Справа № 277/905/20
Номер рядка звіту 56
РІШЕННЯ

іменем України

"01" липня 2021 р. смт Ємільчине

Ємільчинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В. В.

за участю секретаря с/з Лук`янчук Т. В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача-адвоката Дятла В. І.

представника відповідача-адвоката Бовшика М. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Ємільчине цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недостовірною, такою, що не відповідає дійсності розповсюдженої відповідачем інформації, зобов`язання відповідача спростувати розповсюджену ним інформацію, стягнення моральної шкоди та судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності розповсюджену відповідачем ОСОБА_2 у другій половині серпня 2020 року напередодні дня незалежності України через інтернет ресурс - соціальну мережу «ФЕЙСБУК» інформацію про фактичні дані які нібито вже мали місце, а саме - нібито він уклав договір про те, що до 31 грудня 2020 року на сміттєзвалище (розташоване поблизу с. Бараші, між селами Бараші та Неділищами Ємільчинського району Житомирської області ближче до с. Бараші) буде завезено 50 000 (п`ятдесят тисяч) тон сміття зі Львова, Житомира та інших регіонів України, 1250 автомобілів сорокатонників сміття буде завезено, щомісяця 313 машин, щодня більше 10 машин сорокатонників сміття, небезпечних матеріалів, чим ним створена небезпечна ситуація для мешканців сіл Бараші та Неділище, чим створена реальна загроза для їх здоров`я, навколишнього середовища та економічного розвитку даних сіл, зобов`язати відповідача на протязі не пізніше 1 (одного) місяця з набуття сили рішенням суду по даній справі спростувати у той же спосіб що і була поширена ним вищевказана недостовірна інформація, стягнути з відповідача на його користь 100000.00 грн. в якості відшкодування завданої йому моральної шкоди та стягнути з відповідача судові витрати.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з 23 грудня 2016 року займає посаду сільського голови Барашівської сільської ради Ємільчинського району, а відповідач з 15.02.2017 року затверджений на посаді заступника сільського голови з питань діяльності виконавчих органів влади, а з 04 березня 2020 року ОСОБА_2 затверджено на посаду першого заступника Барашівського сільського голови. Таким чином він з відповідачем знайомий багато років, під час спільної роботи повністю йому довіряв.

Однак в другій половині серпня 2020 року напередодні дня незалежності України відповідач, використовуючи інтернет ресурс - соціальну мережу «ФЕЙСБУК» в тому числі серед знайомих, мешканців села Бараші Ємільчинського району Житомирської області і всіх користувачів мережі «ФЕЙСБУК» почав розповсюджувати відносно нього ганебну, неправдиву інформацію, про неіснуючі реальні загрози для мешканців села Бараші Ємільчинського району Житомирської області, про нібито укладений ним договір - якого він не укладав, і саме створення ним загроз мешканцям так крім іншого він вказує (мова оригіналу): «повідомляю про страшну небезпеку яка нависла над Барашівською сільською громадою. Сільський голова ( ОСОБА_1 ) підписав договір який ставить під загрозу не тільки життя та здоров`я жителів Барашів, Неділища, а й економічний розвиток усієї нашої громади, згідно цього договору до 31 грудня 2020 року до сміттєзвалища, яке розташоване поблизу с. Бараші, між селами Бараші та Неділищами, поза межами населених пунктів буде завезено 50000 тон сміття зі Львова, Житомира та інших регіонів України, але голова такий договір підписав, 1250 автомобілів сорокатонників сміття буде завезено, щомісяця 313 машин, щодня більше 10 машин сорокатонників сміття, небезпечних матеріалів», тобто його виступ або поширена ним інформація завідомо неправдива та містить фактичні твердження, а не оціночні судження.

Після вищевказаних дій відповідача до нього почали в усній формі звертатися перелякані, стурбовані мешканці села Бараші з приводу нібито укладеного ним договору. Відповідно він змушений був пояснювати людям, що ніяких договорів він не укладав. Тобто в результаті таких дій відповідача він змушений був виправдовуватися перед людьми за дії які не вчиняв, мешканці села Бараші після цього почали ставитись до нього з недовірою, було значно підірвано його авторитет серед мешканців села Бараші та Барашівською громадою. Крім того все вищевказане відповідач вчинив напередодні місцевих виборів в Україні.

В результаті вищевказаних дій відповідача та вищевказаних наслідків його дій (що знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з вищевказаними діями відповідача, значно погіршився його сон, він не спить ночами, починаючи з другої половини серпня 2020 року по сьогоднішній день, дуже хвилюється, змушений вживати заспокійливі, став знервований, погіршився психологічно-емоційний стан в сім`ї та на роботі.

Нормальний спосіб його життя зірвано вищевказаними діями відповідача, втрачає свій час на виправдовування перед мешканцями села Бараші, колегами по роботі, друзями за дії яких ніколи не вчинював, на звернення до адвокатів, суду.

На думку позивача в зв`язку з вищенаведеним та вищевказаними діями відповідача йому нанесена значна моральна шкода і грошова сума, яка могла б її частково компенсувати складає 100000,00 грн.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

З огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка поширюється щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо поширення цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

Позивач вказує, що звертається до суду як фізична особа і спір не має публічно-правового характеру. Однак, інформація про яку вказує позивач та вимагає її спростувати, безпосередньо стосується його діяльності на посаді сільського голови.

Позивачем не доведено та не надано жодних доказів на підтвердження того, що Відповідач є реєстрантом (власником) доменного імені соціальної мережі «Facebook» та/або власником домену чи доказів розміщення відповідачем спірної інформації у соціальній мережі «Facebook», про спростування якої він просить.

Також позивач зазначає, що внаслідок дій відповідача, у нього погіршився стан здоров`я, стали складнішими соціальні зв`язки та сталися інші негативні явища, що охоплюються поняттям моральної шкоди.

Однак жодним чином не підтвердив та не надав доказів про факти заподіяння йому моральної шкоди зі сторони відповідача. У зв`язку з вказаним представник відповідача просив відмовити у задоволенні вказаної позовної вимоги. Будь-яких інших обґрунтувань та доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, позивач не надав.

З огляду на вищевказане, а саме недоведеність та безпідставність позовних вимог, а також невірно визначений спосіб захисту, позовні вимоги позивача, на думку представника відповідача, не підлягають задоволенню.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали, просили його задовольнити, зіславшись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні показала, що позивач є її чоловіком. 22.08.2020 року її знайомий повідомив її про те, що ОСОБА_2 розповсюдив в мережі «Фейсбук» інформацію по відношенню до її чоловіка. Переглянувши дане відео її чоловік дуже розхвилювався. Через дві години зателефонували активісти з якими зустрічався її чоловік та відповідав на їх запитання, змушений був виправдовуватись, пояснювати, що все те, про що говорилось на відео є неправдою.

Після всіх цих подій в її чоловіка погіршився стан здоров`я, піднявся тиск, порушився сон. Крім того все це негативно вплинуло на неї та на їх дітей.

Вказане відео було видалено тільки тоді коли її чоловік звернувся до суду з позовом.

Також свідок вказала, що це не єдине відео відповідача щодо її чоловіка. До цього стосунки її чоловіка та відповідача були робочими, оскільки вони разом працювали.

Вважає, що крім ОСОБА_2 ніхто не міг викласти вказану інформацію в мережі, оскільки це не єдине відео, перед виборами відповідач знімав багато відеороликів та викладав їх в мережу.

Згідно копії рішення Барашівської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області № 1 від 23.12.2016 року визнано повноваження Барашівського сільського голови Варварчука С. В. (а.с. 15).

Рішенням Барашівської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області № 51 від 15.02.2017 року затверджено ОСОБА_2 на посаді заступника сільського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, а рішенням № 1196 від 04.03.2020 року ОСОБА_2 затверджено на посаду першого заступника Барашівського сільського голови (а.с. 16-17).

Відповідно до довідки Барашівської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області № 494 від 18.09.2020 року ніяких договорів, що стосуються приймання, сортування, переробки та утилізації сміття на території Барашівської сільської ради сільським головою не укладалось та не підписувалось. (а.с. 18).

Позивач на момент звернення до суду перебував на посаді сільського голови Барашівської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області тобто був публічною особою.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог надав суду диск з відеозаписом на якому, невідомий чоловік розповідає про те, що сільський голова підписав договір згідно якого на територію сміттєзвалища до кінця 2020 року буде вивезено 50000 тон сміття зі Львова, Житомира та інших регіонів України. При цьому на відеозаписі жодного разу не згадувалось прізвище позивача, а також не назване точне місце розташування сміттєзвалища на яке мало би бути привезене сміття.

Також з вказаного відеозапису неможливо встановити, що даний відеозапис розміщений відповідачем саме в соціальній мережі «Фейсбук» на сторінці останнього.

Згідно статті 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї, громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).

Відповідно, коли висловлювання стосуються питання суспільного інтересу, свободи вираження думок зазвичай надаватиметься високий рівень захисту, а органи влади, таким чином, матимуть вузькі межі дискреційних повноважень. Більше того, межі допустимої критики щодо політика ширші, ніж межі критики щодо приватної особи. На відміну від останньої, політик неминуче та свідомо відкриває себе для пильного вивчення своїх слів та дій з боку журналістів та широкого загалу, а тому повинен проявляти більшу толерантність. Звичайно, право на захист репутації поширюється і на політиків, навіть якщо вони виступають не як приватні особи, проте у таких випадках вимоги такого захисту мають бути збалансовані з інтересами суспільства до відкритої дискусії з політичних питань (INSTYTUT EKONOMICHNYKH REFORM, TOV v. UKRAINE, № 61561/08, § 44, ЄСПЛ, 02 червня 2016 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2018 року у справі № 607/4318/16-ц зроблено висновок, що «оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати».

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 286/3805/18.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивачем до позовної заяви не додано належних та допустимих доказів того, що саме відповідач на своїй сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» розмістив відеозапис про те, що позивач уклав договір згідно якого до 31 грудня 2020 року на сміттєзвалище (розташоване поблизу с. Бараші, між селами Бараші та Неділищами Ємільчинського району Житомирської області ближче до с. Бараші) буде завезено 50 000 (п`ятдесят тисяч) тон сміття зі Львова, Житомира та інших регіонів України, 1250 автомобілів сорокатонників сміття буде завезено, щомісяця 313 машин, щодня більше 10 машин сорокатонників сміття, небезпечних матеріалів, чим створена небезпечна ситуація для мешканців сіл Бараші та Неділіще, та створена реальна загроза для їх здоров`я, навколишнього середовища та економічного розвитку даних сіл.

Крім того з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, беручи до уваги те, що позивач на момент коли відбувались події описані в позовній заяві був публічною особою (сільським головою Барашівської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області), а оспорювана інформація є допустимою критикою публічної особи, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недостовірною, такою, що не відповідає дійсності розповсюджену відповідачем у другій половині серпня 2020 року напередодні дня незалежності України через інтернет ресурс - соціальну мережу «ФЕЙСБУК» інформацію про фактичні дані, які нібито вже мали місце, а саме - нібито він уклав договір про те, що до 31 грудня 2020 року на сміттєзвалище (розташоване поблизу с. Бараші, між селами Бараші та Неділищами Ємільчинського району Житомирської області ближче до с. Бараші) буде завезено 50 000 (п`ятдесят тисяч) тон сміття зі Львова, Житомира та інших регіонів України, 1250 автомобілів сорокатонників сміття буде завезено, щомісяця 313 машин, щодня більше 10 машин сорокатонників сміття, небезпечних матеріалів, чим мною створена небезпечна ситуація для мешканців сіл Бараші та Недшіще, чим створена реальна загроза для їх здоров`я, навколишнього середовища та економічного розвитку даних сіл, зобов`язання відповідача на протязі не пізніше 1 (одного) місяця з набуття сили рішенням суду по даній справі спростувати у той же спосіб, що і була поширена ним вищевказана недостовірна інформація.

Оскільки відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання інформації недостовірною, її спростування, то підстав для стягнення моральної шкоди, яка є похідною вимогою, також немає.

Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Оскільки судом прийнято рішення про відмову в задоволенні позову з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу. Так судом встановлено, що позивач сплатив адвокату 15000 грн. на правничу допомогу, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 78 від 18.11.2020 року, детальним описом робіт виконаних адвокатом та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 18.11.2020 року та актом прийому передачі виконаних робіт до договору № 78 від 16.11.2020 року, який складений 18.11.2020 року (а.с. 47, 57, 58).

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 19, 76-81, 137, 141, 259, 263-268 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 201, 277 ЦК України, суд

УХВАЛИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недостовірною, такою, що не відповідає дійсності розповсюдженої відповідачем інформації, зобов`язання відповідача спростувати розповсюджену ним інформацію, стягнення моральної шкоди та судових витрат відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , прориває за адресою АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 витрати на надання професійної правничої допомоги в розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Житомирського апеляційного суду через Ємільчинський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: В. В. Заполовський