П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 липня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Мацола О.-Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Ковальчук Олеся Василівна, на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 червня 2020 року, ухвалене головуючим суддею Бедьо В.І. за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості

встановив:

У жовтні 2019 року ТзОВ «Інтеркеш Україна» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитом. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного між ВАТ «Комерційний банк «Надра», що в подальшому перейменовано в ПАТ «Комерційний банк «Надра» (надалі - Банк) та ОСОБА_2 кредитного договору № 568/08-2006 від 08.08.2006 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 19 800,00 дол. США строком до 05.08.2016 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,0 % річних та щомісячної комісії 0,42 %. Банком добросовісно було виконано зобов`язання за кредитним договором та надано обумовлену суму кредиту. 01.06.2011 між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір поруки, згідно якого Поручитель поручається перед Кредитором за належне виконання Позичальником взятих на себе зобов`язань. Згідно п.1 Додаткової угоди № 5 до Кредитного договору від 01.06.2011 сторони дійшли згоди щодо збільшення строку позовної давності до моменту повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

23.07.2019 між Банком та ТОВ «Інтеркеш Україна» був укладений Договір № 568/08-2006 купівлі-продажу(відступлення) прав вимоги за кредитним договором, згідно якого первісний Кредитором передав новому кредитору право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №568/08-2006 від 08.08.2006 з Додатковими Угодами. В додатку № 1 до Договору відступлення було вказано загальний розмір Кредиту. Так, станом на 23.07.2019 загальний розмір заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №568/08-2006 від 08.08.2006 становив загальну суму в розмірі 12 817,28 доларів США, в тому числі 7 382,93 доларів США тіла кредиту; 3713, 40 доларів США відсотки і 1720, 95 доларів США комісія. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було надіслано 13.09.2019 року за №163 листа вимогу про виконання в 30-ти денний строк зобов`язання за кредитним договором, але така вимога залишилась без виконання.

Враховуючи вищенаведенеТзОВ «Інтеркеш Україна» просило стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 12 817,28 доларів США та судові витрати у розмірі 4 930, 12 грн.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 червня 2020 року позов ТзОВ «Інтеркеш Україна», задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Інтеркеш Україна» заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 096,33 доларів США та судові витрати у розмірі 4 268,00 грн.

ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , від імені яких діє адвокат Ковальчук О.В., подала заяву про перегляд заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30.06.2020 року, яка ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 вересня 2020 року була залишена без задоволення.

Заперечуючи заочне рішення суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Ковальчук О.В. подала апеляційну скаргу, оскільки таке не в повній мірі ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом не повно з`ясовано усі фактичні обставини справи та надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. При цьому суд не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, що призвело до ухвалення судом незаконного та необґрунтованого рішення. Мотивує свої вимоги тим що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не отримували судової повістки про виклик до суду. А тому, були позбавлені можливості подати відзив на позов та бути присутніми в судовому засіданні. Про наявність вимоги ТзОВ «Інтеркеш Україна» за № 163 від 13.09.2019 до позивачів не було відомо їм аж до отримання заочного рішення суду. Про той факт, що 23.07.2019 між Банком та ТзОВ «Інтеркеш Україна» був укладений Договір № 568/08-2006 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором не було відомо ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Через необізнаність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про розгляд справи, були позбавлені можливості подати суду заяву про сплив позовної давності. А тому, в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з пропуском ТзОВ «Інтеркеш Україна» строку на звернення до суду за захистом порушеного права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів, вважає що така підлягає частковому задоволенню, зважуючи на наступні підстави.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного між ВАТ «Комерційний банк «Надра» (перейменовано в ПАТ «Комерційний банк «Надра») та ОСОБА_2 кредитного договору № 568/08-2006 від 08.08.2006 ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 19 800,00 дол. США строком до 05.08.2016 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,0 % річних та щомісячної комісії у розмірі 0,42 %. Сторони дійшли згоди щодо інших істотних умов договору та про відповідальність за порушення умов даного договору. Даний договір ОСОБА_2 власноручно підписала.

Відповідно до п.п. 3.3.1. та 3.3.4. Кредитного договору - кредит повертається шляхом здійснення позичальником перерахування на рахунок № НОМЕР_1 до 05.08.2016.

Згідно п. 1 Додаткової угоди № 5 до Кредитного договору від 01.06.2011 року сторони дійшли згоди збільшити строк позовної давності до моменту повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

01.06.2011 між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір поруки, згідно якого Поручитель поручається перед Кредитором за належне виконання Позичальником взятих на себе зобов`язань.

23.07.2019 між Банком та ТОВ «Інтеркеш Україна» був укладений Договорі № 568/08-2006 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором, згідно якого первісний Кредитором передав новому кредитору позивачу права вимоги до Позичальника за кредитним договором № 568/08-2006 від 08.08.2006 з Додатковими Угодами.

Позивач вказує на те, що Вимога позивача № 163 від 13.09.2019 направлена відповідачам залишилась такими без виконання.

Відповідачі свої зобов`язання за договором належним чином не виконали, внаслідок чого у них перед позивачем утворилася заборгованість, яка станом на 23.07.2019 становить загальну суму 12 817,28 дол. США, в тому числі: основний по кредиту в розмірі 7 382,93 дол. США, відсотки 3713, 40 дол. США, комісія 1720, 95 дол. США.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не виконали взятих на себе зобов`язань, грошові кошти позичальнику не повернули, а тому є підставним для стягнення заборгованості за основним боргом по кредиту та нарахованими відсотками у зазначеному в розрахунку розмірі.

Однак з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 610 ЦК України - порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так у ч. 1 ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов`язань.

За правилами ст. 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Водночас, статтями 526, 527 і 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору і вимог закону.

Відповідно до вимог статей 1049, 1054 ЦК України - позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Встановивши, що внаслідок неналежного виконання відповідачами своїх зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, у останніх виникла кредитна заборгованість перед позивачем, а суд першої інстанції при цьому вважав, що наявні підстави для часткового задоволення вимог позивача.

Проте судом першої інстанції не враховано того факту, що останній платіж ОСОБА_1 здійснив 16.01.2015, тоді як з позовом ТзОВ «Інтеркеш Україна» звернулося тільки 28.10.2019.

Звернення ТзОВ «Інтеркеш Україна» з позовом 28.10.2019 ґрунтується на тій обставині, що Додатковою угодою № 5 до Кредитного договору № 568/08-2006 від 08.08.2006 доповнено ст. 7 кредитного договору пунктом 7.11., зміст якого зводиться до того, що на підставі ст. 259 ЦК України сторони дійшли згоди про збільшення строку позовної давності до моменту повного виконання зобов`язань за кредитним договором, а.с. 16.

Як зазначено в підпунктах 3.3.2, 3.3.3. Кредитного договору № 568/08-2006 від 08.08.2006, щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 331,00 дол. США, яку позичальник вносить, щомісячно до 20 числа поточного місяця, а.с. 5.

Позичальник ОСОБА_2 останній платіж у сумі 5170,00 грн. сплатила аж 16 січня 2015 року.

А звідси, зважуючи на те, що виконання зобов`язання передбачалося у вигляді періодичних платежів і ОСОБА_2 вчинила дії 16.01.2015, що свідчить про визнання нею лише певного періодичного платежу, то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Зазначене свідчить про те, що починаючи з 21.02.2015 у Кредитора почався перебіг позовної давності стосовно інших щомісячних періодичних платежів за кредитним договором. Відповідно до вимог п.1.4. Кредитного договору № 568/08-2006 від 08.08.2006, Банк надав Позичальнику кредит строком до 05 серпня 2016 року.

Водночас як убачається зі змісту Додаткової угоди № 5 до Кредитного договору № 568/08-2006 від 08.08.2006, ст. 7 кредитного договору доповнено пунктом 7.11., який передбачає, що сторони дійшли згоди про збільшення строку позовної давності до моменту повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Аналіз даного пункту свідчить, що сторонами не визначено позовну давність яка б визначалась роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а визначено таку моментом повного виконання зобов`язань за кредитним договором, тобто на невизначений строк.

Відповідно до статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Отже, умова Кредитного договору, яка пов`язує строк позовної давності моментом повного виконання зобов`язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії кредитного договору, оскільки така суперечить вимогам частині 1 статті 251 та частині 1 статті 252 ЦК України.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому слід також врахувати позицію Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції), який неодноразово вказував, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Отже, за змістом вищенаведених норм, загальна позовна давність тривалістю у три роки починає перебіг з 21 лютого 2015 року і спливає у відповідні число та місяць останнього року, тобто такі, що відповідають числу та місяцю настання події. З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку, що у цій справі позовна давність спливає у число та місяць останнього третього року - 21 лютого 2018 року.

У зв`язку з несплатою чергового щомісячного платежу до 20 числа то починаючи з 21.02.2015 року по 20.02.2018 року мав місце перебіг трирічної позовної давності. Тоді як з позовом ТзОВ «Інтеркеш Україна» до суду звернулось лише 28 жовтня 2019 року після спливу строку позовної давності. Якщо навіть зважувати на ту обставину, що Банк надав Позичальнику кредит строком до 05 серпня 2016 року то і в цьому випадку перебіг позовної давності сплив 05 серпня 2019 року з врахування того, що позов було подано до суду 28 жовтня 2019 року.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як у заяві про перегляд заочного рішення суду, так і в апеляційній скарзі заявлено вимогу до суду про застосування позовної давності.

За правилами частини 3 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Ухвалюючи заочне рішення від 30.06.2020 року Ужгородський міськрайонним суд Закарпатської області дійшов до висновку, що позаяк ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повторно не з`явились у судове засідання будучи належним чином повідомлені, відзиву на позов не подали та клопотання про відкладення розгляду справи не подавали, а тому наявні підстави для ухвалення заочного рішення суду. Проте, оглянувши матеріали справи, колегія суддів не виявила жодного повідомлення про вручення судових повісток ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , більше того, матеріали не містять навіть ознак того, що відповідачам хоч якісь судові повістки надсилались. Єдине, що направлялось ОСОБА_2 та ОСОБА_1 так це ухвала суду з матеріалами справи, але і ці документи повернулись до суду за закінченням встановленого строку зберігання, а.с.35-38. За встановлених обставин доводи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про те, що суд їх не викликав у судові засідання знайшло своє підтвердження.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи належним судом.

А частиною 5 статті 4 ЦПК України передбачено, що жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

У зв`язку з цим сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках встановлених процесуальним законодавством.

Разом з цим у пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були позбавлені права на участь у розгляді своєї справи у визначеному ЦПК України порядку та незабезпечення судом їм права на всебічне і повне з`ясування обставин справи то за даних обставин відповідачі були позбавлені з незалежних від них підстав скористатись своїм правом на подання у судовому засіданні суду першої інстанції заяви про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Усунення зазначеного порушення прав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шляхом їх поновлення покладається за цих обставин на апеляційний суд. Реалізуючи дане право відповідачів, колегія суддів дійшла до висновку про необхідність прийняття заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності на стадії апеляційного розгляду.

Враховуючи, що позов у даній справі подано зі спливом позовної давності та, як встановлено колегією суддів, ТзОВ «Інтеркеш Україна» не наведено жодної причини поважності пропуску відповідного строку, то у зв`язку чим апеляційний суд доходить висновку про необґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції, яким частково задоволено позовні вимоги тоді як має місце факт спливу позовної давності.

Зважуючи на встановлені обставин, заочне рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог підлягає скасуванню та постановлення з таких вимог у справі постанови про відмову в позові за спливом строку позовної давності. А звідси, вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України з ТзОВ «Інтеркеш Україна» на користь ОСОБА_2 підлягає стягнення судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 6 402,00 гривень.

Зважуючи на викладене та керуючись вимогами статей 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від імені яких діє адвокат Ковальчук Олеся Василівна, задовольнити частково.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 червня 2020 року, скасувати в частині задоволених позовних вимог та постановити у цій частині в даній справі постанову, якою відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» у позові до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за тілом кредиту та відсотками за спливом строку позовної давності.

Заочне рішення місцевого суду в частині відхилених позовних вимог, залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна», адреса місцезнаходження: 88000, м. Ужгород, вул. Швабська, 17, на користь ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 судові витрати у розмірі 6 402,00 гривень, судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 14 липня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: