Справа № 372/3070/19
Провадження № 2-
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

18 червня 2021 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Мельник С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області про визнання права власності на земельну ділянку, встановлення порядку користування майном,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності на земельну ділянку, встановлення порядку користування майном, в якому просить виділити йому в житловому будинку АДРЕСА_1 приміщення відповідно до його 1/2 частини на даний будинок - житлову кімнату 1-3 площею 24,8 кв.м., житлову кімнату 1-4 площею 11 кв.м., виділити ОСОБА_2 в житловому будинку АДРЕСА_1 приміщення відповідно до її 1/2 частини на даний будинок - житлову кімнату 1-2 площею 19,8 кв.м., житлову кімнату 1-5 площею 10,4 кв.м., житлову кімнату 1-6 площею 9,3 кв.м., коридор 1-1 площею 10,1 кв.м., кухню 1-7 площею 14,3 кв.м., котельну 1-10 площею 2,6 кв.м., суміщений санвузол 1-9 площею 4,7 кв.м., допоміжні споруди, сарай, погріб, убиральню, огорожу, колодязь, яму вигрібну, залишити в спільному користуванні сторін. визнати за ним право власності на Ѕ частину земельних ділянок з кадастровими номерами :01:046:0098 та :01:046:0099 за адресою: АДРЕСА_1 також просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь судові витрати сплачені при зверненні до суду. Обґрунтовуючи позов, зазначив, що 06 червня 1981 року він зареєстрував шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу у нас народилися діти - ОСОБА_4 , 1981 року народження, та ОСОБА_3 , 1986 року народження. Під час перебування у шлюбі їхньою родиною була приватизована трьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 , в якій вони проживали до 1996 року. 26 листопада 1996 року рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області №562 йому було надано дозвіл на продаж даної квартири, в зв`язку з придбанням житлового будинку АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу житлового будинку був оформлений на ім`я відповідача. З часу придбання будинку вони, всією родиною, зареєструвалися в ньому та постійно проживали. Сімейне життя між ним та відповідачем не склалося і 15 березня 2000 року рішенням Обухівського районного суду Київської області шлюб між нами був розірваний. Відповідно до статті 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України, діючого на час прийняття рішення суду було встановлено, що «шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану». Після рішення суду вони з відповідачем в органах РАГСу розлучення не зареєстрували, так як примирилися та продовжували далі проживати спільно в будинку за місцем реєстрації. На початку 2018 року відповідач змінила замки в вхідних дверях будинку, почала створювати йому перешкоди в користуванні даним будинком, в зв`язку з чим він був змушений звертатися до правоохоронних органів. На його заяви було повідомлено, що між ним та відповідачем існують цивільно-правові відносини, а тому йому необхідно звернутися до суду для захисту свого права. 01 вересня 2018 року він отримав свідоцтво про розірвання шлюбу. Після отримання свідоцтва про розірвання шлюбу він пропонував відповідачу врегулювати майнові відносини, але остання відмовилась від позасудового врегулювання спору. Дані дії відповідача сприяли його зверненню в жовтні 2018 року до Обухівського районного суду Київської області з позовною заявою про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. Відповідачем та третіми особами по справі були подані зустрічні позовні заяви про усунення перешкод в користуванні власністю та визнанні права власності на частину нерухомого майна. 04 лютого 2020 року рішенням Обухівського районного суду Київської області мої позовні вимоги були задоволені, а в задоволенні зустрічних позовних вимог було відмовлено, що підтверджується копією рішення суду. Задовольняючи позовні вимоги суд визнав право спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок з допоміжними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому судом також було визнано за мною право власності на Ѕ частину житлового будинку з допоміжними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач не погодившись з рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2020 року подав апеляційну скаргу. Постановою Київського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року апеляційну скаргу відповідача було залишено без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2020 року залишено без змін, що підтверджується копією постанови. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2020 року вступивши в законну силу, з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року, є обов`язковим при розгляді даної справи. Виходячи з цього він разом з відповідачем є співвласниками нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . Він маю право власності на 1/2 частини житлового будинку з допоміжними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Виходячи з цього вважає за необхідне просити суд встановити порядок користування даним нерухомим майном. Будинок, який є нашою спільною сумісною власністю з відповідачем, має загальну площу 107,2 кв.м., житлову площу - 75,3 кв.м.. Допоміжними спорудами до будинку є сарай, погріб, убиральня, огорожа, колодязь, яма вигрібна. Виходячи з рівності часток сторін він маю право на Ѕ частину даного майна. На даний час між ним та відповідачем склались відносини щодо користування приміщеннями, а тому я, будучи чоловіком, вважаю за необхідне просити суд відступити від рівності часток та виділити йому привішення, якими він користується: житлову кімнату 1-4 площею 11 кв.м. та 1-3 площею 24.8 кв.м., а інші приміщення в будинку залишити відповідачу. Допоміжні приміщення залишити в спільному користуванні. Також відповідач є власником земельних ділянок, які знаходяться під частиною нерухомого майна, яка є його власністю. Він є власником житлового будинку з допоміжними спорудами, а тому з врахуванням вищевказаних підстав має право на земельні ділянки.

17.09.2021 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, треті особи - Виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Призначено підготовче судове засідання.

18.02.2020 року винесено ухвалу, якою провадження по цій цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по справі № 372/3049/18 (провадження № 2-60/20) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист права власності шляхом усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, позовом третьої особи ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та позовом третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю.

23.11.2020 року винесено ухвалу, якою поновлено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

02.02.2021 року винесено ухвалу, якою прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про встановлення порядку користування житловим приміщенням, визнання права власності. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Продовжено строки підготовчого провадження.

05.03.2021 року винесено ухвалу, якою позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, залишено без розгляду. Продовжено розгляд справи у підготовчому засіданні за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 треті особи - виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку та встановлення порядку користування нерухомим майном.

26.04.2021 року винесено ухвалу, якою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач за зустрічним позовом та його представник в судове засідання не з`явились. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги просив задовольнити.

Відповідач за зустрічним позовом в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, хоч про день, час та місце слухання справи неодноразово повідомлялась судом належним чином. Заяв, клопотань чи заперечень суду не подала.

Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, про причини неявки суду не повідомили. Заяв, клопотань чи заперечень суду не подали.

Представник третьої особи виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

У свою чергу відповідач відзив на позовну заяву у строк, встановлений ухвалою про відкриття провадження, до суду не подав, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Також враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, суд вважає за можливе здійснювати розгляд у судовому засіданні без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України.

Суд, перевіривши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги зустрічного позову підлягають задоволенню з наступних підстав.

06 червня 1981 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачем.

Від даного шлюбу у них народилися діти - ОСОБА_4 , 1981 року народження, та ОСОБА_3 , 1986 року народження.

Під час перебування у шлюбі їхньою родиною була приватизована трьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 , в якій вони проживали до 1996 року.

26 листопада 1996 року рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області № 562 йому було надано дозвіл на продаж даної квартири, в зв`язку з придбанням житлового будинку АДРЕСА_1 .

Договір купівлі-продажу житлового будинку був оформлений на ім`я відповідача.

З часу придбання будинку вони, всією родиною, зареєструвалися в ньому та постійно проживали.

Сімейне життя між позивачем та відповідачем не склалося і 15 березня 2000 року рішенням Обухівського районного суду Київської області шлюб між ними був розірваний.

Відповідно до статті 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України, діючого на час прийняття рішення суду було встановлено, що «шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану».

Після рішення суду позивач з відповідачем в органах РАГСу розлучення не зареєстрували, так як примирилися та продовжували далі проживати спільно в будинку за місцем реєстрації.

На початку 2018 року відповідач змінила замки в вхідних дверях будинку, почала створити позивачу перешкоди в користуванні даним будинком, в зв`язку з чим він був змушений звертатися до правоохоронних органів.

На його заяви було повідомлено, що між позивачем та відповідачем існують цивільно-правові відносини, а тому йому необхідно звернутися до суду для захисту свого права.

01 вересня 2018 року позивач отримав свідоцтво про розірвання шлюбу.

Після отримання свідоцтва про розірвання шлюбу позивач пропонував відповідачу врегулювати майнові відносини, але остання відмовилась від позасудового врегулювання спору.

Дані дії відповідача сприяли зверненню позивача в жовтні 2018 року до Обухівського районного суду Київської області з позовною заявою про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідачем та третіми особами по справі були подані зустрічні позовні заяви про усунення перешкод в користуванні власністю та визнанні права власності на частину нерухомого майна.

04 лютого 2020 року рішенням Обухівського районного суду Київської області позовні вимоги позивача за зустрічним позовом були задоволені, а в задоволенні зустрічних позовних вимог було відмовлено, що підтверджується копією рішення суду.

Задовольняючи позовні вимоги суд визнав право спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок з допоміжними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому судом також було визнано за мною право власності на Ѕ частину житлового будинку з допоміжними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач не погодившись з рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2020 року подала апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року апеляційну скаргу відповідача було залишено без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 лютого 2020 року залишено без змін, що підтверджується копією постанови.

Виходячи з цього позивач та відповідач є співвласниками нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. Відповідно до частини першої даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Частиною четвертою статті 41 Конституції України встановлено принцип непорушності приватної власності.

Згідно статті 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом статей 317,319 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку.

Згідно до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Згідно положень статей 391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до ст.ст.358,364 ЦК України кожен із співвласників має право надання йому у володіння і користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, та має право на виділ в натурі частки, що є у спільній частковій власності, а згідно вимог ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками.

Згідно п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Відповідно до п.7 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим стосовно до ст.119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради.

Так, позивач за зустрічним позовом має право власності на 1/2 частини житлового будинку з допоміжними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Також позивач в своїх позовних вимогах просив суд встановити порядок користування даним нерухомим майном.

Будинок, який є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, має загальну площу 107,2 кв.м., житлову площу - 75,3 кв.м., допоміжними спорудами до будинку є сарай, погріб, убиральня, огорожа, колодязь, яма вигрібна.

Виходячи з рівності часток сторін позивач має право на Ѕ частину даного майна.

На даний час між позивачем та відповідачем склались відносини щодо користування приміщеннями, а тому позивач просить суд відступити від рівності часток та виділити йому привішення, якими він користується, житлову кімнату 1-4 площею 11 кв.м. та 1-3 площею 24.8 кв.м., а інші приміщення в будинку залишити відповідачу.

Допоміжні приміщення залишити сторонам в спільне користування.

Відповідач є власником земельних ділянок площею, які знаходяться під частиною нерухомого майна, яка є його власністю.

Відповідно до вимог ст.ст. 317,319 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст.ст. 358, 364 ЦК України кожен із співвласників має право надання йому у володіння і користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, та має право на виділ в натурі частки, що є у спільній частковій власності, а згідно вимог ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками.

Згідно ст.120 ЗК передбачено, що з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, установлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК України і ст.120 ЗК в редакції закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» від 05 листопада 2009 року № 1702-VІ).

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно ч.1,4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Аналогічна правова позиція закріплена у Постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 № 6-2цс15, яка є обов`язкова для судів при розгляді даної категорії справ.

Позивач є власником житлового будинку з допоміжними спорудами, а тому з врахуванням вищевказаних підстав має право на земельні ділянки.

Згідно статті 15 ЦК України встановлено, що "кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства", а статтею 16 ЦК України встановлено, що "кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу".

Статтею 16 ЦК України встановлено, що способами захисту прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом", а тому суд захищаючи порушені права позивача повинен визнати право власності за ним на нерухоме майно.

Суд вважає доведеними посилання позивача щодо наявності у нього права на 1/2 частину земельних ділянок з кадастровими номерами :01:046:0098 та :01:046:0099 за адресою: АДРЕСА_1 , а також належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача як визнання за ними права на 1/2 частину цих земельних ділянок.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Вивчивши і проаналізувавши всі матеріали справи у їх сукупності, встановивши законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму майна, враховуючи відсутність заперечень відповідача, суд вважає доведеними під час розгляду спору посилання позову на порушення законних прав та інтересів позивача, тому суд приходить до висновку про можливість судового захисту прав позивача шляхом визнання права власності на земельні ділянки, а саме на 1/2 частину та встановлення порядку користування нерухомим майном в запропонованому позивачем порядку.

За таких обставин, позов слід задовольнити повністю.

Правомірним суд визнає і вимоги позивача про відшкодування відповідачем понесених ним судових витрат в повному обсязі, оскільки такі вимоги відповідають ст. 141 ЦПК України та підтверджуються наявним в матеріалах справи квитанціями.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 282, 365 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 115, 316, 317, 319, 321, 358, 364, 367, 377, 391, 396 ЦК України, ст. ст. 120, 125 Земельного кодексу України,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Виділити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) в житловому будинку АДРЕСА_1 приміщення відповідно до моєї 1/2 частини на даний будинок - житлову кімнату 1-3 площею 24,8 кв.м., житлову кімнату 1-4 площею 11 кв.м..

Виділити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) в житловому будинку АДРЕСА_1 приміщення відповідно до її 1/2 частини на даний будинок - житлову кімнату 1-2 площею 19,8 кв.м., житлову кімнату 1-5 площею 10,4 кв.м., житлову кімнату 1-6 площею 9,3 кв.м., коридор 1-1 площею 10,1 кв.м., кухню 1-7 площею 14,3 кв.м., котельну 1-10 площею 2,6 кв.м., суміщений санвузол 1-9 площею 4,7 кв.м.

Допоміжні споруди, сарай, погріб, убиральню, огорожу, колодязь, яму вигрібну, залишити в спільному користуванні.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ), право власності на Ѕ частину земельних ділянок з кадастровими номерами :01:046:0098 та :01:046:0099 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ), на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 2 718 грн. 50 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення також може бути переглянуто Обухівським районним судом Київської області у випадку подання відповідачем відповідної письмової заяви протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя М.В. Кравченко