Справа № 753/2656/20 Головуючий 1 інстанція- Мазур Ю.Ю.
Провадження № 22-ц/824/6303/2021 Доповідач апеляційна інстанції- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 червня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 25 січня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року позивач ТОВ «Вердикт Капітал» звернувсядо суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 02 квітня 2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» і відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 500906320, згідно якого ПАТ «Альфа-Банк» надав відповідачу кредит для реструктуризації в розмірі 15866,03 грн. строком на 5 років із сплатою за користування кредитними коштами 15,99 % річних, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит, сплатити проценти за користування коштами та виконати інші зобов`язання у строки і на умовах, передбачених договором.

Посилався, що 30 вересня 2014 рокуміж ПАТ «Альфа-Банк» і ТОВ «Дата Манінг Груп» укладено договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого ПАТ «Альфа-Банк» відступив ТОВ «Дата Манінг Груп» право вимоги за кредитним договором № 50090632, укладеним з позичальником ОСОБА_1 . В подальшому ТОВ «Дата Манінг Груп» за договором від 14 січня 2019 року відступило право вимоги за цим же кредитним договором ТОВ «Фінансова Компанія «Веста», яка у свою чергу 16 січня 2019 року відступила право вимоги позивачу ТОВ «Вердикт Капітал», який набув статусу нового кредитора і отримав право вимоги за кредитним договором № 50090632, укладеним 02 квітня 2013 року з позичальником ОСОБА_1 .

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник ОСОБА_1 мав повертати кредит і проценти щомісячними платежами згідно графіку платежів (додаток № 1), однак не виконав цих обов`язків і має заборгованість, яка станом на 13 січня 2020 року складає 52800,94 грн., зяких тіло кредиту 14405,74 грн., проценти 18295,20 грн., пеня 20100 гр. Вважає, що борг має бути сплачений згідно ст.625 ЦК України з урахуванням інфляційних втрат і 3 % річних. У зв`язку з наведеним, посилаючись на ст.1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути з відповідача на користь позивача борг за кредитним договором у розмірі 63293,86 грн., судовий збір 2102 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 20000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 25 січня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал»

- 2 -

63293,86 грн. боргу за кредитним договром та судовий збір. В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, незважаючи на подане ним клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні, яке залишилося невирішеним, та не знайшло свого відображення у рішенні. Суд не врахував, що із 12 травня 2014 року він був призваний на військову службу Дніпровським районним у м.Києві військоматом і перебував у складі Збройних сил України, в тому числі з 15 червня 2014 року по 31 серпня 2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Донецької і Луганської областей, а з 19 червня 2020 року згідно контракту проходить службу у військовому резерві. Згідно п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям та військовозобов`язаним з моменту призову і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня та проценти за користування кредитом не нараховуються, що стверджується численою судовою практикою. Суд не встановив дійсного розміру заборгованості за тілом кредиту, бо у справі відсутні первинні документи, а розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом. Позивачем не надано доказів на підтвердження отримання відповідачем коштів у вказаному розмірі. Суд не врахував, що позивач вже захистив своє право, вчинивши виконавчий напис про стягнення з нього боргу за кредитним договором, а тому спираючись на положення п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд мав закрити провадження. При цьому рішення у справі № 755/16980/19 за його позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню не набрало законної сили, а тому враховувати його у суду підстав не було. Вважає, що є підстави для застосування строку позовної давності.
Позивач ТОВ «Вердикт Капітал» правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками 09 квітня 2021 року направленазгідно ч.6 ст.128 ЦПК України на офіційну електронну адресу представника позивача адвоката Радченко В.Ю., що стверджується повідомленням про її доставлення.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 63293,86 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справиздійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

- 3 -

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повні мірі.
Судом встановлено, що 02 квітня 2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» і відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 500906320, за умовами якого ПАТ «Альфа-Банк» надав відповідачу кредит для погашення заборгованості за кредитним договором № 500253700 від 02 лютого 0212 року, в розмірі 15866,03 грн. строком до 03 квітня 2018 року із сплатою за користування кредитними коштами 15,99 % річних, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит, сплатити проценти за користування коштами та виконати інші зобов`язання у строки і на умовах, передбачених договором.
Повернення тіла кредиту і процентів згідно п.2.6 кредитного договору та графіку погашення кредиту (додаток № 1 до договору) передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів у розмірі 501,57 грн. до 05 числа кожного місяця.
Також, судом встановлено, що 30 вересня 2014 рокуміж ПАТ «Альфа-Банк» і ТОВ «Дата Манінг Груп» укладено договір факторингу, за умовами якого ПАТ «Альфа-Банк» відступив ТОВ «Дата Манінг Груп» право вимоги за кредитним договором № 50090632, укладенимз позичальником ОСОБА_1 . В подальшому ТОВ «Дата Манінг Груп» за договором факторингу від 14 січня 2019 року відступило право вимоги за цим кредитним договором ТОВ «Фінансова Компанія «Веста», яка у свою чергу за договором відступлення прав вимоги від 16 січня 2019 року відступила право вимоги позивачу ТОВ «Вердикт Капітал», який набув статусу нового кредитора і отримав право вимоги за кредитним договором № 50090632, укладеним 02 квітня 201 року з позичальником ОСОБА_1 .

Окрім того, судом встановлено, що позичальник ОСОБА_1 не виконував обов`язків по поверненню кредиту, покладених на нього кредитним договором, в результаті чого у нього виникла прострочена заборгованість. Згідно наданого банком розрахунку станом на 13 січня 2020 року борг за кредитом становить 52800,94 грн., з яких тіло кредиту 14405,74 грн., проценти 18295,20 грн., пеня 20100 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір,суд першої інстанції прийшов до висновку, що позичальник ОСОБА_1 не виконав передбачених кредитним договором обов`язків по поверненню кредиту шляхом внесення щомісячних платежів і має заборгованість, що у свою чергу відповідно до закону та умов кредитного договору є підставою для захисту прав нового кредитора ТОВ «Вердикт Капітал» і стягнення боргу на його користь.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.
Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або

- 4 -

виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

За таких обставин суд вірно задоволив вимоги і стягнув із позичальника на користь нового кредитора борг за тілом кредиту у розмірі 14405,74 грн.
Проте, колегія суддів не може погодитися із рішенням в частині стягнення з відповідача заборгованості за процентами та пенею.

Стягуючи проценти і пеню за кредитним договором, суд не звернув уваги на додані відповідачем до відзиву на позов документи щодо його статусу військовослужбовця і його участь в антитерористичній операції на території Донецької і Луганської областей та не врахував, що п.п.3 п.4 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено п.15, згідно якого військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Пунктом 1 розділу ІІ Прикінцевих положень вказаного Закону дію п.п.3 п.4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Особливий період відповідно до абз.5 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 дійшла висновку, що навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

На підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» з 18 березня 2014 року в Україні розпочався особливий період, який триває на час розгляду справи.

Пункт 15 ст.14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної

- 5 -

норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц).

У справі, яка переглядається установлено, що позичальник за кредитним договором ОСОБА_1 з 12 травня 2014 року призваний на військову службу, в період із 15 червня 2014 року по 31 серпня 2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Донецької і Луганської областей, 03 вересня 2014 року отримав поранення (ЗЧМТ, контузія, струс головного мозку), а з 19 червня 2020 року згідно контракту проходить службу у військовому резерві терміном на три роки.

Таким чином, в період виконання умов кредитного договору, а саме з моменту призову 12 травня 2014 року, а також станом на момент ухвалення судом першої інстанції рішення відповідач мав статус військовослужбовця Збройних Сил України, а з 19 червня 2020 року - резервіста та на нього поширювались пільги, передбачені п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», тобто до нього не може застосовуватись відповідальність у виді штрафних санкцій і пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом.

Окрім того, стягуючи борг за процентами в розмірі 18295,20 грн. (15972 грн. + 2323,20 грн.) та пенею 24959,13 грн. (20100 грн. + 4859,13 грн.), суд погодився із наданим позивачем розрахунком, в якому проценти і пеня обраховані за період по 13 січня 2020 року включно, хоча строк дії кредитного договору закінчися 03 квітня 2018 року.

При цьому суд не врахував, що право банку нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом 03 квітня 2018 року строку кредитування, а нарахування процентів поза межами строку дії договору (строку кредитування) суперечить закону, зокрема ст.1048 ЦК України.
Це ж стосується неустойки (штраф, пеня), під якою згідно ч.1 ст.549 ЦК України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов`язання
За змістом ст.ст.546, 549, 550, 551 ЦК України неустойка за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року усправі № 202/4494/16-ц, де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц.

Отже, суд невірно застосував положення ст.ст.546, 549, 550, 551 ,1048 ЦК України.

Також, колегія суддів не може погодитися із розміром стягнутих з відповідача відповідно до ст.625 ЦК України інфляційних втрат у розмірі 4336,13 грн. і 3 % річних у розмірі 1297,66 грн.
Стягуючи вказані суми, суд не звернув уваги, що нарахування здійснене позивачем на всю суму боргу за тілом кредиту 14405,74 грн. починаючи із 13 січня 2017 року (а.с.17-18). Водночас обов`язок остаточного повернення усього тіла кредиту в сумі 14405,74 грн.

- 6 -
виникає у позичальника після закінчення строку дії кредитного договору, тобто 03 квітня 2018 року (до цього здійснення лише періодичних платежіа), а відтак нарахування на підставі ст.625 ЦК України на все неповернуте тіло кредиту може бути здійснене лише починаючи із наступного дня після закінчення строку кредитування, тобто із 04 квітня 2018 року.
При цьому колегія суддів зауважує, що за змістом ч.2 ст.625 ЦК України інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів, унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому не підпадають під обмеження, передбачені п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

При цьому, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо незаконності рішення в частині стягнення процентів та пені після закінчення строку дії договору, а також щодо неправильного обрахунку інфляційних втрат і 3 % річних, проте, перевіряючи законність судового рішення за апеляційною скаргою, колегія суддів керується наступним.
Відповідно до приписів ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, дана норма покладає на суд прямий обов`язок вирішити справу у відповідності із приписами норм матеріального права незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме - ст.ст.546, 549, ч.1 ст.1048 ЦК України, колегія суддів згідно ч.4 ст.367 ЦПК України вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з метою дотримання вимог закону.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог не відповідає обставинам справи та ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає зміні.

Апеляційний суд стягує з відповідача на користь позивачка борг за тілом кредиту у розмірі 14405,74 грн., а також нараховані на вказану суму боргу на підставі ст.625 ЦК України інфляційні втрати у розмірі 1392,96 грн. та 3 % річних у розмірі 769,54 грн. за період із 04 квітня 2018 року по 13 січня 2020 року (період вказаний у розрахунку позивача), а всього стягує 16568,24 грн.

Щодо стягнення процентів та пені, то апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність підстав для їх стягнення з урахуванням викладеного вище, а саме неможливості

- 7 -
нарахування процентів і пені поза межами строку дії договору, а також з урахуванням приписів п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка звільняє військовослужбовців та резевістів від сплати пені та процентів.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що до моменту призову, тобто до 12 травня 2014 року позивач як новий кредитор має право на отримання пені і процентів, однак із наданого ним розрахунку неможливо визначити період виникнення боргу за пенею і процентами, бо сума заборгованості, яка передана після неодноразового відступлення прав вимоги, вказана вцілому, що у свою чергу унеможливлює встановлення періодів нарахування і визначення розміру пені і процентів до 12 травня 2014 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, незважаючи на подане відповідачем клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, не грунтуються на вимогах процесуального закону.
Згідно ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд (ч.1).
З огляду на те, що в даній справі ціна позову становить 63293,86 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, то відповідно до ч.6 ст.19 ЦПК України дана справа є малозначною і згідно п.1 ч.1 ст. ст.274 ЦПК України дана справа підлягає розгляду тільки в порядкуспрощеного провадження незалежно від клопотань учасників.

Ухвалою судді першої інстанції від 12 травня 2020 року відкрито провадження в даній справі та ухвалено проводити розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно ч.6 цієї статті суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Відхиляючи апеляційну скаргу в цій частині, колегія суддів погоджується з її доводами, що судом не вирішене клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та невірно вказано у рішенні про відсутність такого клопотання, що може свідчити про порушення судом норм процесуального права.
Проте відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Аналогічні роз`яснення містить п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», згідно якого порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, порушення вимог ст.59 ЦПК щодо допустимості

- 8 -

засобів доказування, необґрунтована відмова суду в задоволенні клопотання осіб, які беруть участь у справі, у дослідженні доказів (ст.60 ЦПК), порушення вимог ст.215 ЦПК щодо змісту рішення суду тощо.

Наведені скаржником ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду щодо наявності передбачених законом підстав для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Колегія суддів важає, що підстави для розгляду даної справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відсутні з огляду на приписи ч.6 ст.279 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для застосування строку позовної давності до вимог ТОВ «Вердикт Капітал» з огляду на те, що представник відповідача мав заявити про це під час судового засідання, однак його клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін було проігнороване судом, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.
По-перше, як вище вказувалося дана справа є малозначною і відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного позовного провадження, а тому судя першої інстанції в ухвалі від 12 травня 2020 року про відкриття провадження обгрунтовано ухвалив проводити розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
По-друге, відповідно до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Згідно ч.ч.1-3 ст.178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову, в тому числі заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.
Наведені положення процесуального закону є чіткими, зрозумілими та прогнозованими, а відтак відповідач та його представник адвокат Обухов В.В. при вчиненні процесуальних дій мали це враховувати.
Після отримання копії ухвали відповідач в особі адвоката Обухова В.В. 23 вересня 2020 року подав відзив із доданими документами, в якому не зазначив про застосування позовної давності. Будь-яких доводів чи переконливих аргументів чому відповідач не зазначив про це у відзиві, або про об`єктивні обставини, які цьому перешкоджали не зазначив.
За таких обставин підстави для прийняття заяви відповідача про застосування позовної давності на стадії апеляційного провадження відсутні.
Відхиляючи дані доводи, колегія суддів в тому числі враховує, що відповідно до ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право має забезпечуватися судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Прийняття заяви відповідача про застосування строку позовної давності на стадії апеляційного провадження буде порушенням принципу рівності сторін, оскільки позивач буде позбвлений можливості заявити про поновлення строку позовної давності з урахуванням заяви відповідача. При цьому колегія суддів враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц про те, що заява відповідача про застосування позовної давності, яка не подавалася до суду першої інстанції, може бути вирішена апеляційним судом лише у випадку, якщо відповідач не був повідомлений судом першої інстанції про час і місце
- 9 -
розгляду справи, чого в даній справі не встановлено, бо справа розглянута у спрощеному провадженні без повідомлення сторін, а відповідач скристався своїм правом на подання відзиву.
Доводи апеляційної скарги про те, що скаржник ОСОБА_1 як боржник не був повідомлений про відступлення права вимоги на користь позивача ТОВ «Вердикт Капітал» за кредитним договором не мають правового значення при вирішенні даного спору, оскільки відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення цієї заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним (правовий висновок Верховного Суду України, у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 та постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2765цс15). Отже, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не встановив дійсного розміру заборгованості за тілом кредиту, бо у справі відсутні первинні документи, а розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом необгрунтовані.Наданий банком у письмовій формі розрахунок боргу позичальника ОСОБА_1 є належним, допустимим, достовірним та достатнім письмовим доказом (ст.ст.76-80 ЦПК України), на підставі якого суд установив розмір боргу позичальника за тілом кредиту.

У випадку, якщо відповідач вважав, що вказаний банком розмір боргу за тілом кредиту 14405,74 грн. невірний, зокрема, що він не відображає всі сплачені позичальником кошти, чи відображає у іншому (меншому) розмірі, то згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, відповідач був зобов`язаний його спростувати, надавши свій розрахунок чи інші, передбачені ст.76 ЦПК України докази, на його спростування, чого відповідачем не зроблено.

Самі лише посилання на неналежність даного доказу, як помилково важають відповідач, не є достатніми підставами для його неприйняття судом.

Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що діюче процесуальне законодавство надає стороні широке коло можливостей для надання доказів чи спростування доказів, наданих іншою стороною, в тому числі згідно ст.106 ЦПК України відповідач мав можливість провести експертне дослідження за власною ініціативою на спростування розрахунку боргу, проте не зробив цього.
Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доводи скарги про те, що всі надані банком довідки, виписки по рахунках не є первинними документами і не відповідають вимогам щодо належності та допустимості доказів, закріпленим у ЦПК України, а відтак суд установив обставини справи на підставі недопустимих доказів, колегія суддів вважає необгрунтованими. Надані позивачем документи належним чином завірені, відповідають вимогам, які висуває процесуальне законодавство до письмових доказів, не спростовані відповідачем і за установлених судом обставин не потребують надання первинної бухгалтерської документації, як помилково вважає відповідач.
Це ж стосується посилань у скарзі на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження отримання відповідачем коштів у вказаному розмірі, які є безпідставними. За
- 10 -
умовами кредитного договору (п.2.4) кошти надавалися відповідачу шляхом безготівкового перерахування для погашення заборгованості за кредитним договором № 500253700 від 02 лютого 2012 року, що відповідачем не спростовано.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України мав закрити провадження, оскільки позивач вже захистив своє право, вчинивши виконавчий напис про стягнення з нього боргу за кредитним договором, надумані та безпідставні. Вчинення кредитором виконачого напису щодо боргу ніяким чином не перешкоджає кредитору у зверненні до суду з позовом про стягнення цього боргу і відповідно не є підставою для закриття провадження за п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, як помилково вказує відповідач.
Решта доводів апеляційної скарги враховані апеляційним судом при зміні рішення.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України у зв`язку із зміною судового рішення суд змінює розподіл судових витрат і покладає на відповідача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Окрім того, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на позивача витрати відповідача на правничу допомогу в суді першої інстанції (договір про надання правової допомоги, розрахунок витрат та докази їх оплати наявні у матеріалах справи) та витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог.
Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 25 січня 2021 року в частині задоволених вимог змінити, стягнувши із ОСОБА_2 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (місцезнаходження: 04053 м.Київ, вул.Кудрявський Узвіз 5-б, ) борг за кредитним договором № 500906320 від 02 квітня 2013 року у розмірі 16568 гривень 24 коп. та судовий збір у розмірі 546 гривень 52 коп.

В незміненій частині рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 25 січня 2021 року залишити без змін.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (місцезнаходження: 04053 м.Київ, вул.Кудрявський Узвіз 5-б, ) на користьОСОБА_2 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2333 гривні 22 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 7400 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий
Судді: