Справа № 466/1081/21 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/811/932/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Секретар Сеньків Х.І.

З участю заявника ОСОБА_1 та її представника адвоката Білика П.Б., представника відповідача ОСОБА_2 -адвоката Штинда О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Штинди Олега Васильовича на ухвалу Шевченківського районного суду м.Львова від 15 лютого 2021 року у справі за заявою представника ОСОБА_1 - адвоката Сало Андрія Миколайовича про забезпечення позову до подання позовної заяви,-

в с т а н о в и в :

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 15 лютого 2021 року накладено арешт на квартиру до подання позовної заяви за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 158,8 кв.м, житловою площею 103 кв.м.

Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_2 - адвокат Штинда Олег Васильович.

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з ухвалою суду, з часу постановлення ухвали відповідач не отримувала копії, а 19 лютого 2021 року їй надійшла постанова від 17 лютого 2021 року приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Петрусь І.Б. про закінчення виконавчого провадження № 64550414, якою згідно ухвали № 466/1081/21 від 15 лютого 2021 року Шевченківського районного суду м.Львова накладено арешт на її квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Вважає, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, оскільки не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України.

При постановленні оскаржуваної ухвали від 15 лютого 2021 року суд першої інстанції взагалі не досліджував питання реальності загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову ОСОБА_1 .

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач має намір відчужити згадану квартиру, чи розпочала підготовку до такого відчуження, чи будь-які інші докази реальності такого відчуження.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (Справа № 922/2163/17 Касаційного господарського Суду від 13 січня 2020 року).

Посилається в апеляційній скарзі на порушення норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та прийняти рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову, а саме-відмовити у накладенні арешту на квартиру за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 158,8 кв.м , житловою площею 103,0 кв.м.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та її представника адвоката Білика П.Б. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Штинда О.В., вивчивши матеріали цивільної справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Задовільняючи заяву представника позивача ОСОБА_1 про накладення арешту до подання позовної заяви, на квартиру АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами по справі, які є рідними сестрами, має місце спір з приводу квартири.

Суд першої інстанції правильно зазначив в ухвалі, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Пояснення представника відповідача адвоката Штинди О.В. про те, що позивачем не надано доказів, що відповідач ОСОБА_2 має намір відчужити квартиру чи є інша реальна загроза не виконання чи можливого утруднення виконання рішення суду, якщо таке буде прийнято на користь позивача, колегія суддів не приймає як підставу для скасування обраного судом першої інстанції заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру.

При цьому, судом береться до уваги, що спір має місце, що відповідач, згідно пояснень позивача, уникає зустрічей з нею та не бажає взагалі спілкуватися з приводу предмету спору, незважаючи на те, що до посвідчення Договору дарування між ними були добрі родинні відносини, що відповідач згідно пояснень представника, не визнає позову в повному обсязі.

Відтак, у позивача наявні обґрунтовані сумніви щодо добросовісності відповідача в частині збереження майна та гарантії для реального виконання ймовірного рішення суду.

Відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїх рішеннях зазначає, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб-це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, задля забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідальності здійснюється судом з урахуванням, зокрема, співвідношення прав (інтересу) про захист яких просить заявник й інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Враховуючи вище наведене, суд вважає, що судом першої інстанції при прийнятті ухвали про забезпечення позову до його подання, враховано обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів у вигляді арешту з урахуванням: розумності, співмірності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника, збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав і охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375 ; 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 -адвоката Штинди Олега Васильовича залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Львова від 15 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк