ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа № 201/5087/19
Провадження № 2/201/161/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року місто Дніпро

Жовтневий районий суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря Максимової О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Занько Едуард Петрович про визнання заповіту та договору дарування недійсними,-

ВСТАНОВИВ:

05 травня 2019 року ОСОБА_7 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Занько Едуард Петрович про визнання заповіту та договору дарування недійсними (а.с. 1 4 том 1).

Ухвалою судді Федоріщева С.С. від 06 травня 2019 року було відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження (а.с. 15 16 том 1).

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_7 послався на те, що він є внуком ОСОБА_8 по материнській лінії, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Гр. ОСОБА_8 , будучи вдовою військового (дідуся позивача - ОСОБА_9 , який загинув при виконанні службових обов`язків 29 січня 1975 року) на підставі відповідного ордеру про вселення, отримала в користування квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

08 жовтня 1977 року ОСОБА_8 уклала шлюб з ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який після укладання вказаного шлюбу переїхав мешкати в квартиру до ОСОБА_8 , розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, зазначена вище квартира була приватизована ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , в якій останні прожили разом, як подружжя та співвласники помешкання, до смерті ОСОБА_8 , яка померла14 травня 2015року.

На протязі спільного життя ОСОБА_10 із ОСОБА_8 , позивач ОСОБА_7 , разом із своїми батьками ОСОБА_11 та ОСОБА_1 , тісно спілкувались із ними. Між сім`єю позивача та сім`єю ОСОБА_8 були кріпкі, теплі родинні відносини

Після смерті ОСОБА_8 , позивач ОСОБА_7 , разом зі своїми батьками, продовжували систематично турбуватись про ОСОБА_10 , оскільки останній знаходився у стані, який потребував стороннього догляду та забезпечення його нормальної життєдіяльності.

Крім того, в листопаді 2018 року, зусиллями батьків позивача ОСОБА_7 , ОСОБА_10 був поміщений до КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни», в якому проходив обстеження та лікування.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 помер.

За часи життя ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками позивача ОСОБА_11 та ОСОБА_1 , які знаходились за адресою: АДРЕСА_1 , були виявлені заповіти ОСОБА_8 від 10 липня 2007 року серії ВЕТ № 283612, зареєстрованого в реєстрі № 8435 та ОСОБА_10 від 10 липня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі № 8434, які були складені ними на користь позивача ОСОБА_7 , як на спадкоємця їх майнових прав, а саме прав на квартиру АДРЕСА_2 . Реалізовуючи права спадкоємця за заповітом, позивач 20 березня 2019 року звернувся з відповідною заявою до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Балтакси І.В., в результаті чого була заведена спадкова справа №5/2019. Після виявлення заповітів позивачем був здійснений телефонний дзвінок до ОСОБА_3 (сина померлого ОСОБА_10 ) з проханням повідомити про знаходження правовстановлюючих документів на квартиру для оформлення позивачем спадкових прав на нерухоме майно, на що у відповідь останній категорично заявив, що жодних документів позивач, як спадкоємець, не отримає, оскільки він не має на це жодних прав. Така поведінка, а також позиція ОСОБА_3 вкрай здивувала та приголомшила позивача та його близьких родичів, оскільки за часи життя ОСОБА_8 , в присутності великої кількості свідків, в тому числі відповідача - ОСОБА_3 , разом із ОСОБА_10 , запевняли і неодноразово відкрито стверджували, що після їх смерті, квартира залишиться у спадок тільки ОСОБА_7 , в пам`ять його дідуся ОСОБА_9 , якій загинув при виконанні службових обов`язків 29 січня 1975 року, за заслуги якого бабуся позивача і отримала квартиру. Більш того, позивачу в подальшому стало відомо, що 14 січня 2019 року ОСОБА_10 склав на користь відповідача заповіт на все своє майно, який був зареєстрований в реєстрі № 14 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заньком Е.П., а також здійснив дарування відповідачу 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування від 02 лютого 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заньком Е.П. При цьому, у виписці № 3610 із медичної карти хворого, виданої Нестеренку Г.П. КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни», є висновок психіатра, згідно з яким у ОСОБА_10 , станом на листопад 2018 року, встановлено медичний діагноз (далі мовою оригіналу) «выраженный психоорганический синдром, астенический вариант, с мнестическими нарушениями вследствие органического поражения ЦНС сосудистого генеза. Рекомендовано для лечения: адаптол, фезам, акцитам». Зазначена обставина вказує на те, що у ОСОБА_10 було діагностовано психічне захворювання при якому він не міг усвідомлювати події, що відбувається навколо нього і усвідомлювати наслідки таких подій та наслідки своїх дій, у зв`язку з чим, для його лікування були прописані сильнодіючі ліки седативного характеру. В силу наявної психічної хвороби позивач вважав, що ОСОБА_10 , станом на листопад 2018 рік, вже був в недієздатному стані і не міг усвідомлювати, як свої дії так і дії інших осіб. При цьому, ОСОБА_3 знав про психічний стан свого батька ОСОБА_10 , але маючи на меті у будьякий спосіб заволодіти майном ОСОБА_10 , умисно скориставшись безпорадним психічним станом останнього та його довірою, заволодів майном ОСОБА_10 , тим самим позбавивши майнових прав позивача ОСОБА_7 , які він сподівався отримати як спадкоємець, чим порушив його законні інтереси та правомірні очікування. З урахуванням виявлених позивачем фактів та обставин фізичного та психічного стану померлого ОСОБА_10 , позивач вважав, що є всі підстави визнати вказані вище правочини недійсними, оскільки вони були вчинені з порушенням норм діючого законодавства України та призвели до порушення його прав та законних інтересів.

25 червня 2019 року представником позивача адвокатом Шишацьким О.В. (діяв на підставі ордера серії ДП000020 від 29 березня 2019 року а.с. 12 13 том 1) було подано до суду заяву про виклик свідків: ОСОБА_11 ; ОСОБА_1 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (а.с. 29 31).

26 червня 2019 року представником позивача адвокатом Шишацьким О.В. було подано до суду клопотання про витребування доказів по справі (а.с. 24 27 том 1).

27 червня 2019 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська клопотання представника позивача було задоволено та витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П. копії нотаріальних справ, які стосуються:

- посвідчення приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П. заповіту від 14 січня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі № 14, складеного ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з доданими до нього документами;

- посвідчення приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П. договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 від 02 лютого 2019 року, зареєстрованого в реєстрі № 91, укладеного ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з доданими до нього документами.

Витребувано з КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни» оригінал медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_10 .

Витребувано з КНП «Дніпровський центр первинної медико санітарної допомоги № 4» Дніпровської міської ради оригінал медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_10 (а.с. 38 39 том 1).

27 червня 2019 року в судовому засіданні, без виходу до нарадчої кімнати, судом було задоволено клопотання представника позивача про допит свідків (а.с. 36 37 т.1).

19 липня 2019 року, на виконання ухвали Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 червня 2019 року, від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П., на адресу суду, надійшли завірені копії заповіту з відповідними документами - на 8 аркушах та договору дарування частки квартири на 19 аркушах (а.с. 45 73 том 1).

23 липня 2019 року з КНП Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №4» ДМР надійшла амбулаторна картка ОСОБА_10 (а.с.74 т.1).

30 липня 2019 року з КП «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни» ДОР на адресу суду надійшов оригінал історії хвороби № 3610/1141 ОСОБА_10 , який знаходився на стаціонарному лікуванні в госпіталі з 26 листопада 2018 року по 12 грудня 2018 року (а.с. 76 - 77 том 1).

31 липня 2019 року представником позивача долучено до матеріалів справи письмові докази (а.с. 79 93 том 1).

13 вересня 2019 року представником відповідача адвокат Шишкін О.П. (діяв на підставі довіреності від 23 серпня 2019 року а.с. 115 116 том 1) надав до суду відзив на позовну заяву, в якому, позовні вимоги не визнав. Зазначив, що доводи позивача, про те що ОСОБА_10 , станом на листопад 2018 року, був у недієздатному стані та не міг усвідомлювати, як свої дії так і дії інших осіб, не відповідають дійсності. В обґрунтування чого вказував, що ОСОБА_10 є власником спільної квартири по АДРЕСА_1 , зі своєю дружиною ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27 червня 1994 року за № 1/2532-94. З огляду на що, він має право продавати, міняти, дарувати, заповідати зазначене майно, яке належить йому на праві власності. Наголошував на тому, що за своє життя ОСОБА_10 ніколи не страждав на психічні хвороби. Ставився критично до доводів сторони позивача щодо психічного захворювання ОСОБА_10 , що не дозволяло, на час укладення оспорюваних правочинів, керувати останньому своїми діями та усвідомлювати їх наслідки. Навпаки, наголошував на тому, що, ОСОБА_10 , на час укладення оспорюваних правочинів був у задовільному стані, усвідомлював свої дії та керував ними. На підтвердження такої позиції послався на те, що під час укладення заповіту від 14 січня 2019 року на користь ОСОБА_3 та договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 від 02 лютого 2019 року, зареєстрованого в реєстрі № 91, було посвідчено приватним нотаріусом Занько Е.П. у присутності свідків. Разом з тим не заперечував, що у відповідності до виписки №3610 з медичної карти хворого, виданої КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни», міститься висновок психіатра, згідно з яким у ОСОБА_10 , станом на листопад 2018 року, встановлений медичний діагноз (далі мовою оригіналу) - «выражений психоорганический синдром, астенический вариант, с мнемическими нарушениями вследствие органического поражения ЦНС сосудистого ґенеза. Рекомендовано для лечения: адаптол, фезам, акцитам». На переконання представника відповідача адвокатом Шишкіним О.П., ОСОБА_10 були додержані усі вимоги для вчинення договору дарування на користь ОСОБА_3 , що виключає задоволення позову. На підставі викладеного просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (а.с. 105 109 том 1).

13 вересня 2019 року у судовому засіданні були допитані у якості свідків: ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_1 , ОСОБА_12 (а.с. 120 127 том 1).

13 вересня 2019 року представник позивача адвокат Шишацький О.В. подав до суду клопотання про призначення судово психіатричної експертизи по справі (а.с. 128 131 том 1).

22 жовтня 2019 року представник позивача адвокат Шишацький О.В. надав до суду відповідь на відзив, в якому наполягав на тому, що твердження позивача та його представника про те, що ОСОБА_10 під час укладання ним заповіту від 14 січня 2019 року та договору дарування від 02 лютого 2019 року, знаходився начебто у стані, в якому заповідач та дарувальник міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_10 мав психічну хворобу, що виключало усвідомлене та вільне розпорядження своїми правами щодо власного майна. В обґрунтування викладеної позиції послався на наявну в матеріалах справи медичну амбулаторну картку КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни» стаціонарного хворого ОСОБА_10 , а також виписку № 3610 із медичної амбулаторної картки хворого від 12 грудня 2018 року. Відповідно до вказаної медичної документації, 28 листопада 2018 року стаціонарному хворому ОСОБА_10 був проведений огляд психіатром. За результатами психічного огляду (обстеження) був поставлений діагноз (далі мовою оригіналу) «выраженный психоорганический синдром, астенический вариант, с мнестическими нарушениями вследствие органического поражения ЦНС сосудистого генеза» та призначено лікування, а саме: адаптол 300 мг 1 т 3 р, фезам 1 к 2 р 1,5 місяці, екцитам 1 - мг 0,5 т вранці під час їжі 4 місяці. Хворий з таким діагнозом, потребує обов`язкового лікування для нормалізації його психічного стану, а відсутність же такого лікування, призводить до тяжкого психічно стану у хворого, фактичної його недієздатності. Зазначав, що про наявність у ОСОБА_10 ознак психічного розладу свідчать також показання свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_11 , які підтвердили, що у ОСОБА_10 в останній рік його життя такі ознаки набули виражений характер, що полягало у тому, що він не орієнтувався на місцевості, у нього був постійно присутній страх загубитися, тому він просив їх здійснювати купівлю продуктів, а також здійснювати оплату комунальних платежів за нього. Послався також на те, що в матеріалах справи знаходяться письмові докази, які містять дані про обставини, які мають значення для вирішення справи по суті, а саме протоколи допитів свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_15 , здійснених в рамках кримінального провадження №0000833. Згідно із свідченнями ОСОБА_3 , на питання слідчого з урахуванням діагнозу (далі мовою оригіналу) - (виражений психоорганічний синдром), вказаного в виписці КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни» про те, які заходи медичного характеру він вчиняв для лікування свого батька ОСОБА_10 та які ліки йому надавались для покращення стану хворого, ОСОБА_3 надав чітку відповів, що жодних мір щодо лікування психічного розладу він не вчиняв. Хворому надавались тільки енап, розчин для примочок, снодійне (тобто ліки, які мали б покращити психічний стан ОСОБА_10 , відповідно до призначених ліків психіатром, хворому ОСОБА_10 не надавались). Відсутність належного лікування психічного розладу у ОСОБА_10 , безсумнівно призвела до погіршення його психічного стану, що підтверджується медичною документацію, яка була витребувана судом у КНП «Дніпровський центр первинної медико санітарної допомоги № 4» Дніпровської міської ради. Відповідно до медичної кваліфікації хвороби, психоорганічний синдром - це умовне позначення патології, що призводять до органічного ураження головного мозку, яке характеризується поєднанням трьох основних симптомів: знищення інтелекту, погіршення пам`яті і емоційною лабільностю (тріада Вальтера - Бюеля). Залежно від того, яку ділянку мозку пошкоджено, до тріади можуть приєднуватися і інші психічні розлади - зорові і слухові галюцинації, синдром ОСОБА_16 , а також неврологічні порушення, аж до потьмарення свідомості і коми. 10 січня 2019 року при обстеженні хворого ОСОБА_10 лікар ОСОБА_14 зазначав, що ОСОБА_10 знаходиться в тяжкому фізичному та психічному стані, дихання Чейна-Стокса, поверховий сопор, не впізнає родичів, періодичні галюцинації, спілкується з незнайомими людьми, гострий сенільний психоз (при якому у хворого спостерігаються такі симптоми, як труднощі в орієнтуванні в просторі, марення, тощо). В силу чого, лікар ОСОБА_14 рекомендував ОСОБА_3 термінову консультацію психіатра щодо психічного стану ОСОБА_10 . Вже 22 січня 2019 року, при другому обстежені ОСОБА_10 лікар ОСОБА_14 вказує, що стан останнього погіршився, погіршилась його свідомість та стан здоров`я в цілому. Не зважаючи на висновки обстеження лікаря від 10 січня 2019 року та 22 січня 2019 року, з боку ОСОБА_3 необхідна консультація психіатра не проводилась, про що він зазначав в своїх показах наданих в рамках кримінального провадження, що лікування психічного розладу ОСОБА_10 не здійснювалось (здійснювалось лікування тільки від простуди). Натомість, ОСОБА_3 , користуючись безпорадним станом ОСОБА_10 здійснив дії направлені на укладання заповіту від 14 січня 2019 року (тобто по спливу 4 днів з моменту обстеження лікаря 10 січня 2019р.) та договору дарування від 02 лютого 2019 року. 18 лютого 2019 року ОСОБА_10 помирає. Враховуючи медичні документи, які свідчать про тяжкий психічний стан ОСОБА_10 в момент укладання ним спірних правочинів, представник позивача зазначив, що є всі підстави вважати, що з 10 січня 2019 року по 18 лютого 2019 року ОСОБА_10 знаходився в тяжкому психічному стані, в якому він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними та і взагалі, виходячи із свого фізичного стану (сопор-прикомовий стан, дихання Чейна-Стокса). Зазначив, що за таких обставинах ОСОБА_10 не міг бути суб`єктом укладання будь-яких правочинів (стороною правочину). Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с. 137 140 том 1).

22 жовтня 2019 року у судовому засіданні були допитані у якості свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_17 (а.с. 141 144 том 1).

23 жовтня 2019 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, за клопотанням сторони позивача, призначено по справі № 201/5087/19 судово-психіатричну експертизу. На вирішення експерта поставлено наступні питання:

- в якому психічному, емоційному стані знаходився ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з 28 листопада 2018 року по 18 лютого 2019 року, а також при укладанні ним заповіту від 14 січня 2019 року, складеного ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_3 , зареєстрованого в реєстрі № 14 та посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заньком Е.П., а також при укладанні ним договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , посвідченого 02 лютого 2019 року Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заньком Е.П., за реєстровим № 91?;

- чи здатний був ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями при укладанні ним заповіту від 14 січня 2019 року та договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 від 02 лютого 2019 року?;

- чи здатний був ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 усвідомлювати - і якою мірою - фактичний зміст власних дій та їх наслідків при укладанні ним заповіту від 14 січня 2019 року та договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 від 02 лютого 2019 року?

- чи здатний був ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 повною мірою прогнозувати наслідки власних дій при укладанні ним заповіту від 14 січня 2019 року та договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 від 02 лютого 2019 року?;

- чи здатний був ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 повною мірою усвідомлено приймати рішення, адекватне ситуації, та повною мірою усвідомлено реалізовувати його при укладанні ним заповіту від 14 січня 2019 року та договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 від 02 лютого 2019 року?;

- чи могли індивідуально-психічні (психологічні) особливості ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 суттєво вплинути на його поведінку під час укладання ним заповіту від 14 січня 2019 року та договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 від 02 лютого 2019 року?

Проведення експертизи було доручено експертам Дніпропетровської клінічної психіатричної лікарні Дніпропетровської обласної ради. У розпорядження експертів було вирішено направити цивільну справу № 201/5087/19 (провадження №2/201/2345/2019). Провадження у справі на період проведення експертизи було вирішено зупинити (а.с. 154 156 том 1).

12 лютого 2020 року цивільна справа № 201/5087/19 повернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з висновком судово-психіатричного експерта від 05 грудня 2019 року № 26 (а.с. 164 169 том 1).

12 лютого 2020 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було поновлено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П. про визнання заповіту та договору дарування недійсними (а.с. 170 том 1).

Представником позивача - ОСОБА_2 було надано до суду копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Шевченківським районним у місті Дніпрі Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), відповідно до якої ІНФОРМАЦІЯ_6 позивач ОСОБА_7 помер (а.с. 179 том 1).

04 червня 2020 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було зупинено провадження у цивільній справі № 201/5087/19 до визначення правонаступників позивача ОСОБА_7 (а.с. 186 том 1).

Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 20 липня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтаксою І.В., спадкоємцями після померлого ОСОБА_7 , є його дружина ОСОБА_5 , його малолітня дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та його батько ОСОБА_1 (а.с. 199 200 том 1).

27 серпня 2020 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було поновлено провадження по справі № 201/5087/19 та залучено до участі в справі правонаступників позивача ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 203 204 том 1).

22 жовтня 2020 року ОСОБА_3 подав до суду клопотання про призначення повторної посмертної комплексної судового психіатричної експертизи (а.с. 217 221 том 1).

30 листопада 2020 року ОСОБА_1 подав до суду заперечення на клопотання про призначення повторної посмертної комплексної судово-психіатричної експертизи (а.с. 232 239 том 1).

02 грудня 2020 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі було призначено проведення посмертної комплексної судово-психіатричної експертизи (а.с. 243 245 том 1).

02 березня 2021 року постановою Дніпровського апеляційного суду було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2020 року було скасовано. Справу було направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 26 30 том 2).

24 травня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заньком Е.П. до суду були надані письмові пояснення, в яких останній зазначив, що 14 січня 2019 року, за реєстровим №14, приватним нотаріусом був посвідчений заповіт від імені ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь його сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 У зв`язку зі станом здоров`я заповідача (загальна слабкість, проблема з пересуванням, вади зору), цей заповіт був складений, підписаний та нотаріально оформлений за місцем проживання заповідача, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки заповідачу було складно особисто прочитати вголос та підписати текст заповіту, на особисте прохання ОСОБА_10 заповіт за його дорученням підписав його знайомий, ОСОБА_17 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , у присутності двох свідків, теж знайомих заповідача: ОСОБА_18 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 та ОСОБА_15 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_5 . В подальшому, 02 лютого 2019 року, приватним нотаріусом Занько Е.П. був посвідчений договір дарування частки квартири номер АДРЕСА_2 між ОСОБА_10 та його сином, ОСОБА_3 за реєстровим №91. У зв`язку зі станом здоров`я дарувальника і за його дорученням договір дарування частки квартири підписав ОСОБА_17 . Тому, у присутності приватного нотаріуса договір був складений, підписаний та нотаріально оформлений за місцем проживання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 51 том 2).

24 травня 2021 року представником відповідача адвокатом Лагойдою О.В. (діє на підставі договору про надання правової допомоги № 10/20 від 19 квітня 2021 року а.с. 40 42 том 2) було подано до суду клопотання про зупинення провадження по справі №201/5087/19, у зв`язку з неможливістю її розгляду до вирішення кримінальної справи №201/4053/21 (а.с. 48 том 2).

24 травня 2021 року в судовому засіданні, без виходу до нарадчої кімнати, у задоволенні вказаного клопотання судом було відмовлено (а.с. 52 55 том 2).

01 червня 2021 року, за клопотанням представника відповідача ОСОБА_19 , в судовому засіданні було допитано судового експерта ОСОБА_20 (а.с. 65 66 том 2).

01 червня 2021 року стороною відповідача було заявлено клопотання про призначення повторної комісійної судового-психіатричної експертизи (а.с. 68 70 т.2).

01 червня 2021 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було відмовлено в задоволенні клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_10 (а.с. 71 72 том 2).

09 червня 2021 року ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 (діє на підставі ордеру серії АЕ № 1030334 від 28.07.2020р. а.с. 202 том 1) в судовому засідання позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити (а.с. 80 83 том 2). У заключному слові (промові) у судових дебатах, поданому у письмовому вигляді, представник позивача, зокрема зазначив, що зміст зібраної судом медичної документації беззаперечно доводить, що в період укладання ОСОБА_10 оскаржуваних правочинів, він знаходився в тяжкому психічному стані, що не дозволяв йому усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Такий психічний стан ОСОБА_10 під час укладення ним правочинів підтверджується також висновком судово-психіатричної експертизи КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР» від 05 грудня 2019 року № 26. Згідно даного висновку встановлено, що у ОСОБА_10 під час укладання правочинів були виражені ознаки стійкого психічного розладу при яких він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Отже, на переконання представника позивача ОСОБА_1 , матеріали справи та зібрані судом докази в своїй сукупності та взаємозв`язку беззаперечно свідчать та підтверджують, що ОСОБА_10 під час укладання заповіту від 14 січня 2019 року та договору дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 від 02 лютого 2019 року знаходився в стані в якому він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с. 80 83 том 2).

Представник позивача ОСОБА_5 адвокат Гонцова Є.Д. (діє на підставі ордеру серії ДП № 2461/011 від 16 вересня 20202 року а.с. 224-225 том 1) надала заяву, в якій просила розгляд справи здійснити за її відсутністю та задовільнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 240 т.1).

Відповідач та його представник - ОСОБА_4 (діє на підставі договору про надання правової допомоги № 10/20 від 19 квітня 2021 року а.с. 40 42 том 2) проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі та просили відмовити в їх задоволенні. В поданій представником відповідача адвокатом Лагойдою О.В. до суду письмовій дебатній промові, останній зазначив, зокрема те, що у сторони відповідача висновок викликає сумніви, щодо його достовірності та відповідності дійсному стану здоров`я ОСОБА_10 . Сторона відповідача вважає його недостатнім для підтвердження факту недієздатності останнього. Достовірність експертного висновку викликає сумніви через його однобокість та необ`єктивність, оскільки експерти прийняли до уваги лише докази на підтвердження недієздатності ОСОБА_10 та проігнорували докази його адекватності, не аналізуючи його психічний стан в сукупності всіх зібраних доказів по справі. Під час допиту доповідача по справі при проведенні експертизи та члена експертної комісії ОСОБА_20 , остання пояснила, що поставлений діагноз має характер стійкого, тобто постійної недієздатності протягом певного періоду часу, що виключало можливість хворого видавати себе за здорову людину для оточуючих. Разом з цим, експерт ОСОБА_21 не змогла пояснити, чому в такому випадку оточуючі хворого свідки не змогли виявити наявність у хворого такої тяжкої форми психічного розладу. Як зазначив представник відповідача адвокат Логойда О.В. експерт наполягала на тому, що медичні дані при проведенні експертизи оцінюються, як пріоритетні перед іншими доказами, але для того щоб надати перевагу одним доказам над іншими, потрібно оцінити всі докази в цілому та обґрунтувати відхилення частини доказів через їх неспроможність, що не було зроблено під час експертного дослідження. Навіть ті докази, які взяті експертами, як підстави для встановлення діагнозу, дослідженні однобоко. Послався на ухвалу від 19 жовтня 2016 року по справі № 369/1788/14-ц (аналогічні висновки маються в постановах від 16 жовтня 2019 року по справі №463/2503/18 та від 04 грудня 2019 року по справі №450/2486/13-ц), де Верховний суд дійшов висновку, що у випадку відсутності у тексті експертного дослідження відомостей про час, з якого особа страждає на психічні захворювання, відсутність категоричного висновку щодо наявності в особи саме хронічного, стійкого психічного розладу, внаслідок чого вона не здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними, то такий висновок є недостатнім для визнання особи недієздатною. Оскільки, на думку представника відповідача адвоката Лагойди О.В. наявна відсутність категоричності у формулювання відповіді висновку щодо наявності у ОСОБА_10 психічного розладу, оскільки висновок містить лише припущення, про те що останній виявляв ознаки хронічного стійкого психічного розладу, але не констатує факт наявності такого розладу, вважає, що такий висновок є недостатнім для визнання ОСОБА_10 недієздатним на момент укладання заповіту та договору. Крім того зазначив, що висновок також не містить відомостей про час з якого ОСОБА_10 страждав на психічні захворювання, а доповідач по справі при проведенні експертизи та член експертної комісії ОСОБА_20 в судовому засіданні, не змогла дати відповідь на дане питання під час її допиту. Враховуючи вищезазначене, вважає позовні вимоги необґрунтованими, висновки щодо недієздатності ОСОБА_10 такими, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, у зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 84 87 том 2).

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення свідків, з`ясувавши всі обставини справи, перевіривши та оцінивши всі наявні у справі докази, виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому у цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається з вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, видане 27 червня 1994 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_10 та ОСОБА_8 (а.с. 63 том 1).

Відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 21 червня 2007 року, право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстроване по 1/2 частці за ОСОБА_10 та ОСОБА_8 (а.с. 64 том 1).

10 липня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу було посвідчено заповіт, яким ОСОБА_10 все його майно, рухоме та нерухоме, де б воно не було, та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті, та на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_7 .

Заповіт було зареєстровано в реєстрі за № 8434 (а.с. 8 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 3994 (а.с. 6 том 1).

Відповідно до заповіту, посвідченого 14 січня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Занькмо Е.П., ОСОБА_10 , на випадок його смерті зробив розпорядження, що спадкоємцем всього його майна, яке буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, будь-яких майнових прав, а також, усього того, що згідно із законодавством України може бути успадкованим, у повному обсязі, він призначив свого сина, ОСОБА_3 .

В тексті вказаного заповіту також зазначено наступне.

«Заповіт записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_10 .

У зв`язку з тим, що ОСОБА_10 у зв`язку зі станом здоров`я (слабкість в руках, вади зору) не міг особисто прочитати уголос та підписати текст заповіту, за його дорученням, у його та нотаріуса присутності, текст заповіту до його підписання зачитаний уголос запрошеними ним свідками ОСОБА_18 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_4 та ОСОБА_15 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_5 , та підписаний ОСОБА_17 .

Заповіт повністю прочитаний уголос заповідачем до його підписання.

Особи заповідача та свідків встановлено, їх дієздатність перевірено.

Особу ОСОБА_17 , який підписав заповіт у присутності нотаріуса, встановлено, його дієздатність перевірено.

У зв`язку зі станом здоров`я ОСОБА_10 , на його прохання, цей заповіт складено, підписано та нотаріально оформлено за адресою: АДРЕСА_1 .

Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 14».

У заповіті ОСОБА_17 написано, що текст заповіту ним прочитано вголос і власноруч підписано у присутності заповідача, нотаріуса та двох свідків.

Заповіт підписано двома свідками ОСОБА_18 та ОСОБА_15 (а.с. 46 47 том 1).

Окрім того, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи наступні обставини та факти, що мають значення для розгляду справи.

Відповідно до договору дарування частки квартири, укладеного між ОСОБА_10 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований), посвідченого 02 лютого 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заньком Е.П., дарувальник безоплатно передає у власність обдарованому 1/2 частку квартири номер АДРЕСА_2 (п. 1 договору).

Вказана частка квартири належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 27 червня 1994 року, згідно з розпорядженням № 1/2532-94. Право власності в РПВН зареєстроване КП «Дніпропетровське МБТІ» 21 червня 2007 року за реєстровим номером 19308095.

Договір дарування від 02 лютого 2019 року зареєстровано в реєстрі за № 91 (а.с. 54 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 18 лютого 2019 року Соборним районним у місті Дніпрі Відділом управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис 156 (а.с. 7 том 1).

Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Так, ч. 4 ст. 207 ЦК встановлено, що якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Відповідно до ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Пунктом 1 Глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. № 296/5 та ст. 44 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними.

З наявної в матеріалах справи копії заповіту, посвідченого 14 січня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заньком Е.П. встановлено, що заповіт був підписаний ОСОБА_17 , а також двома свідками: ОСОБА_18 та ОСОБА_15 .

При цьому, судом встановлено, що у тексті оспорюваного заповіту маються суттєві взаємовиключні логічні протиріччя, наявність яких спотворює встановлення дійсних обставин за яких він укладався. Так, приватний нотаріус Занько Е.П. у заповіті вказує, що «у зв`язку з тим, що ОСОБА_10 у зв`язку зі станом здоров`я (слабкість в руках, вади зору) не може особисто прочитати уголос та підписати текст заповіту, за його дорученням, у його та нотаріуса присутності, текст заповіту до його підписання зачитаний уголос запрошеними ним свідками ОСОБА_18 та ОСОБА_15 , та підписаний ОСОБА_17 ».

В подальшому ж нотаріус зазначає у заповіті, що «заповіт повністю прочитаний уголос заповідачем до його підписання».

З наведеного вбачається наявність логічної суперечності (дефекту) у тексті заповіту через зазначення двох протилежних за змістом тверджень, що унеможливлює, за наведеним критерієм, встановлення реальних обставин та дійсних умов за яких було оформлено оспорюваний заповіт.

Крім того, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_7 (в подальшому його правонаступники) послалися на те, що оспорюваний заповіт є недійсним, оскільки волевиявлення спадкодавця на час його складання не було вільним, не відповідало його внутрішній волі, оскільки ОСОБА_10 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у зв`язку із наявністю у останнього психічного захворювання.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення місцевим судом оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Висновком судово-психіатричного експерта № 26 від 05 грудня 2019 року було встановлено, що ОСОБА_10 на момент укладання заповіту 14 січня 2019 року та договору дарування 02 лютого 2019 року виявляв ознаки хронічного стійкого психічного розладу у формі вираженого розладу особистості та поведінки внаслідок судинної патології головного мозку.

У той період часу (на момент складання заповіту 14 січня 2019 року та договору дарування 02 лютого 2019 року) він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 165 168 том 1).

Вказаний висновок складено комісійно у складі трьох експертів КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради: Звєрєвої В.Ю. (доповідач), ОСОБА_22 (голова комісії) та ОСОБА_23 .

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_17 повідомив, що ОСОБА_10 , батька його друга ОСОБА_3 , він знав більше 20 років. Свідок був присутній на всіх сімейних святах родини ОСОБА_24 . ОСОБА_10 був активною, розумною людиною до останніх днів життя.

Також ОСОБА_17 повідомив, що він був підписантом від імені ОСОБА_10 при оформленні заповіту від 14 січня 2019 року та договору дарування частини квартири від 02 лютого 2019 року, оскільки у останнього був подагричний артрит суглобів кистей, ревматоїдний артрит і йому було складно своєю рукою підписувати зазначені документи.

До того свідок ОСОБА_17 заявив, що як раніше так і в зазначені дні 14 січня 2019 року та 02 лютого 2019 року, в момент підписання документів, ОСОБА_10 був абсолютно адекватний, він розумів все, що відбувалося, жартував з нами і був твердо впевнений у своїх діях. Він неодноразово повторював, що зробив помилку щодо свого сина ОСОБА_3 і тепер хоче її виправити.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_15 пояснила, що вона була знайома з ОСОБА_10 з 04 січня 2019 року до останньої хвилини його життя ІНФОРМАЦІЯ_3 та останній помер в її присутності. У зазначений період, на прохання його сина ОСОБА_3 , свідок доглядала за ОСОБА_10 , оскільки його син і невістка працювали, а ОСОБА_10 , в зв`язку з хворобою, було важко пересуватися по квартирі і він не міг себе в повній мірі обслуговувати. Свідок ОСОБА_15 заявила, що весь період з 04 січня 2019 року по 18 лютого 2019 року ОСОБА_10 був абсолютно адекватний, до останнього свого дня був у повному розумі. За свідченнями ОСОБА_15 , весь час поки вона перебувала з ОСОБА_10 поруч, а також в момент оформлення заповіту 14 січня 2019 року та договору дарування частини квартири 02 лютого 2019 року ОСОБА_10 був абсолютно нормальною, адекватною людиною, давав звіт своїм діям, по доброї волі дав вказівку оформити нотаріально зазначені документи.

В судовому засіданні був допитаний в якості свідка лікар ОСОБА_14 , який здійснював медичне обстеження ОСОБА_10 10 січня 2019 року та 22 січня 2019 року. Свідок ОСОБА_14 зазначив, що ОСОБА_10 10 січня 2019 року при обстежені не відповідав на його питання, не орієнтувався в часі та просторі, спілкувався з неіснуючими людьми, тобто був в безпорадному стані. Також свідок лікар ОСОБА_14 констатував, що при другому медичному обстеженні 22 січня 2019 року, стан ОСОБА_10 ще більше погіршився.

Про наявність у ОСОБА_10 ознак психічного розладу свідчать також показання свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_11 , які підтвердили, що у ОСОБА_10 в останній рік його життя ознаки психічного захворювання набули виражений характер, а саме, він не орієнтувався на місцевості, у нього був постійно присутній страх загубитися, тому він просив їх здійснювати купівлю продуктів, а також здійснювати оплату комунальних платежів за нього.

Свідок ОСОБА_12 повідомила, що вона знала померлого, оскільки перебуває у дружніх стосунках з родиною ОСОБА_25 , запрошувалась на святкування, де також був присутній ОСОБА_10 . Свідок пам`ятає, що за життя ОСОБА_10 висловлював свій намір та бажання залишити квартиру, в якій він проживає, внуку дружини ОСОБА_8 ОСОБА_7 .

Крім того, в судовому засіданні була допитана судовий експерт ОСОБА_20 , яка на підтвердження мотивів та підстав судово - експертного висновку пояснила, що виражений психоорганічний синдром - це психічна хвороба, яка постійно прогресує, а наслідки органічного ураження такою хворобою головного мозку зворотної дії не мають. Підтвердженням того, що у ОСОБА_10 психоорганічний синдром прогресував, є надана судовим експертам відповідна медична документація, зокрема висновок лікаря - психіатра в листопаді 2018 року, як констатація наявності психічної хвороби у ОСОБА_10 та висновки медичних обстежень сімейного лікаря ОСОБА_14 в січні 2019 року, як докази наслідку прогресування такої хвороби та причино - наслідкового зв`язку погіршення його психічного стану. Судовий експерт ОСОБА_21 також пояснила, що основними об`єктами експертного дослідження даного роду, є насамперед, медична документація хворого ОСОБА_10 . При цьому покази свідків в даному випадку є другорядними об`єктами експертного дослідження, можуть бути поставлені під сумнів, особливо, якщо вони протирічать змісту медичної документації та надані зацікавленими особами, наприклад, нотаріусом, який за посвідчення спірних документів отримав відповідну плату з боку позивача.

Крім того, експерт ОСОБА_20 пояснила, що зазначений висновок експертів, складений колегіально, одноголосно, жоден з експертів не мав окремої думки, або незгоди із змістом цього висновку.

За таких умов, встановивши фактичні обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_15 , оскільки ОСОБА_17 , за його показами більше 15 років перебуває у дружніх стосунках з відповідачем ОСОБА_3 , а ОСОБА_15 надавала послуги по догляду за ОСОБА_10 , за які отримувала грошову винагороду від ОСОБА_3 . Дані факти означеними учасниками справи не заперечувались.

При цьому, вказані свідки обтяжені тягарем юридичної відповідальності, оскільки вони безпосередньо приймали участь при оформленні заповіту ОСОБА_10 , а ОСОБА_17 також при укладанні договору дарування частки квартири, які наразі оскаржуються в судовому порядку та в разі встановлення протиправності в їх діях, при укладенні заповіту та посвідченні договору дарування, останнє буде мати для свідків юридично визначені наслідки, що, за таких умов, може вплинути на їх неупередженість та мати ознаки особистої зацікавленості у результаті розгляду даної справи. З огляду на таке суд не приймає покази даних свідків, як беззаперечні докази по справі.

Також судом не беруться, як беззаперечні докази, свідчення надані ОСОБА_1 та ОСОБА_11 , оскільки останні мають власну зацікавленість в результаті розгляду даної справи та вважають їх майнові права щодо об`єкту нерухомості (квартири АДРЕСА_2 ) порушеними.

Крім того, доводи свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_15 про те, що ОСОБА_10 до самої смерті був психічно здоровим та знаходився у цілком адекватному стані, суд вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки такі посилання є візуальним спостереженням та суб`єктивною оцінкою свідків, жоден з яких не має спеціальної освіти (медичної) для достовірної оцінки поведінки ОСОБА_10 .

На відміну від цього, на особливу увагу заслуговують покази свідка ОСОБА_14 , оскільки останній є фаховим спеціалістом у галузі медицини, спостерігав ОСОБА_10 , як сімейний лікар (а отже бачив динаміку хвороби), не перебуває у відносинах зі сторонами по справі та не зацікавлений в результаті розгляду даної цивільної справи.

В судових дебатах та в поданій до суду представником відповідача, - адвокатом Лагойдою О.В. дебатній промові, останній зазначає, що, на його переконання, висновок судового експерта викликає сумніви, щодо його достовірності та відповідності дійсному стану здоров`я ОСОБА_10 . Сторона відповідача вважає його недостатнім для підтвердження факту недієздатності останнього. В першу чергу достовірність експертного судового висновку викликає у представника відповідача сумніви через його однобокість та необ`єктивність. Вважає, що експерти взяли до уваги лише докази на підтвердження недієздатності ОСОБА_10 та проігнорували докази його адекватності, не аналізували його стан в сукупності всіх зібраних доказів по справі. Натомість, під час допиту доповідача по справі при проведенні експертизи та члена експертної комісії ОСОБА_20 , вона пояснила, що поставлений діагноз має характер стійкого, тобто постійної недієздатності протягом певного періоду часу, що виключає можливість хворого видавати себе за здорову людину для оточуючих. При цьому експерт зазначила, що у такому випадку оточуючі хворого свідки не могли не виявити очевидну наявність у хворого такої тяжкої форми психічного розладу, а пояснення свідків, що кажуть навпаки пояснюється їх зацікавленістю.

Суд проаналізувавши наведені доводи сторони відповідача в контексті встановлених обставин та перевіривши їх доказами, дійшов висновку, що заперечення представника відповідача суд не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи не міститься жодного доказу на спростування поставленого ОСОБА_10 медичного діагнозу щодо наявності у нього психічного захворювання, зокрема в матеріалах справи відсутні будь які інші висновки лікарів або інші належні та допустимі докази на його спростування.

Одночасно суд зазначає, що при проведенні посмертної судово-психіатричної експертизи судовими експертами були додержані всі вимоги чинного законодавства, в межах їх компетенції та повноважень, на підставі інформації та документів, наявних на час проведення експертизи. Відповідь на поставлені питання щодо того, чи міг ОСОБА_10 на момент укладення заповіту 14 січня 2019 року та договору дарування 02 лютого 2019 року, усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, викладена повно та відповідає іншим фактичним даним, дослідницька частина узгоджена з підсумковою частиною висновку, висновок експертизи обґрунтований та узгоджений з іншими матеріалами справи, тому зазначений висновок посмертної судово-психіатричної експертизи є об`єктивним, достовірним та правдивим, а від так повинен бути покладений в основу судового рішення стосовно вирішення заявленого позову та визнання заповіту та договору недійсними.

Крім того, на підставі постанови старшого слідчого СВ Соборного ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області, в рамках кримінального провадження №0000833, була проведена судово психіатрична експертиза щодо психічного стану здоров`я ОСОБА_10 у період з 28 листопада 2018 року по 18 лютого 2019 року (а.с. 213 216 том 1). Де у відповідності до висновку судово-психіатричного експерта № 80 від 06 жовтня 2020 року, ОСОБА_10 в період з 28 листопада 2018 року по 18 лютого 2019 року, в т.ч. на момент укладання заповіту 14 січня 2019 року та договору дарування 02 лютого 2019 року, виявляв ознаки хронічного психічного захворювання у формі вираженого розладу особистості та поведінки внаслідок судинної патології головного мозку. У той період часу за своїм психічним станом він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Так, відповідно до договору дарування частки квартири, укладеного між ОСОБА_10 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований), посвідченого 02 лютого 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П., дарувальник безоплатно передає у власність обдарованому 1/2 частку квартири номер АДРЕСА_2 (п. 1 договору).

У вказаному договорі дарування приватним нотаріусом вказано наступне.

«Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_10 відчужуваної частки квартири перевірено.

У зв`язку зі станом здоров`я ОСОБА_10 і за його дорученням договір підписав ОСОБА_17 у моїй присутності. Особу ОСОБА_17 встановлено, дієздатність перевірено.

Текст договору до підписання прочитано нотаріусом у голос і схвалено ОСОБА_10 .

У зв`язку зі станом здоров`я ОСОБА_10 , на його прохання, цей договір складено, підписано та нотаріально оформлено за місцем проживання ОСОБА_26 , за адресою: АДРЕСА_1 ».

З огляду на встановлені судом обставини, з урахуванням встановлення судом наявності психічної хвороби у ОСОБА_10 у період укладення оспорюваного договору дарування, останній не міг усвідомлювати значення своїх дій та розуміти їх наслідки, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Отже, підсумовуючи викладене вище, судом встановлено, в що матеріалах цивільної справи № 201/5087/19 наявна медична документація, на підставі якої та в системному логіко правовому аналізі наданих та витребуваних судом доказів, суд дійшов висновку, що в період укладання ОСОБА_10 оскаржуваних правочинів, він знаходився в тяжкому психічному стані, що не дозволяв йому усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Такий психічний стан ОСОБА_10 під час вчинення ним правочинів підтверджується також висновками судово-психіатричного експерта № 26 від 05 грудня 2019 року та № 80 від 06 жовтня 2020 року, а також показами допитаних у судовому засіданні сімейного лікаря ОСОБА_14 та судового експерта ОСОБА_20 , які є фаховими медичними працівниками.

Щодо забезпечення прав усіх учасників процесу перед законом та судом слід наголосити, що стороною відповідача подавалось клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, яке судом було задоволено. Однак, постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ було скасовано, а справу направлено для продовження розгляду.

01 червня 2021 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було відмовлено у задоволенні клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_10 .

Відмовляючи у задоволенні заявленого клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, суд виходив з наступного.

Клопотання про призначення судово - психіатричної експертизи позивач ОСОБА_7 подав 13 вересня 2019 року в судовому засіданні.

Суд, з урахуванням процесуальних прав відповідача, передбачених ст. 104 ЦПК України, зробив перерву в судовому засіданні з метою надати відповідачу можливість реалізувати: 1) право на надання своїх заперечень щодо клопотання позивача; 2) право запропонувати суду експертну установу для проведення експертизи та запропонувати свої питання вирішення яких, потребує така експертиза.

Натомість, стороною відповідача, як до проведення судового засідання 23 жовтня 2019 року на якому вирішувалось питання стосовно клопотання позивача, так і під час самого судового засідання, жодних вмотивованих заперечень щодо визначення експертної установи та питань запропонованих позивачем для експертизи надано не було.

Відповідач також не запропонував свої питання для проведення судово - психіатричної експертизи та не запропонував зі свого боку експертну установу, яка повинна проводити відповідну експертизу.

Відповідач лише зазначив, що заперечує проти клопотання позивача, оскільки вважає, що ОСОБА_10 був у стані, якій дозволяв йому вчиняти будь-які правочини.

Як наслідок, 23 жовтня 2019 року, суд задовільнив клопотання позивача про призначення судово - психіатричної експертизи в повному обсязі.

Пунктом 1.2.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджену Наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08 жовтня 1998 року визначено, що повторною є експертиза, під час проведення якої досліджуються ті самі об`єкти і вирішуються ті самі питання, що й при проведенні первинної (попередніх) експертизи (експертиз).

Втім, аналізуючи предмет клопотання відповідача, наявним вбачається, що питання запропоновані відповідачем для проведення повторної експертизи не спрямовані на дослідження і вирішення тих самих питань, які були визначені судом для проведення первинної експертизи по справі, оскільки такі питання не співпадають з метою та предметом дослідження судово - психіатричної експертизи, визначених зазначеними вище нормативними актами та не спрямовані на дослідження обставин, що підлягають доказуванню (визначення психічного та емоційного стану ОСОБА_10 під час укладання ним спірних правочинів).

Отже, приймаючи до уваги відсутність будьяких об`єктивних перешкод для належного представництва та захисту своїх прав відповідачем, зважаючи на принцип змагальності сторін та процесуальну пасивну участь відповідача у визначені ним кола питань та експертної установи при призначенні по справі судом первинної судово - психіатричної експертизи, та з урахуванням того, що запропоновані ним питання для повторної судово - психіатричної експертизи не відповідають її мети та завданням. З огляду на таке, суд дійшов висновку про відсутність належних підстав для призначення по справі повторної експертизи.

Також відповідач, в якості обґрунтування призначення по справі повторної судово - психіатричної експертизи посилався на обставину того, що висновок судово-психіатричного експерта КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР» № 26 від 05 грудня 2019 року не відповідає матеріалам справи та дійсному стану здоров`я ОСОБА_10 .

При цьому, відповідач вказує, що висновок первинної експертизи був здійснений на підставі показів свідків з кримінального провадження №0000833, залученого стороною позивача до матеріалів справи, які не відповідають показам тих самих свідків, наданих ними в судовому процесі, а медична документація не свідчить про ознаки психічної хвороби у ОСОБА_10 .

Таке твердження відповідача не відповідає дійсним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, стороною позивача дійсно, в порядку ст. 95 ЦПК України, як письмові докази, що мають значення для правильного вирішення спору, долучалися покази свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , які були учасниками та свідками нотаріальних дій при складанні оскаржуваних правочинів, та покази сімейного лікаря ОСОБА_14 , надані ними в рамках кримінального провадження №0000833 .

Питання про залучення вказаних доказів вирішувалось судом в судовому засіданні в присутності сторони відповідача, і, жодних заперечень щодо їх залучення (їх належності та допустимості) до матеріалів справи від відповідача не надходило.

Більш того, зазначені вище особи були допитані в судовому засіданні в рамках цивільної справи № 201/5087/19, як свідки, а їх покази по основним питанням доказування не відрізняються від показів, наданих ними в рамках кримінального провадження, що підтверджується технічним записом судового процесу.

Свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , а також ОСОБА_3 , як в рамках кримінального провадження № 0000833 так і під час допиту в судовому процесі зазначали, що ОСОБА_10 , на їх погляд, знаходився в ясному розумі, в стані в якому він повної мірою вільно та освідомлено приймав рішення.

Отже, з урахуванням викладено, а також строків розгляду справи, суд не знайшов достатніх підстав для призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

Окрім того, з фактично встановлених обставин справи суд дійшов висновку про порушення під час укладання спірних правочинів норм діючого законодавства України, які регулюють порядок їх укладання, з боку третьої особи - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П.

Так, відповідно до ч. 1 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при вчиненні нотаріальної дії нотаріус встановлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Виходячи з вимог даної норми нормативного акту ОСОБА_10 мав особисто звернутися до нотаріуса та запросити його за місцем свого проживання для вчинення нотаріальних дій у зв`язку із своєю хворобою.

В своїх поясненнях третя особа пояснила і це підтверджують свідки сторони відповідача, що на вчинення нотаріальних дій нотаріуса запрошував відповідач - ОСОБА_3 , а не ОСОБА_10 , а відтак ініціатором (організатором) вчинення нотаріальних дій був саме відповідач, а не ОСОБА_10 .

Така обставина свідчить про порушення під час укладання правочинів вимог вказаного Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Крім того, зі слів нотаріуса він вчиняв нотаріальні дії 14 січня 2019 року так і 02 лютого 2019 року за адресою проживання ОСОБА_10 , у зв`язку з хворобою останнього.

Частиною 3 глави 1 Порядку встановлено, якщо нотаріальна дія вчинюється поза приміщенням державної нотаріальної контори, нотаріусом обов`язково зазначається причина, з якої нотаріальна дія була вчинена поза приміщенням нотаріуса.

В силу даної норми нотаріус при нотаріальних діях мав зазначити визначену причину виїзду на адресу проживання ОСОБА_10 .

Наявність хвороби, як причини виїзду нотаріуса, має підтверджуватися лише відповідними висновками або довідками медичних закладів та лікарів.

Як зазначив нотаріус у своїх поясненнях, він не цікавився та не вимагав медичної документації на підтвердження наявності будь-якої хвороби, яка мала надавати право нотаріусу вчиняти нотаріальні дії за межами нотаріальної контори.

До того ж, у витребуваних судом нотаріальних справах відсутні будь-які довідки на підтвердження хвороби ОСОБА_10 .

Оскільки ОСОБА_10 був фактично прикутий до ліжка та він не міг особисто підписувати правочин, як це підтверджує відповідач і третя особа, то нотаріус, в силу дії Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 та вимог ч. 2 ст. 44 Закону України «Про нотаріат», мав обов`язково запросити медичну документацію на підтвердження хвороби та фізичних вад ОСОБА_10 .

Вказані обов`язкові дії з боку нотаріуса вчиненні не були, що в силу дії ч. 3 ст. 215 ЦК України, є також самостійною підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними.

Отже, на переконання суду, матеріали цивільної справи містять достатньо достатніх та беззаперечних доказів для прийняття рішення по справі про визнання заповіту від 14 січня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 14, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заньком Е.П., а також договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 від 02 лютого 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заньком Е.П., недійсними.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, не спростованими відповідачем, а тому вони підлягають задоволенню.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог у повному обсязі, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачів судові витрати по сплаті судового збору розподіливши їх пропорційно у відповідності до їх кількості (а.с. 5 том 1).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 247, 259, 263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Занько Едуард Петрович про визнання заповіту та договору дарування недійсними задовольнити.

Визнати заповіт від 14 січня 2019 року, складений ОСОБА_10 на користь ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі №14 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Занько Едуардом Петровичем, недійсним.

Визнати договір дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 від 02 лютого 2019 року, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі №91 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Занько Едуардом Петровичем, недійсним.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6 по 660 грн. 13 коп. на кожного в рахунок відшкодування судових витрат.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 18 червня 2021 року.

Суддя С.С. Федоріщев