№ 207/2393/20
№ 2/207/286/21
11 січня 2021 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Погребняк Т.Ю.
при секретарі Білецькій В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кам`янське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою,
10 вересня 2020 року адвокат Просяник Н.П. звернулась в Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська в інтересах позивача ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , в якій просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , внаслідок непроживання в квартирі понад один рік без поважних причин.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача адвокат Просяник Н.П. зазначила, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , а саме 1/3 частина на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Центральною комісією по приватизації житлового фонду ВО ПХЗ згідно розпорядження від 12 січня 1994 року № 568; 1/3 частина на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька - ОСОБА_4 , виданого 08 листопада 2000 року державним нотаріусом Другої Дніпродзержинської ДНК, зареєстрованого в реєстрі за № 4111; 1/3 частина на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері - ОСОБА_5 , виданого 25 листопада 2015 року державним нотаріусом Першої Дніпродзержинської ДНК, зареєстрованого в реєстрі за №3-1417.
Позивач ОСОБА_1 перебував в першому шлюбі з ОСОБА_6 та від цього шлюбу має доньку - ОСОБА_2 . Позивач разом з дружиною та донькою мешкав в квартирі АДРЕСА_2 , яка належала в рівних частка матері дружини позивача, ОСОБА_6 , та доньці ОСОБА_2 . Відносини з дружиною не склалися, і позивач був вимушений повернутися проживати до своїх батьків в 2008 році. Згодом позивач взяв шлюб з ОСОБА_9 , та у нього народився син, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Донька позивача від першого шлюбу ОСОБА_2 ніколи не проживала в квартирі позивача. Проте, вона навчалась в м. Києві на юридичному факультеті в зв`язку з чим виписалась зі своєї квартири, і після повернення звернулася до позивача з проханням, що по квартирі АДРЕСА_2 є борги по комунальним платежам та їй відмовляють в реєстрації місця проживання, тож необхідно тимчасово зареєструвати її місце проживання в квартирі позивача. Позивач погодився, та 08.09.2009 року зареєстрував її місце проживання в своїй квартирі АДРЕСА_1 . Проте, відповідачка так і не заселялась до квартири позивача і ніколи не мешкала. Як стало згодом відомо позивачу, після народження онука - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідачка без погодження з позивачем зареєструвала в квартирі і місце проживання свого сина 20.09.2010 року.
В 2015 році відповідачка народила ще одного сина, ОСОБА_12 . Але станом на 25.08.2020 року його місце проживання в квартирі позивача не реєструвалось.
Відповідачка та її діти ніколи фактично не проживали в квартирі позивача, жодних речей або майна, які б належали їм, в квартирі немає. Вони постійно мешкають в квартирі АДРЕСА_2 , 1/3 частина якої належить відповідачу на праві часткової приватної власності. Тож відповідач матеріальної допомоги на утримання квартири не надає, комунальні послуги за неї та онука позивач сплачує сам. Крім того, позивачу не відомо чи працевлаштована відповідачка та розмір її заробітку, що унеможливлює отримання ним субсидії, так як вимагається довідка про доходи усіх зареєстрованих в квартирі. Позивач має невеликий розмір заробітної плати, має дружину та малолітню дитину, тож відсутність субсидії на комунальні платежі ставить його в дуже тяжке фінансове становище.
Позивач неодноразово ставив вимогу та прохання перед відповідачем знятися з реєстрації, проте вона відмовляється. А на сьогодні взагалі стала практично не відповідати на дзвінки та уникати будь-яких розмов щодо зняття з реєстрації. Позивач звертався до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур з проханням зняти з реєстрації відповідача або роз`яснити порядок зняття з реєстрації відповідачки, на що йому роз`яснили порядок складання відповідних актів за допомогою сусідів та дали рекомендації звернутися до суду з відповідним позовом.
В наданій суду письмовій заяві представник позивача адвокат Просяник Н.П. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить задовольнити позов, розглянути справу без її участі та без участі позивача.
У зв`язку з тим, що відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про місце, час та дату розгляду справи, у відповідності до вимог ч. 6, п. 2 ч. 7, ч. 11 ст. 128, ч. 9 ст. 130 ЦПК України, судовими повістками про виклик за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання, про поважні причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надходило, відзиву на позовну заяву до суду не надходило, тому суд вважає за можливе, згідно зі ст. 280 ЦПК України, розглянути позовні вимоги за її відсутності, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, взявши до уваги позицію представника позивача, дослідивши докази у справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено в судовому засіданні, позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , а саме: 1/3 частина на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Центральною комісією по приватизації житлового фонду ВО ПХЗ згідно розпорядження від 12 січня 1994 року № 568 (арк.с. 10); 1/3 частина на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька - ОСОБА_4 , виданого 08 листопада 2000 року державним нотаріусом Другої Дніпродзержинської ДНК, зареєстрованого в реєстрі за № 4111 (арк.с. 11); 1/3 частина на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері - ОСОБА_5 , виданого 25 листопада 2015 року державним нотаріусом Першої Дніпродзержинської ДНК, зареєстрованого в реєстрі за №3-1417 (арк.с. 12). Згідно довідки ТОВ «ЄРЦ КП» від 03.09.2020 року (арк.с. 20) в зазначеній квартирі крім позивачва зареєстровані: його дружина - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , його син - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , його донька - відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його онук - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно актів про непроживання від 25.08.2020 року (арк.с. 23-25), складених сусідами позивача, мешканцями квартир НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 будинку АДРЕСА_3 , відповідачка ОСОБА_2 та її малолітні діти не проживають за адресою: АДРЕСА_1 , та ніколи не проживали за даною адресою, квартиру не навідують, особистих речей не мають.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною 4 ст. 156 Житлового кодексу України передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів сімї права користування займаним приміщенням.
Конституцією України передбачено право кожного на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47).
Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки.
Таким чином, донька позивача відповідачка ОСОБА_2 є членом сім`ї власника та має право користування жилим приміщенням.
Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом ( ч.1 ст.29 ЦК України).
Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна ( ч.2 ст.29 ЦК України).
Отже, неповнолітні діти мають право проживати із одним із батьків.
Посилання позивача на усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю, суд оцінює критично, оскільки належних та допустимих доказів цим обставинам суду не подано.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання відповідача та її неповнолітньої дитини такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки відповідачка зареєстрована у спірному будинку зі згоди позивача, а позивачем, в свою чергу, не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація відповідача з дитиною спричиняє йому перешкоди у користування належним йому жилим приміщенням. Так посилання на існування боргів з оплати комунальних послуг носить загальний характер, не деталізовано які саме борги утворились з вини відповідача, чи ведеться їх облік згідно лічильників тощо.
Крім того, Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).
Наведена позиція закріплена у національному законодавстві, а саме: згідно частини четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини,місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.
Таким чином, спір безпосередньо стосується права неповнолітньої на користування житлом, а тому у відповідності до статті 19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді такої справи є обов`язковою. Однак позивачем та представником позивача не залучено вказаний орган до участі у справі, відповідних клопотань до суду не надходило.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №209/2642/18 вказав на підстави втрати права користування житловим приміщенням. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу Української РСР, ст. 47 Конституції України, ст. 27 Конвенції про права дитини, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 10-13, 81, 258 - 259, 263 - 265, 268, 280 - 284 ЦПК України, суд, -
Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Головуючий у справі Погребняк Т.Ю.