Справа № 302/1200/20
Номер рядка звіту 60
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(повне)

03.06.2021 смт.Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області

в особі головуючого судді Кривка В. П

з участю: секретар судового засідання Митряк І.П.,

представник позивача адвокат Рішко С.І.,

представник відповідача адвокат Керита М.В.,

розглянувши і відкритому судовому засіданні в приміщенні районного суду в смт. Міжгір ї цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання неправомірним і скасування :

- свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане 31.12.2004 Міжгірською державною нотаріальною конторою реєстровий номер 2588 в частині передачі у власність земельної ділянки площею 0, 1258 га в урочищі «Біля хати» для будівництва і обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 згідно з державним актом на право приватної власності на землю серія ІІ-ЗК № 033761, виданого 06.05.2000 Н.Студенівською сільською радою Міжгірського району Закарпатської області на підставі рішення цієї ради від 22.04.1997 ;

- рішення державного реєстратора Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області Бриль О.А. індексний номер 5164339 від 19.03.2020 про державну реєстрацію право власності ОСОБА_2 на вищезазначену земельну ділянку кадастровий номер :01:011:0072, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224;

- запису про право власності на зазначену вище земельну ділянку № 36008535 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

- визнання права власності на вищезазначену земельну ділянку кадастровий номер :01:011:0072 за ОСОБА_1 ,-

В С Т А Н О В И В:

24.11.2020 в суд подано зазначену позовну заяву з таким обґрунтуванням вимог.

Позивачка є власником житлового будинку АДРЕСА_1 згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, яке видано Міжгірською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 2589. Цей будинок позивачка успадкувала за заповітом батька ОСОБА_3 , 1925 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заповідач також був власником земельних ділянок, які йому передані у власність рішенням Н.Студенівської сільської ради від 22.04.1997 загальною площею 0, 60 га і на підставі якого ОСОБА_3 було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії І-ЗК № 033761 від 06.05.2000, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності за № 35, а саме :

-земельна ділянка площею 0,1258 га в урочищі «Біля хати» в селі Нижній Студений для обслуговування житлового будинку

АДРЕСА_2

АДРЕСА_3 АДРЕСА_4 » в селі Нижній Студений для ведення особистого підсобного (селянського) господарства.

Позивачка є дочкою ОСОБА_3 , а відповідач внуком ОСОБА_3 (племінник позивачки, мати якого є рідною сестрою позивачки і донькою ОСОБА_3 ).

Відповідач за заповітом ОСОБА_3 успадкував всі земельні ділянки, які зазначені у державному акті № 033761 (всі реквізити зазначені вище).

Сторони одержали в Міжгірській державній нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за заповітом 31.12.2004, а саме : позивач на будинок АДРЕСА_1 реєстровий номер 2589, а відповідач на земельні ділянки, зазначені в державному акті № 033761 реєстровий номер 2588.

У 2019 році відповідач виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,1258 га, що обслуговує житловий будинок АДРЕСА_1 і в 2020 зареєстрував цю земельну ділянку в Державному земельному кадастрі за номером :01:011:0072 і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з присвоєнням реєстраційного номера об`єкта нерухомого майна 224 на підставі рішення державного реєстратора Мукачівської РДА Бриль О.А. № 51694339 від 19.03.2020 з внесеним запису про право власності № 36008535.

Позивач вважає частково неправомірними видачу свідоцтва на спадщину відповідачу і внесення записів про право власності відповідача до державних реєстрів , бо нотаріусом і державним реєстратором порушено принцип «єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку і споруди». Позивач посилається на правовий висновок Великої палати ВС щодо виключної правової проблеми у зв`язку з автоматичним переходом права власності на земельну ділянку до набувача у разі відчуження розташованих на ній будівель і споруд відповідно до положень приписів статті 120 Земельного кодексу України і статті 377 Цивільного кодексу України, а саме :

- особа , яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на свої ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-землевласника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній.

Позивач вважає, що набувши право власності на житловий будинок по спадкуванню за заповітом у неї одночасно виникло право власності на земельну ділянку площею 0,1258 га, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .

В справі винесено такі процесуальні рішення :

- згідно з ухвалою судді від 08.12.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі і призначено підготовчий судовий розгляд;

- згідно з ухвалою суду від 21.01.2021 задоволено клопотання сторони відповідача про витребування доказів з державного нотаріального архіву у вигляді копії спадкової справи до майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- згідно з ухвалою суду від 17.02.2021 відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_4 (колишнього державного нотаріуса, який посвідчував правочин свідоцтва про право на спадщину за заповітом для сторін) про вступ у справу в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача;

- згідно з ухвалою суду від 18.03.2021 закрито підготовчий судовий розгляд і призначено розгляд справи по суті.

Процесуальні заяви сторін в справі по суті спору.

Відповідач позов заперечив повністю на основі такого обґрунтування позиції.

Відповідач набув право власності по заповіту ОСОБА_3 (діда відповідача) на всі земельні ділянки, які належали спадкодавцеві за державним актом на право власності № 033761 від 06.05.2000 ( всі реквізити зазначені вище), в тому числі й на оспорювань позивачем земельну ділянку площею 0,1258 га в урочищі «Біля хати» в селі Н.Студений. Відповідач вважає, що свідоцтво про право на спадщину не може бути визнано частково недійсним. Відповідач зазначив, що позивач не зазначила в позові те, що вона оформляла спадкові права в Міжгірській державній нотаріальній конторі одночасно з відповідачем і діяла в його інтересах для одержання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на підставі довіреності відповідача від 06.05.2004, яка посвідчена приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Хомін В.Я. за реєстровим номером 1321.

Під час оформлення спадкових прав сторін позивач не мала жодних претензій щодо виникнення спадкових прав відповідача на зазначену земельну ділянку. Відповідач вважає, що позивач пропустила строк позовної давності щодо оспорення одностороннього правочину заповіту та виданого на його підставі свідоцтва про право на спадщину.

Представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідач також покликається на те, що нотаріус видала свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_3 , виконуючи волю заповідача щодо розпорядження його майном на користь позивача і відповідача. Заповіти ОСОБА_3 є дійсними і не скасованими, а також не оспорюються. У зв`язку з цим відповідач вважає, що до цих спадкових правовідносин не можуть застосовуватись положення статей 120 ЗК і 377 ЦК України, бо ці норми визначають долю земельної ділянки в разі відчуження на ній будівель і споруд на підставі цивільно-правових угод (договорів).

Відповідач посилається на положення статті 321 ЦК України щодо непорушності права власності і захисту цього права за положеннями і метою, зазначеними в статті 1 Протоколу №1 Конвенції (право на мирне володіння майном і запобігання свавільному захопленню власності), на положення статей 13, 41 Конституції України (гарантія і непорушність права власності).

Третя особа без самостійних вимог державний реєстратор Бриль О.А. процесуальних заяв та пояснень по суті спору не надав.

Оцінивши зміст позовних вимог, подані в справу докази, доводи представників сторін, суд дійшов такого висновку.

Сторони не оспорюють обставини і підстави набуття ними права власності на нерухоме майно у зв`язку з оформленням спадкових прав на підставі заповіту ОСОБА_3 щодо нерухомого майна: земельних ділянок загальною площею 0,5972 га, зазначених у державному акті серія І-ЗК № 033761 (власник відповідач ОСОБА_2 ) і житлового будинку АДРЕСА_1 (власник позивач ОСОБА_1 ).

Згідно з документами спадкової справи сторони оформили спадкові права (одержали свідоцтва про право на спадщину за заповітом в Міжгірській державній нотаріальній конторі від 31.12.2004), тобто одночасно і були взаємно поінформованими про це.

Предметом спору є оформлення права спадкування і реєстрація права власності по спадкуванню на земельну ділянку площею 0, 1258 га в урочищі «Біля хати» в селі Н.Студений, кадастровий номер :01:011:0072 за відповідачем ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що ця земельна ділянка обслуговує житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на який по спадкуванню оформлено за позивачем ОСОБА_1 .

Суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Статтею 120 ч.1 ЗК України (в редакції закону № 997-У від 27.04.2007) передбачено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділягки, яка необхідна для їх обслуговування.

Статтею 377 ЦК України (в редакції закону №1702-УІ від 05.11.2009) передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків)".

За приписами статті 120 ЗК України в редакції закону від 25.10.2001 (в період з 01.01.2002 до 20.06.2007) при відчуження об`єкта нерухомості, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку.

Із встановлених обставин видно, що спадкові правовідносини, за якими сторони як спадкоємці набули право власності на нерухомість ( позивач на житловий будинок, а відповідач на земельну ділянку, яка його обслуговує і була надана у власність попередньому власнику житлового будинку (заповідачу) для цього ж цільового призначення, виникли в 2003 році і оформлені в 2004 році, тобто в період дії положень статті 120 ЗК України в редакції закону від 25.10.2001, яка не носили імперативного характеру переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, які розташовані на цій земельній ділянці. Ця норма закону є спеціальною щодо врегулювання земельних відносин. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України.

Отже, ні нотаріус, який оформляв спадкові права відповідача і позивача на підставі заповіту власника земельних ділянок (в тому числі й земельної ділянки, яка є предметом спору) і житлового будинку, який був збудований (розташований) на цій земельній ділянці попереднім власником (заповідачем), ні державний реєстратор, який здійснював реєстраційні дії права власності на земельну ділянку, - не мали жодних правових підстав для відмови позивачу і відповідачу в оформленні ними спадкового права власності на зазначене нерухоме майно, яким розпорядився власник цього майна, а також для відмови в реєстрації цього права власності у порядку, визначеному законом.

У розглядуваному судом випадку відмова відповідачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,1258 га , яка обслуговує житловий будинок АДРЕСА_1 з підстави «автоматичного переходу» земельної ділянки до власника будинку, який розташований на цій ділянці, - означає спотворити та знівелювати волю спадкодавця на розпорядження належним йому майном. Таке також суперечитиме принципу правової визначеності.

Отже, позиція і дії відповідача, нотаріуса і державного реєстратора ґрунтуються на положеннях, передбачених статтею 321 ЦК України, а саме:

-право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

- особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

З огляду на встановлені обставини та викладені мотиви і обґрунтування суд вважає, що правові позиції і висновки щодо автоматичного переходу права власності на земельну ділянку у зв`язку з набуттям права на житловий будинок, на які покликається позивач за змістом постанови Великої Палати ВС від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 не можуть бути застосовані до встановлених судом правовідносин у розглядуваній справі.

Окрім цього, сторона позивача не надала жодного доказу про те, що для належного обслуговування житлового будинку позивачу необхідна саме площа 0,1258 га або ж частина цієї площі за нормативами, які встановлюються в державних будівельних нормах (пункт 8.17 вищезазначеної постанови). Натомість загальна площа будинку є майже у 20 разів меншою від площі земельної ділянки, на яку претендує позивач.

Суд дійшов переконання про доведеність обставин відповідачем щодо пропуску позовної давності позивачем. З установлених обставин у справі видно, що позивачу будо достовірно відомо про зміст заповіту ОСОБА_3 . Позивач оформила спадкові права на житловий будинок в нотаріальному порядку 31.12.2004 (день отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом). Позивач того ж дня отримала і свідоцтво про права на спадщину за заповітом ОСОБА_3 на земельні ділянки (в тому числі й спірну), яке було видано того ж дня державним нотаріусом відповідачу. Адже позивач за змістом довіреності в спадковій справі діяла і в інтересах відповідача. Отже, про те, що земельна ділянка, на якій знаходиться житловий будинок позивача, належить відповідачу, - позивач дізналась 31.12.2004. Натомість позов до суду подано 24.11.2020, тобто майже через 16 років з дня коди позивач дізналась про зазначену вище обставину.

Стаття 256 ЦК України передбачає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з статтею 261 ч.1 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 267 частинами 3, 4 ЦК України передбачено :

- позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

- сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене суд вважає підставою для відмови позивачу в позові пропуск ним строку позовної давності. Цей висновок також ґрунтується на правовій позиції Великої Палати ВС у постанові від 04.12.2018 в справі № 910/18560/16.

Представник відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем зробила заяву відповідно до положень статті 141 ч.8 ЦПК України щодо подання доказів про це протягом 5 днів з дня ухвалення судового рішення.

Інших судових витрат до стягнення чи повернення в справі не має.

Керуючись статтями 263-265,268,273 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в апеляційний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Міжгірський районний суд Закарпатської області, відповідно до положень п. 15.5 ч. 1 розділу VII «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили згідно з ст. 273 ЦПК України.

Копію рішення надіслати для відома третім особам ОСОБА_5 , ОСОБА_4 ..

Суддя: В. П. Кривка