БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/695/2021
Провадження № 2/497/407/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

30.06.2021 року Болградський районний суд Одеської області у складі: головуючого судді Кравцової А.В., секретар судового засідання Бекметова Х.В., розглянувши за відсутністю сторін заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Болград цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

28.04.2021р. представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (далі - ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів"), що діє на підставі довіреності, звернулася до суду з вищевказаним позовом, яким просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 1532916 від 22.11.2019р., що був укладений між відповідачем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авентус Україна" (далі - ТОВ"Авентус Україна"), - в розмірі 11004грн., та судові витрати в розмірі сплаченого позивачем судового збору 2270грн., посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що позивач є, у порядку переуступки боргу, правонаступником заборгованості відповідача за вказаним кредитним договором від 22.11.2019р. між ОСОБА_1 та ТОВ"Авенлус Україна", добровільно не виконує зобов`язань, та, з моменту отримання позивачем права вимоги - не здійснили жодного платежу на поповнення рахунку для погашення кредитної заборгованості, надавши певні докази, серед яких ті, що підтверджують право вимоги після переуступки боргу, а також докази оплачених судових витрат.

Відповідач, що була повідомлена судом належним чином про час та місце судового засідання, - до суду не з`явилася, не надав суду заперечень або пояснень щодо предмету та підстав позову. Представник позивача надав суду заяву, якою підтримав позовні вимоги, просив суд розглянути справу за його відсутністю, задовольнивши позов в повному обсязі, погоджуючись на ухвалення судом рішення заочно, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Судом обґрунтовано ухвалено, що справа підлягає розгляду у заочного порядку.

Вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що вимоги позову задоволенню не підлягають за наступних підстав.

Згідно відомостей, викладених у позові, 22.11.2019р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Авентус Україна" та ОСОБА_1 15.02.2018р. укладено кредитний договор №1532916, а 11.03.2020р. між ТОВ "Авентус Україна" та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" було укладено договір факторингу №110320220, відповідно до умов якого до ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів» за плату передав відповідачу право грошової вимоги, що йому належало, - за вищезазначеним кредитним договором №1532916 від 22.11.2019р. Відповідно до реєстру боржників, що наданий суду позивачем - ОСОБА_1 має непогашену заборгованість в розмірі 11004грн. з яких: 7000грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 504грн. - сума заборгованості за відсотками, 3500грн. - сума заборгованості за пенею.

Статтею 599 ЦК України регламентовано, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а ст.526,527,530 цього ж Кодексу - що зобов`язання мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України регламентується недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання; відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. При цьому відповідач, як сторона кредитного договору, зобов`язаний повернути позивачу одержаний кредит та сплатити відсотки (ч.1ст.1054 ЦК України), а відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, наданих суду учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, якщо він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які не заперечуються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Докази, що не були предметом дослідження у судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивної цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст.229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

Вимогами ст.536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. А згідно ст.611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Ст.1049 ЦК України закріплено обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та порядок, що встановлені договором.

Таким чином, вимоги позову ґрунтуються на твердженні про наявність правовідносин, що виникли на підставі договіру №1532916 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту від 22.11.2019р., проте належних доказів укладення цього договору суду не надано. Так, доказів підписанння відповідачем договору та умов до нього додатки до позову не містять.

Не надано суду й на вимогу оригіналів доказів про укладення кредитного договору та переходу права вимоги до позивача: так, суд ухвалою про відкриття провадження від 07.05.2021р. зобов`язав представника позивача з`явитися у судове засідання на призначені час та дату, та надати суду для дослідження оригінали письмових доказів на підтвердження вимог позову, поте суд отримав заяву предстанвика позивача про розгляд позову за його відсутністю, а стосовно ненадання суду доказів - не надано жодних пояснень.

Між тим, стосовно дотримання письмової форми кредитного договору, то ВП-ВС у Постанові від 03.07.2019р. (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), вже зазначав, у справі стосовно аналогічних правовідносин, що: "матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов зрозумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування".

У даному випадку, роздруківка з сайту позивача також не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Такий самий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній Постанові від 03.07.2019р. (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19) також вважає, що у таких випадках неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки "Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову".

У даному випадку суд не виключає також наявності можливості в первісного кредитора, яким є ТОВ"Авентус Україна" змінювати Умови та Правила надання банківських послуг, що були розміщені на його офіційному сайті, що не виключалося в момент підписання позичальником заяви, оскільки не виключається внесення змін до цих Умов та Правил, які можуть відбуватися у майбутньому, проте механізму фіксування того факту, що позичальник ознайомився і погоджується з новими Умовами і Правилами - в первісного кредитора був відсутній, як і відсутній механізм підтвердження того, що позичальник реально ознайомився з Умовами і Правилами кредитної послуги хоча би з тими, що діяли на момент початку кредитних правовідносин, - тобто, відсутній підпис позичальника на будь-якій редакції будь-яких Умов та Правил кредиту, стосовно якого розглядається дана справа.

Крім того, суду не надано доказів виплати кредитором і отримання позичальником (відповідачем) кредитних коштів, рух коштів за його рахунку з повернення коштів, а також не підтверджено перехід права вимоги заборгованості до позивача з відповідача, оскільки не надано суду доказів оплати відповідної купівлі-продажу певних документів щодо цього.

Таким чином, за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, важко зробити висновок про достовірність вказаних у позові обставин, які не підтверджуються належними доказами.

Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові зазначає, що наявність у вказаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», що ухвалені 09.04.1985р. №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі мають бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Отже, Умови, на відміну від Договору, - містять ознаки узагальнених правил користування банківськими послугами, а за відсутністю підпису позичальника - не є належним доказом та не мають вказівок про зобов`язання конкретного клієнта. Крім цього, сам по собі Договір (Умови) не можна вважати доказом надання кредитних коштів, у зв`язку з тим, що він за своєю правовою природою є консенсуальним договором, згідно якого на етапі підписання не виникають правовідносини за договором кредиту (ст.1054 ЦК України). В ньому зазначаються лише умови, порядок надання кредитних коштів, строки надання цих коштів, умови повернення, тощо.

До позовної заяви не доданий позивачем навіть розрахунок заборгованості хоча він також не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій, а отже, доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, що є обов`язком позивача, - він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір та наявність всіх передбачених Договором документів, які б підтверджували доведеність позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з гр. ОСОБА_1 первісним кредитором було дотримано вимог, передбачених ч.2ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» - щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважає узгодженими Банк.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). А статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд, під час розгляду справи має безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст.2 ЦПК України.

Статтями 77 - 80 ЦПК України регламентовано, що належними є докази, які містять інформацію стосовно предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Виходячи з вищевикладеого, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору між відповідачем ОСОБА_1 та первісним кредитором у належній формі та узгодження його істотних умов, а саме: відсотки за користування кредитом, комісія та її розмір; неустойка та її розмір, отримання відповідачем кредитних коштів,тому такий договір в силу ч.2ст.1055 ЦК України є нікчемним, існування його нічим не доведено, а отже, відсутні підстави для стягнення з позичальника на користь позивача (кредитора) нарахованих відсотків, комісії та неустойки за спірним договором.

Оцінюючі всі докази, досліджені судом у їх сукупності під час розгляду справи у судовому засіданні, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.526,1049,1050,1054,551 ЦК України, ст.ст.5,6,10,12,80,263-265,280-284,354 ЦПК України, ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у зв`язку з недоведеністю належними доказами вимог позову.

Заочне рішення суду може бути переглянуте Болградським районним судом Одеської області за заявою відповідача, яка може бути ним подана до канцелярії суду протягом двадцяти днів з часу отримання копії судового рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення; а відповідачем - після отримання ухвали суду про результати розгляду заяви про скасування заочного рішення. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску з поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку його оскарження.

Повний текст рішення складений 30.06.2021 року.

Суддя А.В. Кравцова