КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2248/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року м. Київ

справа № 756/4941/13-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Андрейчука Т.В.,

у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

встановив:

У квітні 2013 року позивач ПАТ «Універсал Банк», яке в подальшому було перейменоване в АТ «Універсал Банк», звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 лютого 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №072-2008-478, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у сумі 74330,00 швейцарських франків на строк з 29 лютого 2008 року до 10 лютого 2027 року. Базова процентна ставка за користування кредитом становила 11,45% річних, процентна ставка за користування коштами понад встановлений строк (підвищена процентна ставка) - 34,35% річних.

Крім того, 29 лютого 2008 року для забезпечення виконання позичальником зобов`язань, взятих за кредитним договором від 29 лютого 2008 року №072-2008-478, ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №072-2008-478-Р/1, відповідно якого ОСОБА_2 поручилася за належне та своєчасне виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань, які виникають з кредитного договору від 29 лютого 2008 року №072-2008-478. 17 березня 2009 року додатковою угодою б/н до указаного договору поруки внесено зміни.

Також для забезпечення виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 29 лютого 2008 року №072-2008-478 ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №072-2008-478-Р. 17 березня 2009 року додатковою угодою №1 до зазначеного договору поруки внесено зміни.

10 та 16 травня 2011 року ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 було укладено додаткові угоди до кредитного договору від 29 лютого 2008 року №072-2008-478 б/н, якими погодили зміну розміру процентних ставок за користування кредитом.

16 травня 2011 року ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки б/н, згідно з яким ОСОБА_2 поручилася за належне виконання ОСОБА_1 зобов`язань, які виникають з кредитного договору від 29 лютого 2008 року №072-2008-478 зі змінами, внесеними додатковими угодами від 10 травня 2011 року та 16 травня 2011 року.

Зважаючи на те, що позичальник не дотримувався умов кредитного договору, своєчасно не повертав кредит та не сплачував проценти за користування ним, АТ «Універсал Банк» з урахуванням уточнення позовних вимог просить стягнути солідарно з позичальника ОСОБА_1 та поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 29 лютого 2008 року №072-2008-478 (у редакції додаткової угоди від 16 травня 2011 року б/н) у сумі 92126,47 швейцарських франків, у тому числі заборгованість зі сплати тіла кредиту у сумі 72754,24 швейцарських франків, проценти за користування кредитом у сумі 19323,50 швейцарських франків, підвищених процентів за користування кредитом у сумі 48,73 швейцарських франків.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 29 лютого 2008 року №072-2008-478 (у редакції додаткової угоди від 16 травня 2011 року б/н) у сумі 92126 швейцарських франків 47 сантимів, що складається з заборгованості зі сплати тіла кредиту у сумі 72754 швейцарські франки 24 сантими, процентів за користування кредитом у сумі 19323 швейцарські франки 50 сантимів, підвищених процентів за користування кредитом у сумі 48 швейцарських франків 73 сантими.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_2 на користь АТ «Універсал Банк» судовий збір у сумі по 1720 грн. 50 коп. з кожного окремо.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 та ОСОБА_2 звернулись з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення суду, вчастині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки кредитний договір від 29 лютого 2008 року №072- 2008-478, як в первинній редакції від 29.02.2008 року, так і в редакції додаткової угоди від 16 травня 2011 року б/н, на підставі якого стягнуто заборгованість є неукладеним, тобто таким, що не відбувся. Судом першої інстанції не взято до уваги те, що у спірному договорі в обох редакціях відсутні істотні умови, визначені Законом України від 12 липня 2001 року «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Звертають увагу на те, що зі спірного договору вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого він припиняється, а умова пункту 10.1 договору про його дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині 1 ст. 252 ЦК України.

Стверджують, що жодний з пунктів спірного договору в редакції від 29.02.2008 року та спірного договору в редакції від 16 травня 2011 року не містить пункту про порядок припинення цього договору. Отже, спірні договори є неукладеними, у зв`язку з чим, відсутні підстави стверджувати про отримання ОСОБА_1 кредиту взагалі.

Крім того, ним отримано не 74 330 швейцарських франків, а 353 926, 38 грн. Враховуючи предмет та правові підстави позову, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року має бути скасованим, а в позові має бути відмовлено. Встановлення факту неукладеності договору є підставою для відмови у позові, що ґрунтується на вимогах, які виходять з такого договору.

Проте, це не позбавляє позивача звернутись до суду для стягнення отриманої ОСОБА_1 суми у розмірі 353 926, 38 грн. з підстав, передбачених ст. 1212 Цивільного кодексу України. Зазначена позиція повністю узгоджується з правовою позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 316/3022/14-ц .

Також звертають увагу на те, що позивач скористався правом на зміну строку виконання зобов`язання, що передбачене пунктом 5.2.5 спірного договору в редакції від 29.02.2008 року, а тому строк договору в редакції від 29.02.2008 року закінчився на 31-й день з моменту отримання ОСОБА_1 листа-вимоги від 25.10.2010 року. Лист-вимога від 25.10.10 року отримано ОСОБА_1 30 жовтня 2010 року.

Отже, якщо спірний договір у редакції від 29.02.2008 р. є укладеним, то строк його дії закінчився 01 листопада 2010 р., у зв`язку з чим додаткова угода від 16 травня 2011 року до цього договору не несе жодних правових наслідків для сторін, оскільки з змісту додаткової угоди випливає не про укладення нового договору, а про внесення змін до договору від 29.02.2008 р., тобто договору, строк дії якого закінчився.

Відповідно позовні вимоги, які по суті пред`явлені на підставі додаткової угоди від 16 травня 2011 року, не підлягають задоволенню, оскільки на підставі цієї додаткової угоди ОСОБА_1 не отримував жодних коштів від позивача.

Крім того, сплив 6-місячний строк для звернення до суду з вимогою до поручителя - ОСОБА_2 , встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Універсал банк» - Фіногєєв В.М., вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що кредитний договір від 29.02.2008 року в обох редакціях містить умови, які стосуються строку дії договору припинення та порядку припинення його дії. В кредитному договорі чітко передбачено, які зобов`язання сторони мають виконати для того, щоб договір припинився виконанням проведеним належним чином.

Вказані кредитний договір та додаткові угоди були підписані особисто ОСОБА_1 . Жодних доказів на підтвердження обставин на які посилаються скаржники до апеляційної скарги не долучено, що є порушенням ч.1 ст. 81 ЦПК України. Крім того, обставини, зазначені скаржниками в апеляційній скарзі досліджувались судом першої інстанції і жодних спростувань висновків суду в скарзі не наведено.

В судові засідання, призначені на 18 березня 2021 року та 20 травня 2021 року відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

18 березня 2021 року та 20 травня 2021 року засобами електронного зв`язку відповідач ОСОБА_1 подавав заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю з`явитись в судове засідання його представнику. Однак доказів поважності причин неявки в судове засідання відповідачем та його представником надано не було, тому колегією суддів визнано за можливе відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України розглянути справу за відсутності відповідачів.

Представник позивача Фіногєєв В.М. в судовому засіданні вважав доводи апеляційної скарги відповідачів необґрунтованими та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги АТ «Універсал Банк» до позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи доведено, що позичальник не дотримувався умов кредитного договору, своєчасно не повертав кредит та не сплачував проценти за користування ним, поручитель ОСОБА_1 також умов укладеного з нею договору поруки не виконала, порука є чинною, тому наявні підстави для солідарного стягнення з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 , заборгованості за кредитним договором від 29 лютого 2008 року №072-2008-478 (у редакції додаткової угоди від 16 травня 2011 року б/н) у сумі 92126,47 швейцарських франків, у тому числі заборгованість зі сплати тіла кредиту у сумі 72754,24 швейцарських франків, проценти за користування кредитом у сумі 19323,50 швейцарських франків, підвищених процентів за користування кредитом у сумі 48,73 швейцарських франків.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що її порука за договором поруки від 29 лютого 2008 року №072-2008-478-Р (зі змінами, внесеними додатковою угодою від 17 березня 2009 року) є припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, внаслідок зміни основного зобов`язання без згоди поручителя ОСОБА_3 , внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_3 сторонами не оскаржувалось, тому у вказаній частині відповідно до ст. 367 ЦК України апеляційний суд рішення не перевіряє.

З висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором та сумою заборгованості, що підлягає стягненню з позичальника ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується, вважає такі висновки законними, обґрунтованими і такими, що відповідають обставинам справи, наявним у матеріалах справи доказам, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України зазначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

У відповідності до ст.525, 526, ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинно виконуватися належним чином у встановлені строки, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. У відповідності до ст. 610, 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами відповідно до ст. 629 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції , 29 лютого 2008 року між ВАТ "Універсал Банк", правонаступником якого є АТ "Універсал Банк", та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №072-2008-478, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 74330 швейцарських франків на строк з 29 лютого 2008 року до 10 лютого 2027 року. Базова процентна ставка за користування кредитом становила 11,45% річних, процентна ставка за користування коштами понад встановлений строк (підвищена процентна ставка) - 34,35% річних (т. 2, а. с. 178-188).

ВАТ «Універсал Банк» належно виконало умови кредитного договору, надавши

ОСОБА_1 кредитні кошти у сумі, обумовленій у договорі (т. 1, а. с. 39).

17 березня 2009 року між ВАТ "Універсал Банк" та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору від 29 лютого 2008 року №072-2008-478 б/н, якою на період з 10 березня 2009 року до 09 березня 2010 року встановлено базову процентну ставку за користування кредитом у розмірі 10,4% річних, підвищену - у розмірі 18,4% річних та погоджено, що з 10 березня 2010 року до 09 березня 2015 року застосовуватиметься базова процентна ставка у розмірі 14,06% річних, а підвищена - у розмірі 22,06% річних. Починаючи з 10 березня 2015 року базова процентна ставка визначена на рівні 13,45% річних, а підвищена - 21,45% річних (т. 2, а. с. 196-208).

10 травня 2011 року банком та позичальником підписано додаткову угоду до кредитного договору від 29 лютого 2008 року №072-2008-478 б/н, згідно з якою на період з 10 травня 2011 року до 15 травня 2011 року визначено, що розмір базової процентної ставки за користування кредитом становитиме 3,36% річних, підвищеної - 40,35% річних; встановлено, що з 16 травня 2011 року до 09 травня 2012 року базова процентна ставка складатиме 13,45% річних, а підвищена - 40,35% річних (т. 2, а. с. 209-210).

16 травня 2011 року між ВАТ "Універсал Банк" та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору від 29 лютого 2008 року №072-2008-478 б/н, якою на період з 16 травня 2011 року до 09 травня 2012 року встановлено базову процентну ставку за користування кредитом у розмірі 3,36% річних, підвищену - у розмірі 11,36% річних та погоджено, що з 10 травня 2012 року до 09 травня 2017 року застосовуватиметься базова процентна ставка у розмірі 15,96% річних, а підвищена -у розмірі 23,96% річних. Починаючи з 10 травня 2017 року базова процентна ставка визначені на рівні 13,45% річних, а підвищена - 21,45% річних (т. 2, а. с. 211-227).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

У п. 5.2.4 кредитного договору від 29 лютого 2008 року №072-2008-478 (у редакції додаткової угоди від 16 травня 2011 року б/н) сторони погодили, що у випадку прострочення сплати чергового щомісячного платежу та/або інших грошових зобов`язань позичальника за договором (зокрема, але не виключно, щодо оплати кредиту (його частини) та/або процентів за користування кредитом тощо) вважається, що настав новий термін/строк виконання основного зобов`язання (всіх грошових зобов`язань) позичальника за цим договором з дня направлення кредитором позичальнику повідомлення/вимоги кредитора (щодо встановлення нового терміну/строку виконання основного зобов`язання позичальника), якщо інший термін/строк виконання такого зобов`язання не передбачений у повідомленні/вимозі кредитора.

У зв`язку з простроченням позичальником ОСОБА_1 сплати чергового щомісячного платежу АТ "Універсал Банк" надіслало йому вимогу від 27 грудня 2012 року про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором від 29 лютого 2008 року №072-2008-478 (у редакції додаткової угоди від 16 травня 2011 року б/н), яку ОСОБА_1 отримав 02 січня 2013 року. У цій вимозі відповідач повідомив позичальника, що у разі невиконання ним вимоги, строк повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково, на 61 день з моменту отримання цієї вимоги (т. 1, а. с. 56, 57).

З огляду на те, що боржник не виконав вимогу банку від 27 грудня 2012 року, не усунув порушень умов кредитного договору протягом 60 календарних днів з дати отримання указаної вимоги, строк повернення кредиту у повному обсязі за договором від 29 лютого 2008 року №072-2008-478 (у редакції додаткової угоди від 16 травня 2011 року б/н) настав 04 березня 2013 року.

Відповідно до наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості, який не спростовано відповідачем, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 29 лютого 2008 року №072-2008-478 (у редакції додаткової угоди від 16 травня 2011 року б/н) становить 92126,47 швейцарських франків, у тому числі: заборгованість зі сплати тіла кредиту у сумі 72754,24 швейцарських франків, проценти за користування кредитом у сумі 19323,50 швейцарських франків, підвищених процентів за користування кредитом у сумі 48,73 швейцарських франків.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 90), припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування .

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, проценти за користування кредитом нараховані банком до 15 січня 2013 року, тобто до настання зміненого строку виконання основного зобов`язання (т. 1, а. с. 37).

Доводи апеляційної скарги відповідачів про те, що відповідачу було надіслано вимогу про дострокове виконання зобов`язання до 01 листопада 2010 року, у зв`язку з чим позовні вимоги, які по суті пред`явлені на підставі додаткової угоди від 16 травня 2011 року, не підлягають задоволенню, оскільки на підставі цієї додаткової угоди ОСОБА_1 не отримував жодних коштів від позивача, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Зазначені доводи були предметом розгляду суду першої інстанції, який надав їм правильну оцінку, зазначивши, що вимоги банку про дострокове погашення кредиту від 14 грудня 2009 року та 25 жовтня 2010 року не можуть вважатись зміною строку виконання основного зобов`язання, позаяк після цього банк та позичальник уклали додаткові угоди до кредитного договору від 11 та 16 травня 2011 року б/н, у яких вони погодили, що основне зобов`язання повинно бути виконане до 10 лютого 2027 року, відмовившись вважати, що строк виконання основного зобов`язання настав достроково.

Як вбачається з п.2. додаткової угоди від 16 травня 2011 року, підписанням цієї додаткової угоди сторони підтверджують наступне: позичальник підтверджує правомірність нарахування кредитором процентів за користування кредитом та факт їх оплати позичальником в добровільному порядку на підставі договору у будь-яких попередніх редакціях, включаючи факти сплати за зміненими процентними ставками.

Сторони також підтверджують, що станом до дати укладення додаткової угоди кредитор вже надав позичальнику кредит у розмірі, вказаному у п. 1.1 договору таким чином: на дату укладення цієї додаткової угоди заборгованість позичальника за сумою кредиту (яка надана позичальнику та не повернута кредитору) за договором становить 71 416,71 швейцарських франків. При цьому згідно умов цієї додаткової угоди у кредитора не виникає зобов`язань надавати будь-які кредити позичальнику, а позичальник зобов`язується повернути та сплатити плату за користування вже наданого йому кредиту за цим договором. ( п.2.2)

Також сторони у п. 4 додаткової угоди зафіксували, що загальна сума всіх прострочених процентів, нарахованих за базовою та підвищеною ставкою за користування кредитом, становить 12 030,6 швейцарських франки.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, з червня 2011 року по травень 2012 року позичальник виконував умови додаткової угоди від 16.05.2011 року, сплачуючи щомісяця проценти за користування кредитом у розмірі, визначеному додатковою угодою, - 199,97 швейцарських франки щомісяця. При цьому сума заборгованості за процентами 12030,6 залишалась непогашеною.

З червня 2012 року позичальник не у повному обсязі виконував умови додаткової угоди та графік погашення кредиту, не сплачуючи платежі на погашення тіла кредиту, не у повному обсязі сплачуючи нараховані щомісячні проценти та не здійснюючи погашення простроченої суми заборгованості, яка відповідно до графіку повинна здійснюватись з 10 червня 2012 року.

Виходячи з викладеного, умов кредитного договору в редакції додаткової угоди від 16.05.2011 року та положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України банк 27 грудня 2012 року звернувся до позичальника та поручителя з вимогою сплатити прострочену заборгованість, а у разі невиконання вимоги, термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 61 день з моменту отримання вимоги.

Відповідно до копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, вимога була отримана ОСОБА_1 02 січня 2013 року ( а.с. 57, т. 1), проте доказів її виконання відповідачем до матеріалів справи не надано.

За викладених обставин, судом першої інстанції зроблено обґрунтовані висновки про наявність підстав для стягнення вищевказаної заборгованості, строк сплати якої настав 04 березня 2013 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем було отримано у кредит не 74 330 швейцарських франків, а 353 926, 38 грн., колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки валюта кредитування була неодноразово зафіксована сторонами як у основному кредитному договорі від 29 лютого 2008 року, так і у додаткових угодах, зокрема у додатковій угоді від 16 травня 2011 року, в якій позичальник у п. 2.2 підтвердив, що сума, яка надана позичальнику та не повернута кредитору за договором становить 71 416,71 швейцарських франків ( а.с. 224, т. 2).

Разом з тим, колегія суддів вважає частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо припинення поруки ОСОБА_2 з огляду на сплив 6-місячного строк для звернення до суду з вимогою до поручителя, встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України, в частині щодо тих щомісячних платежів, строк сплати яких настав поза межами шестимісячного строку до пред`явлення банком позову до суду.

Висновки суду першої інстанції щодо стягнення з поручителя ОСОБА_2 такої самої суми заборгованості, як і з позичальника ОСОБА_1 , не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального права, що є підставою для зміни оскаржуваного рішення у цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

29 лютого 2008 року для забезпечення виконання позичальником зобов`язань, взятих на себе за кредитним договором від 29 лютого 2008 року №072-2008-478, ВАТ "Універсал Банк" та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №072-2008-478-Р/1, за яким ОСОБА_2 поручилася за належне та своєчасне виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань, які виникають з кредитного договору від 29 лютого 2008 року №072-2008-478. 17 березня 2009 року додатковою угодою б/н до указаного договору поруки внесено зміни.

16 травня 2011 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки б/н, згідно з яким ОСОБА_2 поручилася за належне виконання ОСОБА_1 зобов`язань, які виникають з кредитного договору від 29 лютого 2008 року №072-2008-478 зі змінами, внесеними додатковими угодами від 11 травня 2011 року та 16 травня 2011 року б/н (т. 2, а. с. 235-243).

За приписами ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Пунктами 1.1, п. 1.4 договору поруки від 16 травня 2011 року встановлено, що поручитель ОСОБА_2 відповідає перед кредитором за виконання боржником зобов`язання за кредитним договором від 29 лютого 2008 року №072-2008-478 (у редакції додаткової угоди від 16 травня 2011 року б/н). У разі порушення боржником зобов`язання боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає право кредитора вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі як від боржника і поручителя разом, так і від кожного з них окремо.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право вимагати солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором від 29 лютого 2008 року №072-2008-478 (у редакції додаткової угоди від 16 травня 2011 року ) з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 .

Однак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку при визначенні суми заборгованості, в межах якої несе відповідальність поручитель ОСОБА_2 , враховуючи наступне.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц, умови договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

З аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою, як видом забезпечення зобов`язання.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Разом з тим, якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Вищевказані висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, в якій підтримано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15.

Відповідно до п.2.4 кредитного договору в редакції додаткової угоди від 16.05.2011 року та Графіку погашення платежів погашення основної суми кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати позичальником щомісячних платежів у строк до 10 числа кожного місяця.

Тобто, кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати щомісячно в термін з 1 по 10 число кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів розпочинається обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині відповідних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

З урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, а також суми заборгованості, погашення якої банк вимагає здійснити достроково.

Припинення поруки не є тотожним з припиненням договору поруки, оскільки порукою забезпечується певні зобов`язання, які за кредитним договором визначаються у тому числі також щомісячними платежами, а тому припинення поруки за певним щомісячним платежем, як окремим щомісячним зобов`язанням, яке є складовою частиною загального зобов`язання за кредитом, не тягне припинення поруки в цілому за усім кредитним зобов`язанням, визначеним щомісячними платежами.

Таким чином, встановлені обставини справи дають підстави для висновку про часткове припинення поруки ОСОБА_2 щодо щомісячних платежів, строк сплати яких настав до 28 вересня 2012 року, тобто за 6 місяців до звернення позивача з даним позовом до суду ( 28 березня 2013 року).

Відповідно до наданого представником позивача розрахунку заборгованості ( а.с. 37-38, т. 1), до 28 вересня 2012 року настав строк сплати щомісячних платежів по тілу кредиту в розмірі 1751,33 швейцарських франки, а тому сума заборгованості по тілу кредиту, що підлягає стягненню солідарно з поручителя, підлягає зменшенню на вказану суму, порука щодо якої припинилась : 72 754,24 - 1751,33 = 71 002,91 швейцарських франки.

Також з розрахунку заборгованості встановлено, що станом на 28 вересня 2012 року сума простроченої заборгованості по відсотках становила 15 605,96 швейцарських франки, тому суму заборгованості по відсотках, що підлягають стягненню солідарно з поручителя ОСОБА_2 , слід зменшити на суму відсотків, порука щодо сплати яких припинилась: 19 323,5 - 15 605,96 = 3717,54 швейцарських франки.

Відповідно підлягає зменшенню і сума заборгованості по підвищених відсотках, а саме: 48,73 - 34,07= 14,66 швейцарських франки.

Таким чином, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню солідарно з поручителя ОСОБА_2 , становить 74 735,11 швейцарських франків , що складається з заборгованості по кредиту у сумі 71 002,91 швейцарські франки, процентів за користування кредитом у сумі 3717,54 швейцарські франки, підвищених процентів за користування кредитом у сумі 14,66 швейцарських франків.

Згідно з ч.4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Таким чином, оскаржуване рішення необхідно змінити в частині розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з поручителя ОСОБА_2 солідарно з позичальником ОСОБА_1 .

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Відповідно до оскаржуваного рішення суду, з відповідача ОСОБА_2 на користь банку підлягає стягненню сума судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 1720 грн. 50 коп.

Однак, враховуючи, що вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 частково задоволені, і в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 суд відмовляє на суму, що становить 18,88% від заявлених позовних вимог, то витрати ОСОБА_2 по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги підлягають відшкодуванню їй пропорційно цій сумі : 2850,75 грн. х 18,88% = 538,22

Враховуючи положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь банку підлягає стягненню сума витрат по сплаті судового збору, зменшена на суму витрат, яку банк повинен компенсувати відповідачу: 1720 грн. 50 коп. - 538 грн. 22 коп. = 1182 грн. 28 коп.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року - змінити в частині розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з поручителя ОСОБА_2 , у зв`язку з чим резолютивну частину рішення про часткове задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - викласти у наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 29 лютого 2008 року №072-2008-478 (у редакції додаткової угоди від 16 травня 2011 року б/н) у сумі 92 126 швейцарських франків 47 сантимів, що складається з заборгованості по кредиту у сумі 72 754 швейцарські франки 24 сантими, процентів за користування кредитом у сумі 19 323 швейцарські франки 50 сантимів, підвищених процентів за користування кредитом у сумі 48 швейцарських франків 73 сантими.

Стягнути з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 29 лютого 2008 року №072-2008-478 (у редакції додаткової угоди від 16 травня 2011 року б/н) у сумі 74 735 швейцарських франків 11 сантимів, що складається з заборгованості по кредиту у сумі 71 002 швейцарські франки 91 сантими, процентів за користування кредитом у сумі 3 717 швейцарські франки 54 сантимів, підвищених процентів за користування кредитом у сумі 14 швейцарських франків 66 сантимів.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року - в частині стягнення судового збору з ОСОБА_2 - змінити та визначити, що до стягнення з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1182 грн. 28 коп.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року - в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Махлай Л.Д.