним.

ОСОБА_8 посилаючись на те, що на час складання заповіту ОСОБА_3 хворів, приймав сильнодіючі медичні препарати, а отже не усвідомлював своїх дій, долучила до матеріалів справи копії медичної документації померлого, зокрема, виписки з медичної картки (т. 1 а.с. 13-74).

При цьому, суд не має необхідних спеціальних знань у сферах медицини та фармакології, а отже, надана позивачем медична документація не є належним та допустимим доказом, та не може свідчити про те, що ОСОБА_3 не усвідомлював своїх дій на час складання заповіту.

При цьому, колегія суддів також звертає увагу, що на виконання вимог пункту 1 частини першої статті 103 ЦПК України, суд першої інстанції за клопотанням позивача ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 25 лютого 2020 року, призначив у справі посмертну судову-психіатричну експертизу з метою встановлення психічного стану спадкодавця у момент складення оспорюваного заповіту (т. 1 а.с. 171).

Ухвала Запорізького районного суду Запорізької області від 25 лютого 2020 року про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи залишилась не виконаною експертною установою у зв`язку з її не оплатою ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 205).

При цьому, стаття 109 ЦПК України передбачає, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Оскільки обов`язок оплати вартості експертизи судом покладено на позивача, однак вона вартість проведення призначеної за клопотанням її представника посмертної судово-психіатричної експертизи не оплатила, колегія суддів приходить до висновку, що такі дії ОСОБА_1 свідчать про ухилення від участі в експертизі, яка призначалася за клопотанням саме її представника, зі всіма передбаченими ст. 109 ЦПК України наслідками.

Відповідно до ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12 зазначено, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Вказана вище правова позиція Верховного Суду України підтримується і Верховним Судом, який у постанові від 13 грудня 2018 року (справа №552/6135/16-ц, провадження №61-43621св18) зазначив натспуне: суди попередніх інстанцій встановили, що висновком експертизи не встановлено абсолютну неспроможність заповідача в момент складення нею заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі в той час порушення істотно впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним, з підстав, передбачених ч.1 ст.225 ЦК України.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одними із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін та диспозитивність.

За ст. 12 ЦПК України цивільне судочинствоздійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проте, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на час складання оспорюваного заповіту заповідач ОСОБА_3 був абсолютно неспроможним розуміти значення своїх дій та керувати ними, такі в матеріалах справи відсутні, а посмертна судово-психіатрична експертиза, яка з метою встановлення психічного стану заповідача ОСОБА_3 призначалася судом першої інстанції, не була проведена у зв`язку з не оплатою ОСОБА_1 вартості експертизи, без чого провести експертизу виявилось неможливим.

Крім того, судом першої інстанції також обґрунтовано звернуто увагу на наявну в матеріалах справи відповідь КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР від 21 жовтня 2019 року за № 3869, з якої вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за медичною допомогою не звертався, відомості про облік відсутні (а.с. 130).

Судом першої інстанції також були досліджені копії матеріалів історії хвороби ОСОБА_3 з яких встановлено, що останній дійсно неодноразово перебував на лікуванні у різні періоди свого життя з хворобою серця та у 2017 році переніс інсульт, що також визнається відповідачем (а.с. 12-74).

Таким чином, обставини, з якими закон пов`язує застосування ч. 1 ст. 225 ЦК України, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, оскільки підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, доводи апеляційної скарги в цій частині дублюють доводи позовної заяви.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, залишення без задоволення клопотання її представника про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Так, встановлено, що з позовом ОСОБА_1 звернулась у липні 2019 року.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 11 липня 2019 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Підготовче судове засідання призначено на 02 серпня 2019 року (т. 1 а.с. 86).

З протоколу підготовчого судового засідання від 02 серпня 2019 року вбачається, що по справі була оголошена перерва до 10 жовтня 2019 року, за клопотанням представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 для підготовки відповіді на відзив, клопотання про призначення експертизи та виклики свідків (т. 1 а.с. 99).

09 жовтня 2019 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 на адресу суду надійшло клопотання про відкладення судового засідання, у зв`язку з участю ОСОБА_7 в інших судових засіданнях (т. 1 а.с. 103).

З протоколу підготовчого судового засідання від 10 жовтня 2019 року встановлено, що по справі оголошена перерва до 05 листопада 2019 року (т. 1 а.с. 111).

05 листопада 2019 року судовий розгляд цієї справи не відбувся у зв`язку з перебуванням головуючого судді у нарядній кімнаті по кримінальній справі. Судове засідання призначене на 26 листопада 2019 року (т. 1 а.с. 132).

26 листопада 2019 року ОСОБА_1 подала суду клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з перебуванням її представника ОСОБА_7 у відпустці за межами країни (т. 1 а.с. 135).

З протоколу підготовчого судового засідання від 26 листопада 2019 року встановлено, що по справі оголошена перерва до 02 грудня 2019 року у зв`язку з погіршенням стану здоров`я позивача (т. 1 а.с. 137).

02 грудня 2019 року ОСОБА_1 подано заяву про відвід судді (т. 1 а.с. 140-141).

Ухвалами Запорізького районного суду від 02 грудня та від 03 грудня 2019 року відвід визнано необґрунтованим. Справу передано для продовження розгляду (т. 1 а.с. 144, 145).

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 10 січня 2020 року підготовче провадження закрито. Справу призначено на 04 лютого 2020 року (т. 1 а.с. 150).

З протоколу судового засідання від 04 лютого 2020 року розгляд справи відкладено на 25 лютого 2020 року для повторного виклику позивача (т. 1 а.с. 159-160).

25 лютого 2020 року ОСОБА_1 подану до суду заяву про витребування доказів, яка задоволена ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 10 25 лютого 2020 року (т. 1 а.с. 161-170).

Також ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року задоволено клопотання представника позивача про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи (т. 1 а.с. 171).

20 серпня 2020 року на адресу суду надійшло клопотання директора КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги щодо оплати за проведення посмертної судово-психіатричної експертизи та рахунок на її оплату (т. 1 а.с. 131-132).

Копію вищевказаного клопотання та рахунку ОСОБА_1 отримала 26 серпня 2020 року (т. 1 а.с. 185).

20 січня 2021 року матеріали справи повернуто до суду першої інстанції без виконання експертизи у зв`язку з неоплатою за її проведення (т. 1 а.с. 205).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 січня 2021 року провадження по справі поновлено, судове засідання призначено на 18 лютого 2021 року (т. 1 а.с. 241).

18 лютого 2021 року від представника ОСОБА_1 ОСОБА_7 надійшло клопотання про відкладення судового засідання (т. 1 а.с. 222), причини, наведені у клопотанні суд визнав неповажними та залишив клопотання без задоволення.

Таким чином, оцінивши процесуальну поведінку позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, на виконання вимог п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України в повній мірі, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги в цій частині спростовуються матеріалами справи. Також, не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 , що її представник завчасно повідомив суд про неможливість прийняти участь у судовому засіданні 18 лютого 2021 року, оскільки таке клопотання від ОСОБА_7 надійшло безпосередньо 18 лютого 2021 року.

Крім того, згідно з правовою позицією, викладеною ВС у постанові від 24 січня 2018 року (справа № 907/425/16), відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного його повідомлення про час і місце розгляду справи, за відсутності поважних причин (визнання їх судом неповажними), не перешкоджає розгляду справи, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду проте висновків суду першої інстанції не спростовують, підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, не містять.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18 лютого 2021 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 14 липня 2021 року.

Головуючий:

Судді: