Справа № 727/1219/21
Провадження № 2/727/770/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

20 травня 2021 року Шевченківський районний суд м.Чернівці в складі:

головуючого судді:Танасійчук Н.М.

за участю:

секретаря: Желик І.Ю.

представника позивача:Дубець О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.

Посилався на те, що 27.11.1997 року купив гараж у відповідача, розташований в АДРЕСА_1 . На підтвердження продажу вказаного гаражу ОСОБА_2 власноручно була написана розписка, з якої вбачається, що він отримав від ОСОБА_1 3500 у.о. за продаж гаражу. Після отримання коштів та написання розписки ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 ключі від гаражу. ОСОБА_1 вважав, що він правомірно заволодів гаражем, оскільки сплатив за нього, оскільки сплатив за нього кошти у присутності свідків, та вступив у володіння користування та розпорядження майном.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 вирішив оформити правовстановлюючий документ на гараж. Тому, 24 грудня 2020 року на адресу Чернівецької міської ради ним була направлена заява з проханням вирішити питання про надання вказаного вище гаражу йому у приватну власність.

Зокрема, 20.01.2021 року ОСОБА_1 отримав відповідь на своє звернення. У вказаній відповіді Чернівецька міська рада повідомила про те, що вирішити питання щодо передачі у власність гаража, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 немає підстав, оскільки відповідно до узагальненої комп`ютерної бази даних обліку комунального майна, гараж за вищевказаною адресою не обліковується на балансі підприємств, установ, організацій міської комунальної власності та не належить до об`єктів Чернівецької міської територіальної громади.

Для з`ясування питання кому належить гараж, 28 січня 2021 року була отримана інформація з державного реєстру речових прав та реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру, з якої вбачалося, що 4 квітня 2014 року на вказаний гараж було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно, власником вказаний ОСОБА_2 .

Вважає, що він з 1997 року є власником вказаного гаражу, сплатив за нього кошти, відкрито і добросовісно ним володіє та користується.

Посилаючись на норми законодавства, просить визнати за ним право власності на нежитлове приміщення гараж літ. А, загальною площею 33,6 кв.м., розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та надала пояснення аналогічні позовній заяві, не заперечувала проти винесення заочного рішення у справі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про розгляд справи в суді, зокрема за допомогою оголошення на сайті суду, відзиву чи заперечень на позовну заяву не надав.

Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступних висновків:

Положеннями ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається із змісту поданої до суду заяви, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю на гараж, оскільки іншим способом захистити свої права не взмозі.

Вказує що, 27 листопада 1997 року була написана розписка, про те, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 3500 у.о. (а.с.7). На підтвердження цього факту був складений акт, який підписаний чотирма свідками (а.с.8).

Із дослідженої судом довідки №1903 від 09.11.2020 року, вбачається, що вартість гаража літ. А на АДРЕСА_1 з урахуванням діючої індексації становить 107853( сто сім тисяч вісімсот п`ятдесят три) гривні (а.с.14).

Згідно витягу з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 4 квітня 2014 року на вказаний гараж було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно, власником вказаний ОСОБА_2 .(а.с.17-18).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування у справі. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що він добросовісно, відкрито, безперервно володів спірним гаражем, а тому на підставі ст.344 ЦК України має право на набуття його у власність за набувальною давністю.

Положеннями статті 328 Цивільного кодексу України регламентовано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Даючи оцінку, зазначеним аргументам, суд керується правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17.

Так, Велика Палата Верховного Суду роз`яснила наступне:

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Зважаючи, на вказані роз`яснення, виключається можливість набуття позивачем ОСОБА_1 спірного гаража у власність за набувальною давністю, адже, як вбачається з матеріалів справи , ( а.с.7) між позивачем та відповідачем з приводу гаража існували договірні відносини покупця та продавця, про що вказує в своїй позовній заяві позивач та підтверджує розпискою, відповідно до якої позивач сплатив відповідачу кошти за продаж гаражу. Крім того, право власності на гараж 01.04.2014 року зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 ( а.с.17), що спростовує доводи позивача про безспірне володіння майном та є умовою, при якій право власності за набувальною давністю визнане бути не може.

Підсумовуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст. 4, 263, 76, 81 ЦПК України, 328,344 ЦК України,

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною власністю залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення складено 24.05.2021 року.

Суддя Н.М.Танасійчук