Справа № 152/1440/19
Провадження № 22-ц/801/311/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Славінська Н. Л.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 рокуСправа № 152/1440/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на заочне рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 24 червня 2020 року, ухвалене суддею Шаргородського районного суду Вінницької області Славінською Н.Л.,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ФОП ОСОБА_1 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 . З урахуванням збільшених позовних вимог просив розірвати договір оренди землі та стягнути заборгованості по виплаті орендної плати в розмірі 4454,43 грн. за 2016-2019 роки.

Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником земельної ділянки площею 1,0861 га, кадастровий номер: :01:002:0360, цільове призначення якої - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області, на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №259447, виданого 29.01.2009.

ОСОБА_2 вказує, що на даний час право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ним, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

З Інформаційної довідки вбачається, що земельна ділянка, згідно з Договором оренди землі без номера від 28.12.2012, перебуває в оренді в ФОП ОСОБА_1 , а використання земельної ділянки здійснюється ОСОБА_3 на підставі Договору суборенди без номера від 27.08.2019.

До серпня 2019 року належну позивачу земельну ділянку використовував ФОП ОСОБА_1 , згідно договору оренди без номера від 28.12.2012.

Дізнавшись про вказану обставину, позивач неодноразово звертався до ФОП ОСОБА_1 з приводу з`ясування факту, на якій правовій підставі ним використовується земельна ділянка, а також за отриманням екземпляру Договору оренди, у випадку його наявності, та в подальшому щодо його розірвання.

Позивач зазначає, що екземпляру Договору оренди відповідачем йому не надано, при цьому орендну плату за користування його земельною ділянкою ФОП ОСОБА_1 не сплачує з 2013 року, тобто з часу, коли ОСОБА_2 намагався довести останньому, що договору оренди строком на 25 років не укладав.

Після чого позивач звертався до Державного реєстратора з заявою щодо отримання копії реєстраційної справи і договору оренди щодо передачі в оренду його земельної ділянки, однак повідомлено, що витребування реєстраційної справи або документів з неї можливо виключно на підставі рішення суду та рекомендовано звернутися до Шаргородської РДА для отримання копії договору оренди.

При цьому, державним реєстратором було надано лише скан-копію Договору оренди земельної ділянки від 28.12.2012, який нібито був укладений між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 , зі змісту якого слідує, що ФОП ОСОБА_1 має сплачувати ОСОБА_2 за оренду землі орендну плату в розмірі 4% від її нормативної грошової оцінки в рік.

Відповідно до умов п. 2.5. Договору нормативну грошову оцінку землі визначено в розмірі 21356 гривень, тобто щорічно позивач мав би отримувати від ФОП ОСОБА_1 орендну плату в розмірі 854,24 грн. Строк сплати орендної плати пунктом 4.2 Договору встановлено до 30.11. кожного року оренди.

ОСОБА_2 вказує, що відповідачем не виконуються зобов`язання з виплати орендної плати у розмірі та порядку, встановленому договором оренди, що на його думку є підставою розірвання договору, стягнення заборгованості із орендної плати у розмірі 4454,43 грн.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 24 червня 2020 року позов задоволено частково.

Розірвано Договір оренди земельної ділянки без номера від 28.12.2012, що укладений між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 . Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість по виплаті орендної плати за 2017-2019 роки в сумі 3115,26 грн. 26. Вирішено питання про судові витрати.

Позивач рішення в апеляційному порядку не оскаржував.

Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 03.12.2020 заяву відповідача про перегляд вказаного заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову задоволені позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом порушено вимоги ст. 280 ЦПК України, оскільки не був належним чином повідомлений про розгляд справи, тому не мав можливості надати заперечення та докази виплати орендної плати. Також судом не було враховано, що позивачу виплачувалась орендна плата у квітні в розмірі 2500 грн, тобто за 2017-2018 роки та частково за 2019 рік.

В свою чергу позивач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Від представника позивача ОСОБА_4 надійшла заява, у якій він просить розглядати справу у його відсутність та без позивача ОСОБА_2 .

Третя особа особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин.

Суд вирішив розглянути справу у відсутність нез`явившихся осіб.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду поза межами доводів апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для розірвання договору оренди землі та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по орендній платі, у зв`язку із систематичною несплатою орендної плати за користування земельною ділянкою за період 2017-2019 років. Також суд першої інстанції зазначив, що у зв`язку із простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання, з нього на користь позивача підлягає стягненню пеня, індексу інфляції та три проценти річних.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, оскільки він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права із правильним застосуванням правових висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 1,0861 га, яка розташована на території Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області, цільове призначення якої ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:002:0360, на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №259447, виданого 29.01.2009 року на підставі розпорядження Шаргородської РДА за №413 від 08.10.2008 року (а.с.15-19).

28.12.2012 між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 в особі ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки строком на 25 років, зі сплатою орендної плати у розмірі 854,24 грн (4 процентів від нормативної грошової оцінки земельної ділянки у розмірі 21356 грн). Строк сплати орендної плати п. 4.2 Договору встановлено до 30.11. кожного року оренди (Т.1 а.с.24-26, 106-110).

Судом першої інстанції встановлено, що у Договорі невірно зазначено серію та номер Державного акту, який посвідчує право власності позивача на земельну ділянку, однак кадастровий номер земельної ділянки, який її ідентифікує як власність ОСОБА_2 , що вказаний у Договорі оренди від 28.12.2012, відповідає кадастровому номеру земельної ділянки, який зазначений у Державному акті на право власності, тобто предметом Договору оренди та об`єктом оренди є саме земельна ділянка ОСОБА_2 з кадастровим номером: :01:002:0360, площею 1,0861 га.

Відповідно до п.п.5.1, 5.2 Договору, орендар має право на власний розсуд використовувати земельну ділянку у відповідності з її цільовим призначенням. Земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Орендодавець зобов`язаний передати земельну ділянку орендарю в належному стані протягом семи календарних днів після державної реєстрації даного Договору згідно з актом приймання-передачі, який є невід`ємною частиною даного Договору (п.6.1 Договору).

28.12.2012 також між позивачем та відповідачем укладено Акт приймання-передачі земельної ділянки (Т.1 а.с.26 на звороті, 111).

П.4.3. Договору оренди передбачено, що орендна плата виплачується орендарем у гривнях готівковими коштами через касу орендодавця.

Відповідно до п.4.7. Договору, обчислення розміру орендної плати здійснюється з врахуванням індексу інфляції.

За несплату орендної плати в обумовлені Договором строки, орендар сплачує орендодавцю пеню в розмірі облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення платежу (п.4.9 Договору).

Сторона, яка не виконала або неналежним чином виконала свої зобов`язання по даному Договору, повинна компенсувати іншій стороні всі збитки, спричинені невиконанням або неналежним виконанням умов Договору (п.11.1 Договору).

П.10.3. Договору передбачено, дія Договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених даним Договором, в тому числі передбачених п.7.1.1. Договору, яким визначено обов`язок орендаря своєчасно вносити орендну плату відповідно до умов даного Договору.

З заяви та запитів слідує, що позивач звертався до Державного реєстратора, Шаргородської РДА та відділу у Шаргородському районі ГУ Держгеокадастру Вінницькій області, щодо отримання копії реєстраційної справи і договору оренди щодо передачі в оренду його земельної ділянки та що саме відповідач є орендарем належної йому земельної ділянки (Т.1 а.с. 20, 27-28, 30-32).

З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що земельна ділянка площею 1,0861 га, належна позивачу ОСОБА_2 , перебуває у суборенді у ОСОБА_3 на підставі договору суборенди без номера від 27.08.2019 року, що укладений останнім з відповідачем ФОП ОСОБА_1 (Т.1 а.с.34-36).

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних-осіб платників податків ДФС України про суми виплачених доходів, у період з 2017 року по 2019 рік включно позивач ОСОБА_2 доходу у виді орендної плати за землю від ФОП ОСОБА_1 не отримував (Т.1 а.с.37, 38).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості по виплаті орендної плати з урахуванням пені, індексу інфляції, 3% річних за весь час прострочення, заборгованість по виплаті орендної плати за період з 2016 року до 2019 року складає 3416,96 грн., нарахування 3% річних на суму боргу за прострочення грошового зобов`язання складає 154,25 грн., нарахування інфляційних втрат становить 426,44 грн., пеня по грошовому зобов`язанню становить 456,78 грн. (Т.1 а.с. 101-103).

Між сторонами виник спір з приводу розірвання Договору оренди землі з підстав порушення його умов в частині сплати орендної плати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач в своїй позовній заяві вказував на те, що він не знав про те, що договір оренди його земельної ділянки укладено з ФОП ОСОБА_1 , що також наявний договір суборенди, при цьому не отримував орендну плату жодного разу, а інших осіб на отримання орендної плати на його ім`я не уповноважував. Тому відповідачем систематично порушувалися умови Договору, зокрема, в частині сплати орендної плати.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Неналежне виконання умов договору, а саме невиконання обов`язку зі сплати орендної плати також є порушенням умов договору оренди земельної ділянки, яке дає право орендодавцю вимагати розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена надалі заборгованість, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Подібні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 289/2212/17 (провадження № 14-337цс19).

Відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент укладення договору) істотними умовами договору оренди земельної ділянки є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Відповідно до статті 24 ЗУ «Про оренду землі», орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Положеннями ст. 32 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

У пункті д) частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №183/262/17 зроблено висновок, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки).

Отже, систематична (два і більше випадки) несплата орендної плати, передбаченої договором, є підставою для розірвання договору оренди. Разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання, але ж повторне порушення вже може свідчити про систематичність.

Для розірвання спірного договору оренди землі у даній справі необхідно встановити систематичність порушень зобов`язань орендаря по сплаті орендної плати (неодноразове, триваюче порушення порядку сплати орендної плати).

