КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного реєстратора Петришина Василя Михайловича, ОСОБА_1 про скасування запису державного реєстратора,

встановив:

В серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до Державного реєстратора Петришина В.М,, ОСОБА_1 про скасування запису державного реєстратора, мотивуючи свої вимоги тим, що його батько ОСОБА_3 до 29 серпня 2018 року був власником квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації 08 вересня 2003 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 08 липня 2003 року №1167, де у графі власник зазначено: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , при цьому ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3

17 липня 2020 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кисельової О.В. щодо прийняття спадщини після смерті батька.

Під час прийняття спадщини нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова О.В. повідомила позивача, що нерухоме майно його батька, а саме квартира АДРЕСА_2 з 14 листопада 2018 року належить іншій особі, а саме ОСОБА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» м. Києва, індексний номер: 44036532.

Позивач вважає, що оскаржуване рішення про державну реєстрацію було вчинене з порушеннями положень ст.20 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.1,4 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (№1304-УІІ), п.11-1 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року №553), на підставі документів та відомостей, що не відповідають вимогам законодавства, що, як наслідок, порушує разом із прийнятими в подальшому рішеннями про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо вищезазначених об`єктів нерухомості на гарантоване державою ОСОБА_3 право власності, з огляду на те, що 03 червня 2014 року було прийнято ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та вибула з приватної власності ОСОБА_3 проти його волі, повністю підпадає під силу дії вищезазначеного Закону, який є чинним станом на дату вчинення оскаржуваної дії реєстратора.

Жодного повідомлення власника квартири про подання/отримання заяви на проведення реєстраційних дій державний реєстратор Петришин В.М. не вчиняв, чим порушив основоположні засади державної реєстрації прав, передбачених п.4), ч.1 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що підтверджується відсутністю будь яких доказів на підтвердження зворотного.

Просив, скасувати запис державного реєстратора Петришина В.М. про проведену державну реєстрацію права 44036532 від 14 листопада 2018 року 13:02:21 щодо державної реєстрації належного ОСОБА_3 нерухомого майна (квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 51,1 кв.м).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року, позовні вимоги задоволено частково.

Скасовано запис державного реєстратора Петришина В.М. про проведену державну реєстрацію права 44036532 від 14 листопада 2018 року 13602621 щодо державної реєстрації належного ОСОБА_3 нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,1 кв.м.

У задоволенні інших вимог позову - відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалася на те, що 16 липня 2007 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого являється ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК», з однієї сторони та ОСОБА_3 , а також ОСОБА_2 було укладено договір про іпотечний кредит №3.07071396, за умовами якого ОСОБА_3 та ОСОБА_2 отримали грошові кошти у сумі 15000 доларів США, які зобов`язались повернути зі сплатою процентів за користування кредитним коштами.

16 липня 2007 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого являється ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК», та ОСОБА_3 , а також ОСОБА_6 було укладено іпотечний договір №3.07071396 на забезпечення виконання умов договору про іпотечний кредит №3.07071396 від 16 липня 2007 року.

20 березня 2018 року за результатами відкритих торгів з реалізації активів (майна) банку, що перебуває в ліквідації, оформлених протоколом №UA-EA-2018-02-07-000448-а від 21 лютого 2018 року, між ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір №115К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого до ОСОБА_1 перейшли права вимоги за договором про іпотечний кредит №3.07071396 від 16 липня 2007 року.

Крім того, 20 березня 2018 року між ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір №115і про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого до ОСОБА_1 перейшли права вимоги за іпотечним договором №3.07071396 від 16 липня 2007 року.

21 березня 2018 року ОСОБА_1 направила вимоги боржникам ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про усунення порушень та повернення заборгованості за договором про іпотечний кредит №3.07071396 від 16 липня 2007 року.

Боржники ОСОБА_3 та ОСОБА_2 отримали вимоги особисто, проте, залишили їх без задоволення, у зв`язку з чим 12 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулась до державного реєстратора філії КП Київської обласної ради «Готово» міста Києва для проведення державної реєстрації в порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку».

Для проведення реєстрації ОСОБА_1 надала реєстратору вимоги про усунення порушень та рекомендовані повідомлення про вручення, договір про відступлення прав вимоги №115і від 20 березня 2018 року, іпотечний договір №3.07071396.

Отже, ОСОБА_1 для проведення державної реєстрації права власності надала всі необхідні документи, передбачені п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року, а саме: копію вимоги про усунення порушень; рекомендоване повідомлення про вручення; Договір про відступлення прав вимоги №115і від 20 березня 2018 року; Іпотечний договір від 16 липня 2007 року.

Таким чином, на думку апелянта, державний реєстратор Петришин В.М. у відповідності до п. 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року (у редакції на момент вчинення державної реєстрації), зареєстрував право власності на квартиру за ОСОБА_1 .

Просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 липня 2007 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір №3.07071396.

За даним Договором Іпотекодавець передає, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 та належить Іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації 08 липня 2003 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 08 липня 2003 року, №1167, зареєстрованого в КП Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 25 липня 2003 року за №6121 з метою забезпечення повного виконання зобов`язань Іпотекодавця за договором про Іпотечний кредит №3.07071396, укладеним Іпотекодавцем з Іпотекодержателем 16 липня 2007 року та додатків до нього.

Заставна вартість предмета іпотеки на момент укладення цього Договору визначена сторонами в сумі 536483 грн., що в еквіваленті при перерахуванні на долари США за офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору становить 106234 доларів США.

20 березня 2018 року за результатами відкритих торгів з реалізації активів (майна) банку, що перебуває в ліквідації, оформлених протоколом №UA-EA-2018-02-07-000448-а від 21 лютого 2018 року, між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір №115К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого до ОСОБА_1 перейшли права вимоги за договором про іпотечний кредит №3.07071396 від 16 липня 2007 року.

20 березня 2018 року між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір №115і про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого до ОСОБА_1 перейшли права вимоги за іпотечним договором №3.07071396 від 16 липня 2007 року.

Згідно копії листа №10/2411-Л від 20 березня 2018 року ПАТ «Платинум Банк» повідомляє ОСОБА_2 щодо зміни кредитора, а саме про те, що 20 березня 2018 року між попереднім кредитором ПАТ «Платинум Банк» та новим кредитором ОСОБА_1 було укладено договір №115К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, договір №115і про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за яким старий кредитор 20 березня 2018 року відступив шляхом продажу новому кредитору права вимоги до позичальника за договорами №3.07071396 від 16 липня 2007 року.

21 березня 2018 року ОСОБА_1 направила ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 письмову вимогу про усунення порушень та повернення заборгованості за договором про іпотечний кредит №3.07071396 від 16 липня 2017 року.

03 травня 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 направили на адресу ОСОБА_1 відповідь на вимогу від 21 березня 2018 року про усунення порушень та повернення заборгованості за договором про іпотечний кредит №3.07071396 від 16 жовтня 2007 року.

У вказаній відповіді зазначено, що у зв`язку із знеціненням національної валюти України (гривня) по відношенню до валюти кредиту (долар США), що відбулось за час між датою підписання Договору про іпотечний кредит №3.07071396 від 16 жовтня 2007 року та датою відступлення права вимоги по вказаному кредитному договору, а відповідно і значного падіння їх доходів, зазначили, що вони на час направлення вимоги не можуть виконати свої кредитні зобов`язання у повному обсязі.

Також зазначили щодо процедури звернення стягнення на заставне майно (квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ), то станом на день направлення вимоги, чинне законодавство України унеможливлює таке стягнення оскільки, 03 червня 2014 року було прийнято Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вказана квартира використовувалась як місце постійного проживання позичальників.

22 листопада 2018 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 отримали від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 лист-вимогу про виселення із приміщення.

