Справа № 219/1814/21
Провадження № 2/219/1466/2021
16 липня 2021 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:
судді Лапченко О.М.,
за участі секретаря Азямової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа міськрайонне управління у Бахмутському районі та м. Бахмут Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області про визнання права власності на земельну ділянку,
позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, згідно якого просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку, площею 1000 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно договору купівліпродажу від 03.06.2008 року він придбав дерев`яний цегляний будинок АДРЕСА_2 , розташований на земельний ділянці розміром 1000 кв.м. з надвірними побудовами та спорудами, даний договір був засвідчений приватним нотаріусом Бахмутського нотаріального округу і зареєстрований в реєстрі за № 3406. 28.07.2008 року вищезазначений договір купівлі-продажу було зареєстровано в КП «БТІ» м. Бахмут Донецької області. На теперішній час у зв`язку з похилим віком він вирішив зробити заповіт щодо вказаного майна. Звернувшись до нотаріальної контори в м.Бахмут, позивачу пояснили, що без кадастрового номеру земельної ділянки такий правочин здійснити не можливо. Звернувшись до працівників відділу Держземагенства, йому пояснили, що земельна ділянка була приватизована батьками ОСОБА_2 - відповідача по справі, який є спадкоємцем за заповітом на житловий будинок. Згідно договору купівлі продажу ОСОБА_2 не є власником земельної ділянки, рішення про її приватизацію відповідним уповноваженим органом не приймалося. Проектну документацію на земельну ділянку неможливо розробити, оскільки ОСОБА_1 не є власником земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 . Отже, на теперішній час позивач, як власник житлового будинку АДРЕСА_1 не може реалізувати своє право на отримання права власності на земельну ділянку. Просив суд визнати за ним право власності на вказану земельну ділянку.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, представник позивача надав письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.
Представник третьої особи міськрайонного управління у Бахмутському районі та м. Бахмут Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області в судове засідання не з`явився, про дату, про причини неявки суд не повідомив, заяв та клопотань про розгляд справи без його участі або про відкладення судового засідання від нього на адресу суду не надходило.
Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про судове засідання, але причин неявки суду не повідомив, суд вважає можливим у відповідності до пункту 1 частини 3 статті 223 ЦПК України провести судове засідання без його участі.
При цьому, за наявності умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі.
У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Стаття 77 ЦПК України передбачує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з договору купівлі-продажу від 03.06.2008р. ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купив дерев`яний, цегляний будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 33,1 кв.м., загальною площею 55,5 кв.м., розташований на земельній ділянці розміром 1 000,0 кв.м., з надвірними побудовами та спорудами. Цей будинок належав продавцю ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого за реєстром № 1-4593 11.07.2007 року державним нотаріусом Першої Артемівської ДНК Донецької області, та зареєстрованого у Комунальному підприємстві бюро технічної інвентаризації м. Бахмут (до перейменування м. Артемівськ) Донецької області згідно витягу про реєстрації права власності на нерухоме майно за № 18834881 від 16.05.2008 року, реєстраційний номер 19057818, номер запису 2139 (а.с.4)
Право власності на нерухоме майно, згідно договору купівлі-продажу від 03.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області В.М.Дубровським, ОСОБА_1 зареєстрував у Комунальному підприємстві «Артемівське бюро технічної інвентаризації» номер витягу 19689564 від 28.07.2008 року, номер запису 2139, в книзі № 6 та підтверджується витягом з державного реєстру правочинів № витягу 6023468 від 03.06.2008 року (а.с.5).
Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів (номер витягу 6023468 від 03.06.2008 року) договір купівлі-продажу номер правочину 2934696 зареєстровано в Державному реєстрі правочинів (а.с.6).
Згідно державного акту на право власності на землю, виданого 06.09.1993 року на підставі рішення Бахмутської міської ради за № 386 від 03 вересня 1993 року, земельна ділянка площею 1000 кв.м., що розташована по АДРЕСА_3 належить ОСОБА_4 . Земельну ділянку передано для будівлі і обслуговування житлового будинку. Акт зареєстровано в книзі Державних актів на право приватної власності на землю за № 82.
На підставі ухвали Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16.04.2021 року Першою бахмутською державною нотаріальною конторою надана копія спадкової справи № 493/07 до майна померлої ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка містить: заяву ОСОБА_2 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом; витяг зі Спадкового реєстру (спадкові справи); витяг зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), згідно якого зазначено, що ОСОБА_4 склала заповіт номер № 3361983, стан його чинний; витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі заповіту номер витягу 10321344 від 11.07.2007 року; свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , відповідно до якого ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; заповіт від 27.06.1985 року серії СЕР № 997311, згідно якого ОСОБА_4 житловий будинок зі всіма надвірними спорудами, який розташований: АДРЕСА_1 заповідала своєму онуку ОСОБА_2 ; витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі дубліката заповіту номер витягу 10304701 від 10.07.2007 року; договір дарування (дарувальник ОСОБА_5 , обдаровувана ОСОБА_4 ) від 16.03.1953 року, згідно якого ОСОБА_5 подарував ОСОБА_4 будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якого ОСОБА_4 зареєструвала право власності на нерухоме майно у Комунальному підприємстві «Артемівське бюро технічної інвентаризації» номер витягу 14757381 від 01.06.2007 року; витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна номер витягу 13395613 від 11.07.2007 року, тип обтяження - усі типи; витяг з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна номер витягу 13395714 від 11.07.2007 року, тип обтяження заборона, арешт; домова книга прописки громадян, які мешкають в будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якої у вищевказаному будинку зареєстрований ОСОБА_2 з 19.12.1989 року; паспорт серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_2 , відповідно до сторінки 11 значиться прописаним за адресою: АДРЕСА_1 .; свідоцтво про право на спадщину за заповітом, де спадкоємцем ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 , спадкова справа № 493/2007, зареєстровано в реєстрі за № 1-459; витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі свідоцтва про право на спадщину номер у спадковому реєстрі 42755275, витяг номер 10321388 від 11.07.2007 року (а.с. 22, 30-50).
Згідно ч.ч.1, 2 ст.373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Згідно з ч.ч.1, 4 ст. 374 ЦК України суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади, права та обов`язки суб`єктів права власності на землю (земельну ділянку) встановлюється законом.
Згідно ч. 1, 2 ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.
Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Згідно ст. 152 Земельного Кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а). визнання прав; б). відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпек) порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Згідно п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" із змінами та доповненнями, внесеними відповідно до постанови № 2 Пленуму Верховного суду України від 19.03.2010 року спори, пов`язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 Земельного Кодексу шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту.
Згідно п.1 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.
Згідно ст.378 ч.1 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.
Велика Палата Верховного Суду при перегляді в касаційному порядку рішень у справі №689/26/17 (провадження № 14-47цс20) в Постанові від 16.06.2020 (пункти 6.25-6.29) зазначила про те, що стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших.
Приписами п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі Голден проти Сполученого королівства ) та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).
В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.
Таким чином, при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти .
Вищеприведені обставини та факти у їх сукупності надають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи представником позивача було обґрунтовано доведені ті обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог.
З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
На підставі вищевказаного, керуючись ст. ст. 13, 76-77, 81-82, 200, 263-265, 268, 272, 354, 355 ЦПК України, суд
позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа міськрайонне управління у Бахмутському районі та м. Бахмуті Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.М.Лапченко