Справа № 761/1211/21
Провадження № 2/761/5590/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

секретаря судового засідання - Мехеди А.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

позивача позивача- ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ФОП ОСОБА_3 про стягнення коштів.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 просив суд стягнути на свою користь з ФОП ОСОБА_3 суму коштів у розмірі 351 552,24 грн., що складається з: 16 614,00 грн - сума заборгованості, та 334 938,24 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 03 лютого 2019 року, відповідно до товарного чеку, ОСОБА_1 було здійснено оплату коштів на користь ФОП ОСОБА_3 у розмірі 16 614,00 грн. Відповідно до домовленостей між сторонами, відповідач зобов`язався за зазначену вище суму коштів здійснити продаж позивачу обумовленого у рахунку-фактурі товару, а саме, Samsung Note 5 6/128 (blue) у строк до 25.02.2019 року (дата поставки товару зазначена у товарному чеку). Однак, зазначених дій відповідач не вчинив. Згодом, 31 травня 2019 року відповідачем було надано позивачу гарантійний лист, яким відповідач визнав неналежне виконання домовленостей між сторонами та гарантував повернути сплачені позивачем кошти у розмірі 16 614,00 грн. до 10 червня 2019 року включно. Однак, не дивлячись на досягнені між сторонами домовленості, відповідач з моменту підписання гарантійного листа не здійснив ні поставки товару, ні повернення сплачених позивачем коштів, чим, на переконання позивача, грубо порушив як сам гарантійний лист, так і норми чинного законодавства України. У зв`язку з викладеним позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 січня 2021 року, матеріали позовної заяви було передано для розгляду судді Фроловій І.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У судовому засіданні, яке відбулося 01 червня 2021 року відповідачем було подано до суду письмові пояснення, відповідно до яких відповідач зауважував щодо спеціальної позовної давності яка становить один рік для нарахування пені., у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засіданні позивач зі своїм представником підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Судом встановлено і це не спростовувалося сторонами, що 03 лютого 2019 року, відповідно до товарного чеку, ОСОБА_1 було здійснено оплату коштів на користь ФОП ОСОБА_3 у розмірі 16 614,00 грн.

Відповідно до домовленостей між сторонами, відповідач зобов`язався за 16 614,00 грнздійснити продаж позивачу обумовленого у рахунку-фактурі товару, а саме, Samsung Note 5 6/128 (blue) у строк до 25.02.2019 року (дата поставки товару зазначена у товарному чеку).

Проте, як зазначають сторони, у зазначений строк відповідач не здійснив продаж позивачу Samsung Note 5 6/128 (blue), що було обумовлено у рахунку-фактурі товару.

Також не спростовувалося сторонами, що 31 травня 2019 року відповідачем було надано позивачу гарантійний лист, яким відповідач визнав неналежне виконання домовленостей між сторонами та гарантував повернути сплачені позивачем кошти у розмірі 16 614,00 грн. до 10 червня 2019 року включно.

Однак матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач з моменту підписання гарантійного листа здійснив поставку товару чи повернення сплачених позивачем коштів.

Щодо позовних вимог в частині стягнення суми заборгованості у розмірі 16 614,00 грн., суд дійшов наступних висновків.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного Кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 693 Цивільного Кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України).

За нормою частини 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

03 лютого 2019 року, відповідно до товарного чеку, ОСОБА_1 було здійснено оплату коштів на користь ФОП ОСОБА_3 у розмірі 16 614,00 грн.

Відповідно до домовленостей між сторонами, відповідач зобов`язався за 16 614,00 грнздійснити продаж позивачу обумовленого у рахунку-фактурі товару, а саме, Samsung Note 5 6/128 (blue) у строк до 25.02.2019 року (дата поставки товару зазначена у товарному чеку).

За викладених обставин вбачається, що позивач у повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання за укладеним з відповідачем договором.

Відповідно частини 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. ст. 525, 526 ЦК України).

Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскільки судом встановлено, що 31 травня 2019 року відповідачем було надано позивачу гарантійний лист, яким відповідач визнав неналежне виконання домовленостей між сторонами та гарантував повернути сплачені позивачем кошти у розмірі 16 614,00 грн. до 10 червня 2019 року включно, отже вбачається, що відповідач не виконав взяті на себе за договором зобов`язання, грошові кошти у визначений договором строк позивачу не повернув.

У спростування вказаних обставин будь яких доказів відповідачем суду не надано та про такі заявлено не було.

Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Суд категорично ставиться до заперечень відповідача щодо неналежності форми укладання договору, оскільки відповідно до ст. 208 ЦК України правочини, які належить вчиняти у письмовій формі:

1) правочини між юридичними особами;

2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

В свою чергу, в даному випадку між сторонами було досягнуто домовленості щодо продажу позивачу обумовленого у рахунку-фактурі товару, а саме, Samsung Note 5 6/128 (blue) у строк до 25.02.2019 року за 16 614,00 грн. А відтак відсутні обставини, передбачені статтею 208 ЦК України.

Таким чином, залишок заборгованості за договором становить 16 614,00 грн., тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача основного боргу.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання у розмірі 334 938,24 грн., суд дійшов наступних висновків.

За правилом ст. 625 Цивільного Кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Отже, на правовідносини між позивачем та відповідачем поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, у тому числі на захист своїх прав державою, належну якість продукції та обслуговування, звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

За правилом ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

Захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що формує та забезпечує реалізацію державної політики у сфері захисту прав споживачів, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, місцеві державні адміністрації, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із законом, а також суди.

У відповідності зі ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця.

У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі (ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги те, що відповідач допустив порушення зобов`язання, відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просив суд стягнути з відповідача додатково пені за невиконання зобов`язання у розмірі 3% від вартості замовлення за кожен день прострочення, а саме згідно розрахунку проведеного позивачем пеня за період з 26.02.2019 року по 28.12.2020 року становить 334 938,24 грн.

Однак, у цій частині позовних вимог про стягнення пені слід відмовити, оскільки позивачем було пропущено строки позовної давності, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до позиції ВС України від 29 жовтня 2014 р. в справі № 6-152 цс 14, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушене право, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її права. При цьому норма ч.1 ст.261 ЦК містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав.

З матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_3 повинен був здійснити продаж Samsung Note 5 6/128 (blue) у строк до 25.02.2019 року, що підтверджується рахунком-фактурою товару.

Тобто з 26 лютого 2019 року у Позивача виникло право на звернення до Суду з вимогами до Відповідача щодо стягнення пені.

Позивач в своїй позовній заяві здійснює розрахунок пені з 26 лютого 2019 року.

Позивач підписав свою позовну заяву 28 грудня 2020 року, однак остання надійшла на адресу суду 15 січня 2021 року.

Таким чином, Позивач звернувся до суду з вимогами до Відповідача про стягнення пені після закінчення річного строку позовної давності щодо стягнення пені.

Відповідач у своїх письмових пояснення від 01 червня 2021 року просив застосувати строки позовної давності.

За вказаних обставин необхідно застосувати строк позовної давності.

Відповідно до ст.ст. 257, 258 Цивільного кодексу України встановлено, що загальний строк позовної давності становить три роки, а позовну давність щодо вимоги про стягнення неустойки, штрафу, пені, встановлено строком в один рік.

Згідно ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у задоволенні позову.

Таким чином в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені необхідно відмовити.

Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

По справі позивачем заявлено вимогу з ціною позову в розмірі 16 614,00 грн. (загальна сума боргу), + 334 938,24 грн. (пеня) = 351 552,24 грн., що становить 100%, з яких було задоволено вимог на загальну суму 16 614,00 грн., що становить 4,73 %.

В зв`язку із частковим задоволенням позову на користь позивача підлягає стягненню з відповідача 166,14 грн. (3 515,52 х 4,73 /100 = 166,14) судового збору.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, щодо закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного суду викладеної у Постанові від 02 вересня 2020 року у справі 329/766/18.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених Позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано до суду копію акту прийому-передачі юридичних послуг від 21.12.2020 року та копію квитанції про оплату, копію акту прийому-передачі юридичних послуг від 20.04.2021 року та копію квитанції № КМХМ-0Р91-МАМЕ-7Р88 від 19.04.2021, копію акту прийому-передачі юридичних послуг від 01.06.2021 року та копію квитанції № 23АХ-423Р-66Н5-Е91Х від 31.05.2021, копію акту прийому-передачі юридичних послуг від 08.07.2021 року та копію квитанції № 7ВМР-3ЕМХ-Т472-6С89 від 06.07.2021, а тому вимога щодо стягнення з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 11 000,00 грн. (одинадцять тисяч гривень) є такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі ст. ст. 15, 16, 267, 525,526, 530, 610, 625, 627, 628, 629, 655, 656, 691, 901 ЦК України, з урахуванням положень Закону України «Про захист прав споживачів», керуючись ст.ст. 11, 12,13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79,80, 81, 88, 137, 141, 223, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 280-282, 352 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_3 про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 16 614,00 грн. (шістнадцять тисяч шістсот чотирнадцять гривень 00 коп.).

Стягнути з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 11 166,14 грн. (одинадцять тисяч сто шістдесят шість гривень 14 коп.), що складається з: витрати на правничу допомогу - 11 000,00 грн. (одинадцять тисяч гривень), та судовий збір - 166,14 грн. (сто шістдесят шість гривень 14 коп.).

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

ФОП ОСОБА_3 , адреса місця реєстрації - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

Повний текст рішення виготовлений 09 липня 2021 року.

Суддя: