Постанова

Іменем України

10 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 183/7156/18

провадження № 61-11123св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Вільне-2002»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Сільськогосподарського товариства

з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002» на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від

11 лютого 2020 року у складі судді Сороки О. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2020 року в складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст скарги

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Вільне-2002» (далі - СГ ТОВ АФ «Вільне-2002») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 12 жовтня 2018 року за попереднім погодженням

з профспілковим комітетом СГ ТОВ АФ «Вільне-2002» його було звільнено

з посади водія за пунктом 2 статті 41 КЗпП України, трудову книжку він отримав через іншу особу 15 жовтня 2018 року, у книзі видачі трудових книжок він не розписувався.

У адміністрації товариства йому пояснили, що його звільнено у зв`язку

з втратою довіри через те, що він 21 вересня 2018 року з механізованого току вивіз 4 450 кг соняшника та отримав вигоду. Проте 21 вересня 2018 року він не перевозив соняшник та не вчиняв жодних протиправних дій, ця неправдива інформація сфальсифікована, не підтверджена жодним належним доказом, посилання адміністрації на наявність відеозаписів, які не збереглися на підприємстві, та які йому ніхто не показував, є недоведеними. Він багато років працює водієм, автомобілем ЗІЛ-130 не можливо перевезти 4 450 кг соняшника. Він не вчиняв жодних винних дій, через які міг втратити довіру керівництва підприємства, тому прийнятий наказ про його звільнення є незаконним та підлягає скасуванню.

Через звільнення він знаходився в постійній психологічній та нервовій напрузі, що завдало йому моральної шкоди.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ від 12 жовтня 2018 року № 149-к/тр про його звільнення

з посади водія на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України; поновити його на роботі на посаді водія СГ ТОВ АФ «Вільне-2002»; стягнути з відповідача на його користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 13 000,00 грн за період з 12 жовтня 2018 року по 12 листопад 2018 року; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ директора СГ ТОВ АФ «Вільне-2002» від 12 жовтня 2018 року № 149-к/тр про звільнення ОСОБА_1 з посади водія автотранспортних засобів на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді водія автотранспортних засобів

СГ ТОВ АФ «Вільне-2002».

Стягнуто з СГ ТОВ АФ «Вільне-2002» користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 жовтня 2018 року по 11 лютого 2020 року у розмірі 237 169,00 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнено з СГ ТОВ АФ «Вільне-2002» на користь держави судовий збір у розмірі 2371,69 грн.

Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 входить до кола осіб підприємства, який несе відповідальність за збереження ввірених йому матеріальних цінностей під час їх транспортування. У даному випадку належних та допустимих доказів про розтрату ввірених позивачеві товарно-матеріальних цінностей, через яку він втрати довіру власника чи уповноваженого органу під підприємства, суду не подано.

Середньоденна заробітна плата позивача складає 427,75 грн, йому належить виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи

з 12 жовтня 2018 року по 11 лютого 2020 року у розмірі 237 169,00 грн за 487 днів вимушеного прогулу.

Належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_1 отримав копію наказу про своє звільнення не в день його винесення суду не подано, навпаки, свідок ОСОБА_2 повідомила суду про те, що ОСОБА_1 ознайомився з наказом

12 жовтня 2018 року, копія якого йому не була вручена, а з урахуванням відсутності доказів про повний розрахунок з позивачем в день його звільнення та закриття карткового рахунку позивача, на який він отримував заробітну плату, - 16 жовтня 2018 року, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність поновлення пропущеного строку для звернення до суду, визначеного статтею 233 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині завдання моральної шкоди, суд зазначив, що у судовому засіданні позивач не підтримував свій позов в цій частині, не навів суду обґрунтувань щодо розміру спричиненої моральної шкоди, визначеної у позові.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суду не надано належних та допустимих доказів про отримання позивачем чи розтрату ним товарно-матеріальних цінностей, через яку він міг втратити довіру власника чи уповноваженого органу підприємства. Встановивши, що середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу, починаючи з 12 жовтня 2018 року по

11 лютого 2020 року, складає 237 169 грн за 487 днів вимушеного прогулу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині.

До суду з позовом ОСОБА_1 звернувся 14 листопада 2018 року, між тим повний розрахунок після звільнення він отримав 16 жовтня 2018 року та вживав заходи щодо вирішення спору в досудовому порядку, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність поважних причин для поновлення строку.

Аргументи учасників справи

У липні 2020 року СГ ТОВ АФ «Вільне-2002» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову

і постанову апеляційного суду, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що наказ директора СГ ТОВ АФ «Вільне-2002» про звільнення ОСОБА_1 з посади водія автотранспортних засобів

є законним, звільнення позивача відбулось з додержанням вимог пункту

2 частини першої статті 41 КЗпП України, а тому судами першої та апеляційного інстанцій допущено неправильне тлумачення цієї норми закону.

Апеляційний суд порушив частину шосту статті 367 ЦПК України, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Зазначає, що не погоджується з обґрунтуванням судів щодо поновлення позивачу строку на звернення до суду, оскільки враховуючи положення статті 233 КЗпП України за наявності отриманої працівником своєї трудової книжки не має жодного правового значення день вручення працівникові копії наказу про його звільнення. Також закон не пов`язує та не визначає наявність чи відсутність повного розрахунку з працівником в день звільнення, а також дату повного розрахунку з працівником після дня звільнення як умови, що випливають чи перешкоджають на реалізацію права працівника на оскарження в місячний термін свого звільнення.

Суди при розгляді справи застосували закон, який не підлягав застосуванню - статтю 234 КЗпП України та не застосували закон, який підлягав

застосуванню - статтю 233 КЗпП України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду оскаржуються

в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому в іншій частині судові рішення в касаційному порядку не переглядаються.

У січні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу в якому зазначено, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норма матеріального та процесуального права. Суди протягом тривалого часу розглядали цивільну справу, сторонам було надано можливість для подання доказів, забезпечення свідків та додаткових документів до матеріалів справи. Намагання СГ ТОВ АФ «Вільне-2002» в черговий раз переоцінити докази та правову позицію судів є нікчемним, тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі.

В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року № 521/4221/16-ц, постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року № 6-100цс16).

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Суди встановили, що відповідно до наказу від 02 липня 2015 року № 140 СГ ТОВ АФ «Вільне-2002» ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду водія з 10 липня 2015 року.

03 січня 2017 року між СГ ТОВ АФ «Вільне-2002» та ОСОБА_1 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, у відповідності до якого ОСОБА_1 приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей.

11 січня 2018 року СГ ТОВ АФ «Вільне-2002» на підставі наказу директора

№ 189-ОД від 09 жовтня 2018 року проведено службове розслідування, за результатами якого складено акт № 1.

В ході проведення службового розслідування уповноваженою комісією встановлено, що 21 вересня 2018 року під час перегляду відеозаписів з камер відеоспостережень, що встановлені на механізованому току, виявлено факт вивезення соняшника на автомобілі ЗИЛ, номерний знак НОМЕР_1 , водієм ОСОБА_1 без оформлення документів о 17 годині 44 хвилини. Згідно із введеної в 1-С накладної № 000023373, яка була зафіксована о 17 годині

35 хвилин, призначення вантажу поточка, вантаж соняшник, нетто 5840 кг,

в подорожньому листі ОСОБА_1 за 21 вересня 2018 року відсутній запис про перевезення соняшника.

На підтвердження факту вивезення соняшника автомобілем під керуванням водія ОСОБА_1 відповідачем надано фототаблиці, які дійсно містятьзображення автомобіля ЗИЛ, водієм якого є ОСОБА_1 , час та місце його пересування по території механізованого току, час його перебування біля складу № 3, де зберігалося насіння соняшника, час його перебування на ваговій, на цьому фото чітко прослідковується наявність у кузові автомобіля насіння соняшника.

Згідно з бухгалтерською довідкою від СГ ТОВ АФ «Вільне-2002» за жовтень 2002 року, по закінченню реалізації соняшника ДП ІІ «Сантрейд» 31 жовтня була проведена інвентаризація залишків соняшника на складі № 3 мехтоку, в ході якої виявлена нестача у кількості 3300 кг, що також підтверджено інвентаризаційним описом.

12 жовтня 2018 року відповідно до наказу № 149-к/тр ОСОБА_1 звільнений

з посади водія автотранспортних засобів СГ ТОВ АФ «Вільне-2002» відповідно до пункту 2 статті 41 КЗпП України, у зв`язку з втратою довіри.

Звільнення ОСОБА_1 відбулося зі згоди профспілкової організації, засідання якої відбулося 12 жовтня 2018 року.

ОСОБА_1 ознайомлений з наказом про своє звільнення 12 жовтня 2018 року, про що свідчить його власноручний підпис, в той же день отримав трудову книжку, про що свідчить запис в книзі обліку трудових книжок і вкладишів до нього.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі

№ 6-100цс16 зазначено, що «трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України). Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Як роз`яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я. Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер

з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 521/4221/16 (провадження №61-23147св18) зроблено висновки, що «обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (статті 138 КЗпП України). Відповідно до статті

9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. За змістом статті

4 цієї Конвенції тягар доведення законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві, а отже, висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивач не довів, що шкода завдана підприємству не з його вини, не може бути підставою для відмови у задоволення позову, такий висновок суперечить принципу розподілу тягаря доказування у трудових справах.

Проаналізувавши посадову Інструкцію ОСОБА_1 як заступника директора по виробництву та маркетингу, а після переведення як заступника директора

з основної діяльності та маркетингу ТОВ «Інтерім Сервіс», суд дійшов висновку, що відповідно до посадової інструкції та договору про матеріальну відповідальність, позивач здійснював безпосередньо керівництво й контроль

у прийнятті та відпуску нафтопродуктів; брав участь у проведенні інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, відповідав за організацію ефективної системи їх обліку і звітності; вживав заходів для наведення порядку в зберіганні, обліку

і видачі паливно-мастильних матеріалів, організовував та контролював зняття залишків пального у резервуарах, головував у комісії зі зняття залишків пального у резервуарах та ніс персональну відповідальність за ці дії. Проте суд не врахував, що безпосереднім обслуговуванням грошових коштів і товарних цінностей є їх прийняття, збереження, транспортування, розподіл тощо. Надаючи належну оцінку переліку та обсягу повноважень позивача, як заступника директора з основної діяльності та маркетингу ТОВ «Інтерім Сервіс», поза увагою суду залишився той факт, що позивач безпосередньо не обслуговував грошові кошти та цінності, такі операції не становили основний зміст його трудових обов`язків. Посилаючись на факт укладення договору про повну матеріальну відповідальність, суд не врахував, що договори про повну матеріальну відповідальність можна укладати тільки з тими працівниками, які займають посади або виконують роботи, передбачені відповідними нормативно-правовими актами. Відсутність посади заступника директора з основної діяльності та маркетингу в переліку посад і робіт, навіть за наявності змісту трудової функції бережливо відноситись до переданих йому на збереження чи для інших цілей матеріальних цінностей підприємства, вживати заходи для попередження шкоди не свідчили, що позивач безпосередньо приймав, зберігав чи видавав грошові кошти чи інші цінності підприємства, а тому з ним не можуть укладатись договір про повну матеріальну відповідальність. Лише факт виявлення нестачі цінностей не є підставою для визнання вини ОСОБА_1 та звільнення його в зв`язку з цим із роботи за пунктом 2 частиною першою статті 41 КЗпП України».

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК Українивизначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що ОСОБА_1 входить до кола осіб підприємства, який несе відповідальність за збереження ввірених йому матеріальних цінностей під час їх транспортування, однак відповідач не надав належних та допустимих доказів про отримання позивачем чи розтрату ним товарно-матеріальних цінностей, через яку він міг втратити довіру власника чи уповноваженого органу підприємства, суди зробили обґрунтований висновок, що звільнення

ОСОБА_1 з посади водія автотранспортних засобів на підставі пункту

2 частини першої статті 41 КЗпП України є незаконним.

Як свідчить аналіз оскаржених рішень, висновки, викладені в них, не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року

у справі № 521/4221/16 та у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-100цс16.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У постановіВерховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2021 року у справа № 263/6538/18 (провадження № 61-1619св20) зазначено, що «у статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані

з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами».

Суди встановили, що позивач ознайомлений з наказом про звільнення

12 жовтня 2018 року і в той же день отримав трудову книжку (а. с. 69-71).

За таких обставин суди помилково поновили відповідний строк звернення до суду, оскільки затримка розрахунку при звільнення та вжиття позивачем заходів щодо вирішення спору в досудовому порядку не є обставинами, які свідчать про існування об`єктивних перешкод для подання позову у визначений законодавством строк.

Під час розгляду цієї справи позивач не навів поважних причин пропуску строку звернення до суду і не підтвердив належними та допустимими доказами їх наявність (а. с. 1-6, 76-78).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 759/16862/18 (провадження № 61-15348св20) вказано, що якщо передбачений у статті 233 КЗпП України місячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін. Таким чином, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Тому у задоволенні позові у цій справі суди мали б відмовити через пропуск без поважних причин строку звернення до суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2021 року у справа № 263/6538/18 (провадження № 61-1619св20) та від 15 вересня 2021 року в справі № 759/16862/18 (провадження № 61-15348св20), дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, судові рішення в оскарженій частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до підпункту «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, ? у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору в частині позовних вимог про поновлення на роботі, то судові витрати на сплату судового збору

СГ ТОВ АФ «Вільне-2002» в цій частині, понесені у зв`язку з переглядом справи

у суді касаційної інстанції в сумі 1 409,60 грн, підлягають відшкодуванню за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судові витрати в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у тому числі у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, ? стягненню на користь СГ ТОВ АФ «Вільне-2002»

з ОСОБА_1 в сумі 8 301,38 грн. Оскільки ОСОБА_1 не сплатив судовий збір в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції

в розмірі 2371,69 грн., то ця сума підлягає стягненню з нього на користь держави.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002» задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від

11 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від

17 червня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002» судові витрати на сплату судового збору в сумі 8 301,38 грн.

Частина судового збору, сплачена Сільськогосподарським товариством

з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002» у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції в сумі 1 409,60 грн, підлягає відшкодуванню за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стягнути з ОСОБА_1 2371,69 грн судового збору на користь держави.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від

11 лютого 2020 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від

17 червня 2020 року в скасованій частині втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук