Справа № 372/4086/20
Провадження № 2-474/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2021 року м. Обухів

Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Зінченко О.М.,

при секретарі Тищенко І.Д.

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсною приватизацію житла, скасування та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

27.11.2020 року позивач звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсною приватизацію житла, скасування та визнання права власності.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач з урахуванням збільшення позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_1 , позивач по справі. 26 лютого 2005 року позивач зареєструвала шлюб та отримала прізвище чоловіка - ОСОБА_1 . На початку травня 2020 року, при поновленні документів на квартирний облік за місце роботи чоловіка, позивач довідалась, що за нею зареєстровано право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . У зв`язку з реєстрацією за позивачкою права власності на будинок позивач звернулась до архівного відділу виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області з заявою про отримання рішення, яке стало підставою даної реєстрації. 22 травня 2020 року позивач отримала відповідь з архівного відділу виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області відповідь відповідно до якої встановлюється, що - 18 грудня 1997 року розпорядженням органу приватизації радгоспу-комбінату «Обухівський» №129 було задоволено заяву ОСОБА_2 та передано у приватну власність житловий будинок АДРЕСА_1 . Законодавцем було визначено обов`язкове подання письмової заяви на приватизацію житла, однак позивач стверджує, що заяви на приватизацію житла не подавала, а наявність у її власності без її волевиявлення частини будинку позбавляє її право отримати житло за місцем проходження військової служби чоловіка в порядку передбаченому ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №1081 від 03.08.2006 року.

Ухвалою судді від 24.12.2020 року відкрито провадження по справі призначено підготовче судове засідання за загальними правилами провадження.

Ухвалою суду від 23.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явилась, подала до суду клопотання про слухання справи у її відсутність, заявлені вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяву та клопотанні про збільшення позовних вимог.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, подала до суду клопотання про слухання справи у її відсутність проти задоволення заявлених вимог не заперечила.

Треті особи в судове засідання не з`явились, заяв, клопотань до суду не подавали.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п.1,2,3 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_1 , позивач по справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження.

26 лютого 2005 року позивач зареєструвала шлюб та отримала прізвище чоловіка - ОСОБА_1 , що підтверджується копією паспорта позивача.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Підставою для набуття права власності на ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 позивачем стало розпорядження радгоспу-комбінату «Обухівський» №129 від 18 грудня 1997 року , яким було задоволено заяву ОСОБА_2 , відповідача по справі, та передано у приватну власність житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується копією розпорядження.

Згідно положень ч.5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», встановлено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

Згідно до ч.2 ст.8 вищезазначеного Закону, передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири.

Положенням Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56 «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» розробленим на виконання Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачалось, що передача займаних квартир здійснюється у приватну та у спільну власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім"ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (пункт 5 Положення).

Згідно п.п.18,20,21 зазначеного Положення, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Законодавцем було визначено обов`язкове подання кожною особою письмової заяви на приватизацію житла.

Однак, як встановлено в судовому засіданні позивачем заяви про приватизацію будинку до органу приватизації не було подано.

Розпорядження органу приватизації від 18 грудня 1997 року містить інформацію, про те що від наймача ОСОБА_2 надійшла заява на приватизацію будинку; прохання останньої задовольнити і передати вказаний будинок у приватну власність. В даному розпорядженні щодо розгляду заяви позивача відсутня будь-яка інформація, що свідчить про законність вимог останньої.

Виходячи з цього будь-яких заяв, крім заяви матері позивача, відповідача по справі,заяву про приватизацію займаного житла, ніхто не подавав, що суперечить Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та вказує на незаконність в оформленні на позивача права власності на частину будинку, тим самим по вині відповідача позивач позбавлена конституційного права на отримання (безоплатну) приватизацію нерухомого майна, що також вказує на правомірність її звернення до суду.

Правомірність звернення позивача до суду також підтверджується тим, що відповідач по справі, як особа подавши заяву на приватизацію житлового будинку, рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області №799 від 22 грудня 1998 року отримала у власність земельну ділянку на якій знаходиться даний будинок, тим самим вона є одноособовим власником земельної ділянки.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Підстави припинення права власності (ст. 346 ЦК України) передбачені у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Згідно ч.2 ст.3 Конституції України - права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки, усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно ч.ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, відповідачами суду не надано жодних належних та допустимих доказів у спростування позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині скасування та припинення права власності ОСОБА_1 на ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 21324966 та визнання за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 ,є обґрунтованими та доведені належними і допустимими доказами, а тому позов підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 76 - 81, 259, 264-265, 268, 273 ЦПК України суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Скасувати та припинити право власності ОСОБА_1 на ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 21324966.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Зінченко