Справа № 538/2348/20
Провадження № 2/538/75/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2021 року м. Лохвиця

Лохвицький районний суд Полтавської області у складі головуючого Цімботи Л.Г., за участю секретаря судового засідання Дробот О.П., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лохвиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням і просить визнати відповідача, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову зазначила, що вона є власницею вищвказаної квартири, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло. В будинку зареєстровані вона та син ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Лохвицької міської ради про склад сім`ї. Фактично в будинку проживає лише вона. Відповідач за вказаною адресою не проживає з 2004 року, що підтверджується Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання. Відповідач житло залишив добровільно, витрат на утримання будинку та сплату за житлово-комунальні послуги не несе, його особисті речі відсутні. Це створює їй певні незручності, зокрема, по сплаті комунальних послуг, утриманню будинку, отримання субсидії. У зв`язку з цим просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом.

Ухвалою суду від 12.01.2021р. провадження у вказаній справі відкрито та ухвалено розглядати її за правилами загального позовного провадження.

Позивач у судовому засіданні позов підтримала та зазначила, що відповідач житлово-комунальні послуги не оплачує, не проживає з 2004 року, просить виписати з квартири.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, в силу положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи з його обов`язковою участю відповідач не надав.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи, суд доходить наступних висновків:

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 серпня 1994 року, виданого Лохвицькою міською Радою народних депутатів згідно з розпорядженням (наказом) від 1 грудня 1993 року належить квартира АДРЕСА_2 " (а.с.5).

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виданої виконавчим комітетом Лохвицької міської ради № 4071 від 30.11.2020, встановлено, що ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , до складу сім`ї, зареєстровані входять: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пенсіонерка, домовласник, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син (а.с.6).

В Акті обстеження матеріально-побутових умов проживання від 03.12.2020 р., складеному комісією в складі депутата Лохвицької міської ради Лисенко Н.І. та членів комісії ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про умови проживання ОСОБА_1 , зазначено, що ОСОБА_2 , 1984 р.н, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , але фактично з 2004 року за даною адресою не проживає. Проживає у м. Харків (а.с.7).

Відповідно до частини 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 39 Постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 4 від 07 лютого 2014 року роз`яснив, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК.

Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи положення статті 405 ЦК України та роз`яснення пункту 10 вказаної постанови Пленуму, зазначені вище обставини, якими позивач обґрунтовує неповажність не проживання у спірній квартирі мають бути належним чином перевірені та оцінені судом.

Суд не вбачає передбачених у наведених нормах цивільного процесуального права законних підстав для того, щоб взяти до уваги посилання позивача на те, що відповідач не несе витрати на утримання квартири оскільки не надано доказів того, які саме витрати нараховуються на утримання квартири та чи звертався позивач до відповідача з вимогою сплатити ці витрати, або звертався до правоохоронних органів.

Крім того позивачем не надано належних, допустимих і достатніх доказів на доведеність не проживання відповідача у спірній квартирі, та не надано доказів на неповажність таких причин, не наведено доказів щодо фактичного місцезнаходження відповідача, та доказів, які б встановлювали причини його відсутності у спірній квартирі .

Що стосується Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 03.12.2020 р. суд вважає, його таким, що не є належним і допустимим доказом відсутності відповідача, оскільки суд не може дійти переконливого висновку, що ті особи, які підписали вказаний акт , а саме депутат міськоїради ОСОБА_5 та члени комісії ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , можуть володіти повною інформацією про те, чи мешкає чи ні відповідач у вказаному приміщенні.

Отже, вказаний акт не може об`єктивно підтвердити обставини, які в ньому викладені, а тому підстав вважати, що відповідач не мешкає за вищевказаною адресою з 2004 р. - не має.

Сприяння судом у здійсненні однієї із сторін своїх прав призведе до легітимізації зловживанням стороною правом на подання доказів, що є неприпустимим, оскільки за своїм змістом є порушенням передбаченого у ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" права на справедливий судовий розгляд в контексті такого його елемента, як правова визначеність, а також - до порушення конституційної засади судочинства: рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, ст. 129 Конституції України.

В даному випадку суд не може розцінювати зазначені в позові доводи, без надання відповідних доказів, як належні докази.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Відтак унаслідок порівняльного аналізу ст. ст. 391, 405 ЦК України можна зробити висновок про те, що положення вказаних норм ст. 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року.

Виходячи з того, що при зверненні до суду позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності ОСОБА_2 без поважних причин понад 1 рік у спірній квартирі, про що вона просила, суд не вважає можливим задовольнити позовні вимоги за їх недоведеністю, що не позбавляє права на повторне звернення до суду з вимогами на підставі нових доказів, які є іншою підставою позову.

Керуючись ст.ст. 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку передбаченому п.15.5) Перехідних положень ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 5 березня 2021 р.

Суддя Лохвицького

районного суду Л.Г.Цімбота