ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2021 року м. Чернівці Справа № 722/72/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.,

секретар: Герман Я.І.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: Вашковецька сільська рада Сокирянського району,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 16 квітня 2021 року та додаткове рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 26 квітня 2021 року, ухвалених під головуванням судді Унгуряна С.В., дата складання повного тексту рішення 26.04.2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати недійсним заповіт.

Позовна заява мотивована тим, що 23.12.2019 року його мати ОСОБА_3 склала заповіт на користь відповідачки, який посвідчений секретарем виконкому Вашковецької сільської ради Сокирянського району Чернівецької області Годійник О.В.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належне останній майно, а саме: житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку сільськогосподарського призначення, загальною площею 1,5089 га, що розташована на території Вашковецької сільської ради.

ОСОБА_1 як спадкоємець за законом звернувся до нотаріуса та дізнався, що крім нього є спадкоємець за заповітом, а саме ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що на час складання заповіту ОСОБА_3 мала вади зору, тобто була незрячою, в зв`язку з чим не мала можливості прочитати цей заповіт, а тому його посвідчення мало відбуватися за присутності не менше як двох свідків у відповідності до законодавства. Відтак заповіт складений з порушенням вимог щодо посвідчення, у зв`язку з чим просив позов задовольнити.

Провадження №22-ц/822/677/21

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 16 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним задоволено.

Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , який посвідчено 23.12.2019 року секретарем виконкому Вашковецької сільської ради Гудійник О.В. та зареєстрований в реєстрі за №265. Вирішено питання про розподіл судового збору.

Додатковим рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 26 квітня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Не погоджуючись із рішеннями суду відповідач ОСОБА_2 оскаржила їх в апеляційному порядку. Посилається на їх незаконність та необґрунтованість, просить скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вказує на те, що в рішенні суд зазначив, що в судовому засіданні з показань свідків та пояснень сторін, які ніким не оспорюються, встановлено, що заповідач ОСОБА_3 мала вади зору та не могла самостійно прочитати текст заповіту і підписати його. Отже, із врахуванням наведених вище норм закону, підписати складений ОСОБА_3 заповіт могла будь-яка інша особа з повною цивільною дієздатністю, що було зроблено ОСОБА_4 .

Фізичні вади заповідача ОСОБА_3 ніякими медичними висновками чи заключеннями в судовому засіданні не підтверджені, а тому висновки суду про порушення вимог ч.2 ст.1253 ЦК України про посвідчення заповіту в присутності не менше як двох свідків є помилковими і необґрунтованими.

Також зазначає, що підписання і посвідчення заповіту ОСОБА_3 відбулося з дотриманням вимог ч.2 ст.1247 ЦК України та ч.4 ст.207 ЦК України і не вимагало присутності при цьому не менш як двох свідків, а волевиявлення заповідача в судовому засіданні ніким не оспорювалось.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

В свою чергу, Вашковецькою сільською радою Дністровського району Чернівецької області подано заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, а також зазначено, що заявлені позовні вимоги повністю підтримують та просять задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд виходив з того, що в судовому засіданні з показань свідків та пояснень сторін, які ніким не оспорюються, встановлено, що заповідач ОСОБА_3 мала вади зору та не могла самостійно прочитати текст заповіту і підписати його, отже, із врахуванням наведених норм закону, підписати складений ОСОБА_3 заповіт могла будь-яка інша особа з повною цивільною дієздатністю, що і було зроблено ОСОБА_4 .

Проте, враховуючи вимоги ч.2 ст.1253 ЦК України та фізичні вади заповідача, посвідчення такого заповіту повинно було бути в присутності не менш як двох свідків.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 виступила в якості особи, яка підписала заповіт, а посвідчення його секретарем сільської ради відбулося взагалі без участі свідків, оспорюваний заповіт слід визнати недійсним, оскільки він складений та посвідчений з порушенням наведених вище вимог закону.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача в строки, передбачені ЦПК України, надано докази надання правничої допомоги, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати в розмірі 5000 грн.

Колегія суддів погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо порушення вимог закону при посвідченні заповіту не погоджується з результатами розгляду справи та ухваленим судовим рішенням виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що заповітом від 23.12.2019 року, посвідченим секретарем виконавчого комітету Вашковецької сільської ради Сокирянського району Гудійник О.В., всі належні права та обов`язки, а також все належне майно на день смерті ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_2 . Цього ж дня заповіт зареєстровано у реєстрі за №265.

З тексту заповіту вбачається, що заповіт ОСОБА_3 прочитано в голос, зміст його їй відомий, зрозумілий і відповідає її волі. У зв`язку із хворобою ОСОБА_3 і за її дорученням, у її та присутності секретаря виконкому текст заповіту до підписання прочитаний в голос ОСОБА_4 і власноручно підписаний нею о 16 год 45 хв (а.с.7).