У листі-вимозі про виселення було повідомлено, що з 14 листопада 2018 року право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 належить ОСОБА_8 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» м. Києва, індексний номер: 44036532.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі рішення державного реєстратора Петришина В.М. (філія КП Київської обласної ради «Готово» м. Києва), індексний номер: 44036532 від 14 листопада 2018 року, підстава виникнення права власності зазначена, як копія вимоги про усунення порушень, серія та номер: Б/Н, виданий 21 березня 2018 року, видавник: ОСОБА_1 ; рекомендоване повідомлення про вручення, серія та номер: Б/Н, виданий 04 жовтня 2018 року, видавник: ПАТ «Укрпошта»; копія вимоги про усунення порушень, серія та номер: Б/Н, виданий 21 березня 2018 року, видавник: ОСОБА_1 ; рекомендоване повідомлення про вручення, серія та номер: Б/Н, виданий 04 жовтня 2018 року, видавник: ПАТ «Укрпошта»; договір про відступлення прав вимоги №115і, серія та номер: 365, виданий 20 березня 2018 року, видавник: ПН КМНО Лісіцина Я.Б.; іпотечний договір №3.07071396, серія та номер: 2374, виданий 16 липня 2007 року, видавник: ПН КМНО Малиновська О.Ю., власником являється ОСОБА_1 .

Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції (м. Київ), ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

17 липня 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кисельової О.В. щодо прийняття спадщини після смерті батька, що підтверджується копією довідки від 17 липня 2020 року №86/02-14 та витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 17 липня 2020 року №60971629.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, та скасовуючи запис державного реєстратора Петришина В.М. про проведену державну реєстрацію права 44036532 від 14 листопада 2018 року 13602621 щодо державної реєстрації належного ОСОБА_3 нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,1 кв.м., суд першої інстанції виходив з того, що сторони іпотечного договору передбачили право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки лише в разі укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, проте, такий договір сторонами не укладався, а відтак, прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним.

Також, при прийнятті оспорюваного рішення про реєстрацію права власності не було перевірено, чи підпадає іпотечне майно під ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім цього, суду першої інстанції не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на предмет іпотеки зазначений закон не поширюється.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку» .

Згідно зі ст.36 ЗУ «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст.37 ЗУ «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.38 цього Закону.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.37 ЗУ «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Як вбачається з умов договору іпотеки, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надали свою згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання умов кредитного договору.

В Іпотечному договорі також міститься відповідне застереження за ст.38 ЗУ «Про іпотеку», що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, в разі порушення кредитних зобов`язань.

Відповідно п.3 Договору, сторони визначили, що досудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки:

п.3.1. Іпотекодержатель набуває права звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем обов`язків, які передбачені цим договором або кредитним договором, негайно з моменту такого невиконання або неналежного виконання.

п.3.2. Звернення стягнення за цим договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.

п.3.3. Даний пункт договору надає право Іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі цього договору шляхом:

- організації продажу предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі продажу між іпотекодавцем та покупцем. Іпотекодержавець не має права відмовитись від підписання договору купівлі продажу предмету іпотеки, якщо іпотекодержатель погодили процедуру продажу предмету іпотеки у письмовому вигляді:

- продажу від свого імені предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому статтею 38 ЗУ «Про іпотеку»;

- прийняття предмета іпотеки у власність, в порядку, визначеному ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». При цьому це застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, законодавцем визначено, що за загальним правилом захисту підлягає порушене, не визнане, оспорюване право чи інтерес.

Також, заявляючи вимоги, ОСОБА_2 посилався на порушення вимог ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Згідно підпункту 1 пункту 1 вказаного Закону передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст.5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, обмеження встановлені ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги, про те що на спірні відносини не поширюється ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не спростовують висновку суду першої інстанції, оскільки реєстрація права власності на підставі іпотечного застереження в іпотечному договорі не може вважатися примусовим стягненням. Такі посилання не ґрунтуються на Законі.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову, про що ухвалив відповідне рішення.

Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , відмовити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 липня 2021 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба