Єдиний унікальний номер 229/2596/19
Номер провадження 22-ц/804/1333/21
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 липня 2021 року

м. Бахмут

справа № 229/2596/19

провадження № 22-ц/804/1333/21

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Хейло Я.В.,

суддів Мірути О.А., Тимченко О.О.

при секретарі Цимбал Д.А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмут цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 16 лютого 2021 року та

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Дружківського міського суду Донецької області від 31 березня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу (суддя Гонтар А.Л.), ухваленого в приміщенні суду в місті Дружківка Донецької області,

ВСТАНОВИВ:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позов мотивовано тим, що 01 березня 2017 року він уклав договір позики, згідно якого у присутності свідка ОСОБА_3 , передав ОСОБА_2 кошти в розмірі 100000 грн.

Вказану суму відповідач ОСОБА_2 обіцяв повернути до 01.09.2017 року. Однак, в зазначений строк грошей не повернув.

Також 17 березня 2017 року він уклав із ОСОБА_2 ще один договір позики, відповідно до якого передав відповідачу в присутності свідка ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 200000 грн, які ОСОБА_2 зобов`язався повернути до 17.09.2017 року, але також зобов`язання не виконав.

Просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь борг у сумі 300000 гривень.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 16 лютого 2021 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 300000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 3000 гривень.

Додатковим рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 31 березня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 384,20 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 3200 гривень. (а.с. 7-16)

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНИХ СКАРГ

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить оскаржуване рішення скасувати, справу направити для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить додаткове рішення в частині відмови у стягненні з відповідача на його користь 64000 грн витрат на професійну правничу допомогу скасувати, та ухвалити нове, яким зазначені вимоги задовольнити.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Звертає увагу, що судом першої інстанції не досліджено лист ОСОБА_5 , в якому зазначаються обставини та предмет зустрічі, також не досліджено електронну переписку.

Зазначає, що першої зустрічі керівника напрямку венчурного кредитування ОСОБА_5 стало рішення позивача ОСОБА_1 стати інвестором ТОВ «Укртехіновації» та вкласти гроші у дві міні заправні станції.

Судом не було оглянуто всю переписку між відповідачем та довіреною особою ОСОБА_1 ОСОБА_3 .

Частина інвестованих коштів була переказана з ТОВ «Агронордвест» на ТОВ «Екоойлгруп» за обладнання для міні АЗС. Решта грошових коштів у розмірі 300000 гривень в дійсності були внесені готівковими коштами в компанію ТОВ «Укртехіновації» для введення двох міні АЗС в експлуатацію.

Позивач на час введення в експлуатацію міні АЗС та перших місяців роботи запропонував взяти гроші під розписку до вересня 2017 року, з домовленістю, що якщо АЗС почнуть працювати та інвестор почне отримувати з них свою частку інвестованих грошей, в вересні 2017 року зазначені розписки будуть знищені.

Свідками зазначеного спілкування є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Протягом 2017-2020 років позивач через довірену особу отримував щоденні звіти про роботу АЗС та щомісячні звіти про прибуток з них, отримував грошові кошти на інвестовані кошти.

Проте суд першої інстанції не дослідив електронну звітність, а лише її частину, що була додана до справи.

Також зазначає, що судом першої інстанції було викликано в якості свідка ОСОБА_3 , проте він не з`явився до суду.

Звертає увагу, що відповідач був формально зареєстрований на час подання позову у місті Дружківка, проте з червня 2019 року зареєстрований і мешкає в місті Київ.

Зазначає, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 також зареєстровані і мешкають в місті Київ, та у випадку направлення справи до іншого суду матимуть змогу приймати участь в судових засіданнях.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 зазначає, що не згоден з додатковим рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 31 березня 2021 року щодо розподілу судових витрат, а саме витрат на правову допомогу, розмір яких є повністю обґрунтованим та підтвердженим належними доказами, а тому просив його в частині незадоволених вимог скасувати, та ухвалити нове, яким вимоги задовольнити.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивачем ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому він зазначає, що доводи відповідача не відповідають обставинам справи.

Посилається на положення статтей 11, 526, 610, 612, 629, 1046, 1047, 1047 ЦК України та зазначає, що факт отримання грошей відповідачем не оспорюється, грошові кошти у визначений строк не повернуто, а тому оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим.

Зазначив, що у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу складає 15000 гривень.

Відповідачем ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подано.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду доводи своєї апеляційної скарги повністю підтримав, просив її задовольнити, щодо задоволення скарги ОСОБА_1 та його вимог про відшкодування витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції повністю заперечував.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, причину не повідомив, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

01 березня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав грошову суму у розмірі 100000 (сто тисяч) грн. із зобов`язанням повернути таку ж саме суму до 01 вересня 2017 року, що підтверджується договором позики від 1 березня 2017 року (а.с. 4).

17 березня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав грошову суму у розмірі 200000 (двісті тисяч) грн. та зобов`язався повернути таку ж суму до 17 вересня 2017 року, що підтверджується договором позики від 17 березня 2017 року (а.с. 5).

Відповідач , кошти у визначний у договорах строк не повернув.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

У відповідності з вимогами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягають залишенню без задоволення.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 за договорами позики отримав грошові кошти у загальному розмірі 300000 гривень, належних та допустимих доказів повернення грошових коштів ОСОБА_1 суду не надано, а факт наявності боргового документа у позивача, відповідно до вимог статті 545 ЦК України, підтверджує відсутність виконання зобов`язання за борговим документом.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 01 березня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав грошову суму у розмірі 100000 (сто тисяч) грн. із зобов`язанням повернути таку ж саме суму до 01 вересня 2017 року, на підтвердження чого ним була складена відповідна розписка (а.с. 4).

17 березня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав грошову суму у розмірі 200000 (двісті тисяч) грн. та зобов`язався повернути таку ж суму до 17 вересня 2017 року, що підтверджується договором позики у вигляді розписки (а.с. 5).

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 07 грудня 2020 року було витребувано у позивача ОСОБА_4 оригінали боргових розписок. (том 1, а.с. 198-199)

На виконання зазначеної ухвали про витребування доказів позивачем ОСОБА_4 було надано суду оригінали боргових розписок, які були досліджені судом. (том 1, а.с. 206, 207, 239)

Отже, висновок суду першої інстанції, щодо наявності боргового документа у позивача ОСОБА_4 , і як наслідок підтвердження відсутності виконання зобов`язань відповідачем ОСОБА_2 підтверджується наявними в матеріалах справи та дослідженими судом доказами.

Додані позивачем до пояснень по справі документи (том 1, а.с. 92-126), а саме договори між юридичними особами, фотокопії електронних листів, фінансова звітність висновків суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення боргу за договорами позики не спростовують з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Документи на які посилається в апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , а саме електронну переписку між ним та ОСОБА_3 інформацію щодо предмету доказування не містять, а тому апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги в частині їх неповного дослідження судом першої інстанції такими , що не заслуговують на увагу.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, надані відповідачем платіжні доручення про перекази коштів ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 (том 1, а.с. 127-153), за відсутності підтверджень повноважень ОСОБА_3 як представника позивача ОСОБА_4 та вказівки про призначення платежу як погашення боргу за договорами позики від 1 березня та 17 березня 2017 року , також не є належними доказами, для зарахування цих сум на погашення боргу оскільки відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Також, ВС підкреслив, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Всупереч доводів апеляційної скарги відповідача, суд першої інстанції, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладених із позивачем договорів позики, від 1 та 17 березня 2017 року , оформлених розписками, факт власноручного підписання яких та отримання спірної суми коштів відповідач підтвердив 3 вересня 2020 року у своїх письмових поясненнях по справі, оскільки у визначений сторонами у договорах строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму боргу за договорами позики.

Зазначаючи про іншу правову природу написаних розписок, відповідач не надав суду належних доказів, що між ним та позивачем виникли правовідносини із договору про спільну діяльність, а не із договору позики грошових коштів, бо вказані розписки містять лише відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доводи апеляційної скарги позивача про недійсність договорів позики як таких, що укладених внаслідок омани також не заслуговують на увагу, оскільки відповідач питання про визнання їх недійсними внаслідок омани у суді не порушував, зобов`язання що виникають із укладених ним договорів позики є чинними, про свідчить факт знаходження оригіналів боргових розписок у позивача , а отже мають виконуватися належним чином.

За викладених обставин, висновок суду першої інстанції про доведеність позовних вимог та задоволення позову у повному обсязі є обґрунтованим та відповідає обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції підсудності, апеляційний суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту розписок, місце виконання договору позики сторонами не визначено (том 1, а.с. 206, 207).

Відповідно до частини 1 статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

З відповіді Виконавчого комітету Дружківської міської ради №16/2464/01 від 21.05.2019 року вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований з 22 жовтня 1996 року за адресою АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 26).

Отже, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом правил підсудності також не заслуговують на увагу.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Що стосується апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення Дружківського міського суду Донецької області від 31 березня 2021 року апеляційний суд зазначає наступне.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2)

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Оскільки в матеріалах справи відсутні дані про отримання відповідачем ОСОБА_2 заяви про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування за його рахунок понесених позивачем витрат на правничу допомогу, що позбавило його можливості доводити неспівмірність цих витрат, колегія суддів самостійно визначає їх розмір, що підлягає відшкодуванню, виходячи з критерію їх розумної необхідності.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи (аналіз касаційної скарги, складання та оформлення відзиву на касаційну скаргу, аналіз судової практики), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відшкодування витрат на правову допомогу у сумі 64000 грн. є завищеним.

Суд першої інстанції з урахуванням вище наведених критеріїв визначив розмір відшкодування витрат позивача на правову допомогу у розмірі 3200 грн. та підстав для переоцінки та збільшенні цієї суми апеляційний суд, всупереч доводів апеляційної скарги позивача, не вбачає.

Отже, за наведених обставин, колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У відповідності з вимогами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення та додаткового рішення.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивач ОСОБА_8 надав апеляційному суду заяви про відшкодування за рахунок відповідача витрат на правову допомогу, яку було надано ОСОБА_8 адвокатом Тукманом Є.Г. під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції, до яких додано копію прибуткового касового ордера №2-18-06/21 про сплату 9200,00 грн. адвокату Тукману Є.Г. за договором про надання правової допомоги від 26.12.2019 року, акт приймання-передачі наданих послуг від 18.06.2021 року (том 2, а.с. 70-72), копію прибуткового касового ордера №1-29-06/21 про сплату 10000,00 грн адвокату Тукаману Є.Г. за договором про надання правової допомоги від 26.12.2019 року, акт приймання-передачі від 18.06.2021 року (том 2, а.с. 81-82) та просив стягнути зазначені витрати у загальному розмірі 19200,00 грн з відповідача ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 у засіданні апеляційного суду проти такого розміру витрат на правову допомогу заперечував, вважав, що він є необґрунтованим та не співмірним.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат апеляційний суд також враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), що наведені в мотивувальній частині цієї постанови.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 слід стягнути витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги, у розмірі 1500,00 гривень. Такий розмір витрат на правову допомогу , на думку апеляційного суду, відповідатиме наведеним вище критеріям та є розумним.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 16 лютого 2021 року та додаткове рішення Дружківського міського суду Донецької області від 31 березня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 1500 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Я.В. Хейло

Судді О.А. Мірута

О.О. Тимченко

Повний текст судового рішення складено 12.07.2021 року Я.В. Хейло