Справа №521/2575/21
Провадження №2-з/521/35/21
УХВАЛА

про розгляд заяви про забезпечення позову

19 лютого 2021 року місто Одеса

Суддя Малиновського районного суду міста Одеси Плавич І.В., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

УСТАНОВИВ:

Через канцелярію суду в порядку статті 14, пункту 15 розділу ХІІІ ЦПК України надійшли матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви.

У поданій заяві представник ОСОБА_1 просила суд вжити заходів забезпечення позову у виді: накладення арешту на 1/2 ідеальну частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіль марки «Opel Vectra», 2000 року випуску; а також заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобілю марки «Opel Vectra», 2000 року випуску.

Згідно з частинами 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 та частин 2, 3 статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Але заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з параграфами 47, 49, 55 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Україна-Тюмень проти України» («Ukraine-Tyumen v. Ukraine», заява №22603/02 (щодо суті) стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: «перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Ці норми не є окремими, а є пов`язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі» (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» («Jahn and Others v. Germany», заяви №46720/99, 72203/01 та 72552/01, п. 78).

Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом всіх статей Конвенції (див. рішення у справах «Амюр проти Франції» («Amuur v. France», від 25 червня 1996 року, п. 50; «Колишній Король Греції та інші проти Греції» («Former King of Greece and Others v. Greece», заява №25701/94, п. 79) та «Малама проти Греції» («Malama v. Greece»), заява №43622/98, п. 43).

Зі змісту обґрунтування поданої заяви випливає, що ОСОБА_1 має намір звернутись до суду із позовом про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, до якого, за позицією заявника, належить в тому числі заявлене до обтяження майно.

Проаналізувавши доводи заявника суд не може погодитись із доведеністю тих ризиків, з наявністю яких закон пов`язує можливість забезпечення позову.

Ураховуючи викладене суд доходить висновку про відмову в задоволенні даної заяви. Водночас суд роз`яснює заявникові, що вона не позбавлена права звернутись із заявою про забезпечення позову одночасно з пред`явленням відповідного позову або після відкриття провадження у справі в порядку, що визначений статтями 151-152 ЦПК України.

Керуючись статтями 149, 150, 153, 154, 157, 159, 258, 259, 260, пунктами 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду або через Малиновський районний суд міста Одеси протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала підписана суддею 19 лютого 2021 року.

Суддя: І.В. Плавич