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 09.10.1959 року та свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 10.06.2020 року (а.с.37/зворот, 43).

29.10.2020 року ОСОБА_1 подав заяву про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_3 , однак у заяві від 23.11.2020 року подав заяву приватному нотаріусу, в якій вказав, що відкликає попередню заяву і приймає спадщину (а.с.40/зворот, 41).

Свідок ОСОБА_5 показала суду, що була обізнана зі станом здоров`я ОСОБА_3 , яка була інвалідом 3-ї групи, мала вади зору, знала, що остання не зможе прочитати текст заповіту самостійно, тому запросила ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_4 показала суду, що ОСОБА_3 намагалася прочитати текст заповіту, про те через вади зору цього зробити не змогла, після чого ОСОБА_4 його прочитала вголос та підписала.

Визначення заповіту міститься в ч.1 ст.1233 ЦК України, а саме це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до приписів ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому (ч.1 ст.1236 ЦК України).

Статтею 1251 ЦК України визначено, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Згідно з положеннями ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.

Стаття 207 ЦК України визначає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Згідно з абз.3 ч.2 ст.1248 ЦК України якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

В силу ч.1 ст.1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Стаття 56 ЗУ «Про нотаріат» визначає, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого КМУ.

Глава 3 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5 та зареєстрованого в МЮУ 22 лютого 2012 року за №282/20595, встановлює порядок посвідчення заповіту, внесення змін до нього та його скасування.

Згідно з п.1.1 Порядку нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233 - 1257 ЦК України та особисто подані нотаріусу.

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом (п.1.7 Порядку).

Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою (п.1.8 Порядку).

Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача (п.1.9 Порядку).

Нотаріус при посвідченні заповіту зобов`язаний роз`яснити заповідачу зміст статті 1241 Цивільного кодексу України про право на обов`язкову частку у спадщині та зміст статті 1307 Цивільного кодексу України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору (п.1.10 Порядку).

Пункт 1.11 Порядку визначає, що на бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт.

Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка.

Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Таким чином, законодавець розрізняє відмінності у випадках, коли заповідач не може підписати заповіт та коли останній не може його прочитати, наслідки чого регулюються різними нормами та відмінні за порядком укладення.

Так, з матеріалів та пояснень учасників справи вбачається, що ОСОБА_3 була позбавлена можливості самостійно прочитати та підписати заповіт у наслідок хвороби, а тому за її дорученням, в присутності заповідача та секретаря виконкому текст заповіту до підписання був зачитаний в голос ОСОБА_4 та нею ж підписаний, що зазначено в оспорюваному заповіті.

За таких обставин закон вимагає, що якщо особа не може самостійно прочитати заповіт, його посвідчення має відбуватися при свідках.

З показів свідків як джерела доказів поза будь-яким сумнівом прослідковується, що усі учасники складання та посвідчення заповіту усвідомлювали той факт та були достеменно обізнані, що ОСОБА_3 внаслідок хвороби зору не могла самостійно прочитати заповіт, отже при посвідченні останнього уповноважена на те особа зобов`язана була дотримуватися вимог закону щодо порядку його посвідчення в присутності двох свідків.

Крім того, порушення таких вимог визнано і Вашківецькою сільською радою Дністровського району Чернівецької області у поданій до суду апеляційної інстанції заяві.

Покази свідків поряд з іншими джерелами доказування оцінюються в сукупності, причому жодний із видів доказу не має переваг на іншим, крім випадків, коли для встановлення обставин, визначених чинним процесуальним законом обов`язковим є проведення експертизи.

Встановлення наявності будь-яких фізичних чи тілесних ушкоджень померлих осіб не передбачається, отже, відповідач, заперечуючи обставину наявності вади зору, які унеможливлювали спадкодавцем прочитати тест заповіту, на спростування показів свідків мала змогу надати чи витребувати історію хвороби ОСОБА_3 для її дослідження та оцінки поряд з показами свідків.

Наведені обставини та норми свідчать про те, що в момент складення заповіту недотримано вимог порядку його укладення та посвідчення, оскільки враховуючи те, що заповідач не могла ні прочитати, ні підписати оскаржуваний заповіт, то його посвідчення повинно було відбуватися при двох свідках, як того вимагає ЦК України, ЗУ «Про нотаріат» та «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України».

Оскільки заповіт посвідчено з порушенням, то наступають наступні наслідки.

Відповідно до ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Поняття «нікчемність правочину» застосовується у статтях 27, 215 ЦК України.

В силу ст.27 ЦК України нікчемним є правочин, який обмежує можливість фізичної особи мати незаборонені законом цивільні права і обов`язки.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Згідно ст.215 ЦК України встановлений зв`язок між поняттями «нікчемний» та «недійсний, тобто недійсним є заповіт якщо його недійсність передбачена законом (нікчемний заповіт).

Аналіз статей 204 і 215 ЦК свідчить, що законодавцем обраний підхід, при якому оспорюваність договору конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність договору має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого договору як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК). Тобто існують причини для спору з приводу дійсності правочину, який оспорюється. Вони можуть бути досить різноманітні: помилка (ст. 229 ЦК), обман (ст. 230 ЦК), насильство (ст. 231 ЦК) та інші дефекти. У ЦК окремо регулюються певні підстави для оспорювання правочинів (статті 222, 223, 225, 227, 229233, 234, 235), але вичерпний перелік підстав не міститься. Це означає, що будь-який правочин можна оспорити, якщо він не відповідає загальним вимогам чинності правочину (ст. 203 ЦК України).

Оспорюваність правочину втілюється у так званій «віртуальній» недійсності[5], коли перелічуються тільки найбільш типові підстави для оспорюваності (наприклад, статті 222, 223, 225, 227, 229233, 234, 235 ЦК України). При цьому дозволяється оспорювання правочину шляхом пред`явлення позову про недійсність також з інших підстав. Іноді вони додатково вказуються (наприклад, ч. 3 ст. 668 ЦК України), але в цілому допускається й у разі порушення імперативних цивільно-правових норм, закріплених в актах цивільного законодавства, інтересів держави і суспільства, його моральних засад.

Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК). До них, зокрема, відносяться договори вчинені: з порушенням вимог про нотаріальне посвідчення правочину (ст. 220); малолітньою особою, у разі відсутності подальшого схвалення правочину її законними представниками (ч. 2 ст. 221); без дозволу органу опіки і опікування (ч. 1 ст. 224) та інші (наприклад, ч. 3 ст. 719, ч. 2 ст. 981, п. 3 ч. 1 ст. 993, ст. 1055, ст. 1059, абз. 2 ч. 2 ст. 1107). Відсутність необхідності звертатися до суду з позовом про визнання нікчемного правочину недійсним повністю логічна. Адже в суді нічого доводити або оспорювати, тому що наявність порушень недотримання норм закону очевидне, і як наслідок очевидна й нікчемність.

Нікчемність правочину втілюється в «текстуальній» недійсності, тому що вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може виражатися, зокрема, в формулюваннях: «нікчемний», «є недійсним».

Наприклад, ВС вказав, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч.2 ст.215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків (тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків). У доктрині та судовій практиці тривалий час існували дискусії щодо допустимості позову про визнання недійсним нікчемного правочину (негаційного позову). Аргументи на підтримку існування висловлювалося те, що: окремі позови направлені тільки на констатацію факту, який існує незалежно від рішення суду; рішення суду прийняте за негаційним позовом лише констатує нікчемність правочину, адже вона встановлена в нормі закону. Недопустимість негаційного позову пояснювалася тим, що при оспорюванні має існувати предмет оспорювання (договір/правочин). Проте при пред`явленні позову про визнання недійсним нікчемного правочину «предмет» оспорювання відсутній, у зв`язку з тим, що нікчемність правочину передбачена імперативною нормою закону. Велика Палата Верховного Суду висловилася на підтримку недопустимості пред`явлення негаційного позову.

За наведеного та з урахуванням викладених обставин справи колегія суддів вважає, що оскаржуваний заповіт в силу закону є нікчемним, а визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони, або іншої заінтересованої особи не є належним способом захисту прав, оскільки такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив обставини того, що заповіт було посвідчено з порушенням вимог закону, проте не звернув уваги на те, що задоволення позову ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним не призведе до відновлення порушеного права останнього, то рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові з підстав, викладених у цій постанові.

Беручи до уваги неправильне застосування районним судом норм матеріального права, апеляційний суд відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Що стосується доводів апеляційної скарги відносно додаткового рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 26 квітня 2021 року, колегія суддів зазначає наступне.

Враховуючи той факт, що апеляційна скарга на рішення підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог, додаткове рішення підлягає скасуванню за самостійними підставами з відмовою у компенсації відповідачу витрат на правничу допомогу без необхідності надання оцінки доводам апеляційної скарги щодо нього.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги та відмови в задоволенні позовних вимог із скасуванням оскаржуваних рішень судові витрати підлягають перерозподілу.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За ч.2 цієї статті інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 16 квітня 2021 року та додаткове рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 26 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий підпис /І.Н. Лисак/

Судді підписи /А.І. Владичан, І.Б. Перепелюк/