Апеляційний суд наголошує на тому, що виплата орендної плати є істотною умовою договору оренди, а систематичне невиконання якої є підставою для його розірвання.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач не виконав покладені на нього договором зобов`язання зі своєчасної сплати позивачу орендної плати, чим порушив істотні умови договору оренди земельної ділянки, що є підставою для його розірвання. З чим погоджується апеляційний суд.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеного у постановах від 06 квітня 2020 року у справі № 179/277/18 (провадження № 61-12548св19), від 29 грудня 2020 року у справі № 179/126/18 (провадження № 61-14900св19).

Ч.2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на те, що відповідач порушив зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Тому наявні підстави для стягнення заборгованості по виплаті орендної плати з урахуванням пені, індексу інфляції та три проценти річних в розмірі 3115,26 грн., оскільки протягом 2017-2019 років орендна плата позивачу не сплачувалася, чого не спростовано належними доказами відповідачем.

Апеляційний суд вважає, що наведені позивачем розрахунки понесених ним інфляційних втрат, пені та трьох процентів річних за період з 2017 року до 2019 року такими, що ґрунтуються на нормах закону, належних та допустимих доказах, досліджених судом, тому погоджується з ними.

Ч.3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що сплачувалась орендна плата позивачеві у квітні 2019 року в розмірі 2500,00 грн., при цьому надає копію фіскального чеку від 17.04.2019, з якого слідує, що здійснено орендну плату за 2018 рік (Т.1 а.с. 45).

Однак, в супереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не доведено належними та допустимими доказами той факт, що він сплачував позивачу орендну плату по договору за 2017 та 2019 рік, що вказує на систематичне порушення умов договору відповідачем.

В свою чергу, позивач надав суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження заявлених ним вимог, які в своїй сукупності є достатніми для прийняття обґрунтованого та вмотивованого рішення, яке і було ухвалене судом першої інстанції.

Прийнявши до уваги зазначені вище обставини, а також вимоги законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини сторін та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

При вирішенні спору, судом було враховано всі обставини справи, надано оцінку усім належним доказам.

Апеляційний суд вважає, що вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із витратами на професійну правничу допомогу, суд дотримався порядку, визначеного ст.137 ЦПК України, правомірно стягнув суму у розмірі 7900,00 гривень.

Ст. 137 ЦПК України передбачає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2018 в справі №826/1216/16.

Відповідно до роз`яснень п. 48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому судом вірно було враховано розмір витрат, понесених позивачем за надання йому такої допомоги, час, який було витрачено адвокатом на надання юридичної допомоги, враховано співмірність витрат із складністю справи, наявність: - договору про надання правової допомоги між позивачем та адвокатом від 15.11.2019 (Т.1 а.с. 49-53); - ордера про надання правничої допомоги (Т.1 а.с. 54); - копії свідоцтва адвоката Солоненка Б.М. (Т.1 а.с. 55); - розрахунку часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт по надання правничої допомоги (Т.1 а.с. 203-204); - Акту наданих послуг (Т.1 а.с. 205-206) та - довідки (додаток 4 до Договору) про отримані адвокатом від позивача кошти в сумі 7900,00 грн (Т.1 а.с. 207).

Такий висновок суду є законним і справедливим.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вказаний розмір витрат про надання професійної правничої допомоги є співмірним із складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг і виконаних робіт, ціною позову, тобто таким, що не суперечить вимогам ч.4 ст.137 ЦПК України.

Отже, ухвалюючи рішення та вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд дотримався порядку визначеного ст.137 ЦПК України та правильно стягнув суму 7900,00 гривень з відповідача на користь позивача. Оскільки позивач надав належні докази, які належним чином підтверджують виконаних адвокатом робіт та здійснених позивачем витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги.

При вирішенні спору, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали та обставини справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом порушено вимоги ст. 280 ЦПК України, оскільки не був належним чином повідомлений про розгляд справи, тому не мав можливості надати заперечення та докази виплати орендної плати, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи відповідач належним чином був повідомлений, так як йому неодноразово надсилались повістки, повідомлявся про виклик через оголошення на офіційному веб-сайті «Судова влада України», отже суд першої інстанції законно прийняв ухвалу про проведення заочного розгляду справи. Крім того, відповідач отримав копію ухвали суду про відкриття провадження, а також отримав судову повістку про виклик в судове засідання, а тому відповідач розумів, що будуть здійснюватися його виклики до суду. Однак не вживав заходів, щоб дізнатись про стан справи. При цьому не скористався правом на відзив, хоча не був позбавлений такої можливості.

Відтак вказані доводи не приймаються до уваги.

Доводи апеляційної скарги зокрема, що судом не було враховано, що позивачу виплачувалась орендна плата у квітні в розмірі 2500 грн, тобто за 2017-2018 роки та частково за 2019 рік також не заслуговують на увагу, оскільки не доведені належними та допустимими доказами, як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване та справедливе судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 24 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 березня 2021 року.

Головуючий М.М. Якименко

О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало