ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1134/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №697/906/18 Категорія: Льон О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

за участю секретаря Винник І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 березня 2021 року, ухваленого в складі судді Льон О.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, повний текст рішення складено 09 квітня 2021 року, -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову вказував, що сторони перебували в шлюбі з 24 листопада 1990 року та за рішенням Канівського міськрайонного суду від 14 листопада 2013 року шлюб було розірвано.

Під час шлюбу ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 серпня 1995 року Канівською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-167.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 як член сім`ї без поважних причин понад рік не проживає у житловому приміщенні. Суд відмовив в задоволенні позову посилаючись на те, що в ОСОБА_2 були поважні причини, по яким він не проживав у даній квартирі, що підтверджуються епікризом неврологічного відділення Канівської ЦРЛ із історії хвороби № 2117, виписками з медичної карти стаціонарного хворого № 5612 та з історії хвороби № 2373.

Позивач вказує на те, що ч.2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, тому строк позовної давності сплив в листопаді 2016 року, вважає, що вказаний строк пропущений з поважних причин, оскільки він хворіє з травня 2016 року і по цей день, тому у нього не було можливості звернутись до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, оскільки він лікувався.

На підставі викладеного позивач просив суд поновити строк позовної давності як такий, що пропущений з поважних причин.

Поділити майно, набуте ОСОБА_2 за час шлюбу з ОСОБА_3 , визнавши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .; припинити право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину вказаної квартири.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку звернення до суду суд виходив з того, що згідно норм ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Суд дійшов до висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вимогою до відповідача про поділ майна подружжя, виходячи з тих обставин, що шлюб між сторонами було розірвано 14 листопада 2013 року, про порушення свого майнового права позивачу було відомо з моменту припинення шлюбу між сторонами, з якого і починається перебіг позовної давності. Отже, строк позовної давності щодо звернення до суду з вимогою про поділ майна подружжя сплив 14 листопада 2016 року. Посилання позивача на поважні причини пропуску у зв`язку з перебуванням на лікуванні суд оцінив критично, оскільки згідно медичних документів підтверджено лікування позивача з 17 травня 2016 року по 21 червня 2016 року ( а.с.11-13), в інший період доказів пропуску не надано.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що строк звернення до суду пропущено з поважних причин. Так, судом було вказано, що ОСОБА_2 з 17 травня 2016 року по 21 червня 2016 року передував на стаціонарному лікуванні, проте, судом не взято до уваги той факт, що йому встановлений діагноз «алкогольна залежність». ОСОБА_4 безперервно і по даний час хворіє на вказану недугу.

Крім того, рішенням суду від 12 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку було встановлено, зокрема, що ОСОБА_2 у листопаді 2016 року звертався до Канівського ВП Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області із заявою на неправомірні дії ОСОБА_3 з приводу того, що остання забрала ключі від вхідних дверей їх спільної квартири, що підтверджується висновком Канівського ВП від 28 листопад 2016 року. Після закінчення лікування та на момент звернення до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій ОСОБА_4 , ОСОБА_2 за станом свого здоров`я потребував сторонньої допомоги.

Також судом не було взято до уваги того, що після розірвання шлюбу позивач проживав у власній квартирі, однак на початку 2016 року у нього виникли проблеми зі здоров`ям, а надалі відповідач почала чинити йому перешкоди у користуванні квартирною, співвласником якої він є. Саме у 2016 році почався перебіг строку позовної давності, оскільки до 2016 року ОСОБА_2 безперешкодно володів та користувався квартирою.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, вказуючи на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим, таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Доводи апелянта, що строк позовної давності має відраховуватись з 2016 року, тобто з моменту початку перешкод, як зазначено в скарзі, у користуванні квартирою, є неприйнятними. Цей факт не може бути доведений посиланням апелянта на факт звернення ОСОБА_2 23 листопада 2016 року до правоохоронних органів, так як заяву ОСОБА_2 навіть не було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а висновок поліції від 28 листопада 2016 року ґрунтується лише на поясненнях заявника. Інших доказів, якими можна було б підтвердити факт неправомірних дій відповідача не встановлено. Крім того, у рішенні Канівського міськрайонного суду від 12 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, та на яке посилається апелянт, встановлено, що після закінчення лікування та на момент звернення до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій ОСОБА_3 , ОСОБА_2 за станом здоров`я потребував сторонньої допомоги, а тому був змушений проживати у своїх батьків. Тобто, він проживав за іншою адресою не по причині нібито перешкод з боку ОСОБА_3 , а по причині необхідності сторонньої допомоги. Тому посилання апелянта на момент початку уявних перешкод у користуванні квартирою як на дату початку перебігу строку позовної давності є неприйнятним.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони з 24 листопада 1990 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 14 листопада 2013 року (т.1 а.с. 8).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 18 серпня 1995 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,1 кв.м. (т. 1 а.с.147).

Таким чином, вказане нерухоме майно було придбано відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем.

Згідно копії технічного паспорту на вказану квартиру вбачається, що замовником технічної інвентаризації є власник ОСОБА_3 (т.1а.с.150 -151).

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (надалі - КпШС України), який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано у період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22, 24, 28, 29 КпШС України.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Ухвалюючи рішення в про відмову в задоволенні позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі, однак позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом.

У відповідності до положень ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною третьою статті 29 КпШС передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Разом з тим, ОСОБА_2 у своїй позовній заяві визнає, що строк на пред`явлення позову ним пропущений та закінчився в листопаді 2016 року, однак вказаний строк пропущений в зв`язку з його хворобою, що є поважною причиною.

На підтвердження зазначеного до позовної заяви додано копії епікризу неврологічного відділення Канівської ЦРЛ із історії хвороби № 2117 та виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 5612 та з історії хвороби № 2373, з яких вбачається, що ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні в Канівській ЦРЛ та Черкаській обласній лікарні у період з 12 травня 2016 року до 21 червня 2016 року (т.1 а.с.11-13). Також з епікризу КЗ «Черкаська обласна психіатрична лікарня» Черкаської обласної ради, епікризу Канівської ЦРЛ вбачається, що ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні з 1 лютого 2018 року по 16 лютого 2018 року, з 11 березня 2018 року по 14 березня 2018 року, з 17 січня 2018 року по 31 січня 2018 року.

При цьому до суду з даним позовом позивач звернувся лише 23 травня 2018 року. Доказів перебування на лікуванні або перебування у хворобливому стані, який би унеможливив звернення ОСОБА_2 з позовом до суду за в періоди з листопада 2013 року по травень 2016 року, з червня 2016 року по січень 2018 року, з березня 2018 року по травень 2018 року ним не надано, а відтак не доведено, що строк позовної давності був пропущений в зв`язку наявністю об`єктивних, непереборних , істотних обставин, що позбавляли особу вчинити вказану процесуальну дію.

Такі обставини як вчинення перешкод користування квартирою ніяким чином не позбавляло позивача можливості звернутись до суду з вказаним позовом у строки визначені законом.

Безпідставним є посилання апелянта на те, що строк позовної давності мав рахуватись з 2016 року, оскільки в позовній заяві позивачем визнано пропуск строку на звернення до суду з позовом.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375,381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 1 липня 2021 року.

Судді