Житомирський апеляційний суд
Справа №278/912/20 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №278/912/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та штрафних санкцій за договором позики

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 липня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Грубіяна Є.О. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , з якої просив стягнути 207 970 грн. основного боргу, 51 992,50 грн. штрафу, 63 753,10 грн. пені, 93 330,10 грн. 30% річних, 16 845,57 грн. інфляційних втрат, а всього 433 891,27 грн. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 09 жовтня 2017 року уклав із ОСОБА_2 договір позики, за умовами якого відповідач отримала від нього позику в розмірі 207 970 грн., із кінцевим терміном повернення коштів не пізніше 09 жовтня 2018 року. Факт передачі ним суми позики та отримання позики відповідачем підтверджується п.1.2 договору позики, відповідно до якого грошові кошти передаються до підписання договору, в підтвердження чого сторони скріплюють договір своїми підписами на ньому. Наразі сума позики відповідачем не повернута в повному обсязі та прострочена заборгованість складає 207 970 грн. Відповідач, не здійснивши своєчасного повернення позики, грубо порушила його інтереси, умови договору та вимоги чинного законодавства, а саме: ст.ст.525,526,530,1049 ЦК України. У відповідності до ст.ст.625,549-552,1050 ЦК України та пунктів 3.2-3.4 договору позики, за несвоєчасне повернення суми позики відповідач зобов`язана сплатити штраф у розмірі 25% від суми боргу, пеню, 30% річних та інфляційні втрати в зазначених вище розмірах.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 03 липня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 433 891,27 грн. заборгованості за договором позики від 09 жовтня 2017 року та 4 338,92 грн. судового збору.

ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд не дослідив питання, чи в дійсності договір позики був укладений у розумінні ст.1046 ЦК України, а також питання, чи передавалися кошти фактично, хоча договір позики є реальним та права і обов`язки сторін не можуть виникнути до передачі грошей. Крім того, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дії по передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. Суду не надано жодного підтвердження фактичної передачі коштів від позивача відповідачу, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. Також суд залишив поза увагою той факт, що сторони перебували у трудових відносинах і позивач був обізнаний про заробітну плату та фінансовий стан відповідача, а тому нелогічним є надання позивачем відповідачу в позику значної суми коштів терміном на один рік, завідомо знаючи, що ОСОБА_2 не спроможна повернути борг. Окрім того, у жовтні 2017 року колега відповідачки ОСОБА_4 здійснила крадіжку грошових коштів у сумі 207 000 грн. ОСОБА_4 визнала факт крадіжки, але залишила територію України. Скориставшись довірою ОСОБА_2 , позивач ввів її в оману та, пояснивши необхідністю приведення балансу товариства до відповідності і зручності ведення бухгалтерського обліку, вмовив укласти договір позики. Відповідач, довіряючи позивачу, як керівнику, та перебуваючи в прямій залежності від його рішень, погодилася підписати договір позики. Після цього позивач примусив відповідача працювати в магазині одноособово, а частину заробітної плати утримував на покриття нестачі. ОСОБА_1 залякав ОСОБА_2 , запевнивши, що якщо вона буде скаржитися щодо примусу підписання договору позики під впливом обману, він звернеться в поліцію із заявою про крадіжку вищевказаних коштів відповідачем.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що доводи апеляційної скарги не відповідають дійсності. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Тобто, розписка позичальника, про яку в апеляційній скарзі зазначає представник скаржниці, може бути ним видана на підтвердження отримання грошових коштів, але не є обов`язкова. Натомість доказом передачі ним грошових коштів, що становлять позику, є сам договір позики, тобто його п.1.2. Окрім того, відповідач тривалий час працювала на різних посадах у ТзОВ «Дельфін», директором якого є він. Жодних претензій до неї та нарікань ніколи не виникало, а тому коли вона звернулася особисто до нього з проханням надати їй позику у зв`язку з сімейними обставинами, він пішов назустріч, тим більше, що вона запевнила, що має можливість сплатити позику, оскільки у неї добре заробляє чоловік.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором лише права. Договір позики від 09 жовтня 2017 року підписано сторонами за їх дійсного волевиявлення, за вільного вибору умов договору та сторін, за повного розуміння умов договору та його наслідків, без будь-якого примусу, як фізичного, так і морального, за дійсного наміру створити наслідки, визначені для такого роду правочинів, на умовах строковості та повернення позики. На підтвердження доводів відзиву на позовну заяву представником відповідача не надано жодних належних та достатніх доказів.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладений з моменту передання грошей.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (частина перша ст.1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (гроші кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (частина перша ст.1051 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 09 жовтня 2017 року між сторонами у письмовій формі укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 (позикодавець) надав ОСОБА_2 (позичальник) грошові кошти у розмірі 207 970 грн., а ОСОБА_2 зобов`язалася повернути ОСОБА_1 таку ж суму грошових коштів не пізніше 09 жовтня 2018 року (пункти 1.1 та 2.1 договору позики).

Сторони не заперечують тієї обставини, що кошти у сумі 207 970 грн. не повернуті у повному обсязі. Не надано суду й доказів на підтвердження повернення позики, оскільки відсутні відмітки позикодавця на зворотній стороні договору про внесення позичальником будь-яких сум.

Разом із тим, відповідач та її представник оспорюють договір позики на тій підставі, що грошові кошти відповідач від позивача не одержувала, оскільки між сторонами мали місце трудові правовідносини та відповідач уклала договір позики із позивачем внаслідок обману та примусу із його боку, як директора ТзОВ «Дельфін». Фактично у такий спосіб її змушували сплачувати нестачу, яка утворилася з вини іншої працівниці, що виїхала за кордон.

У суді апеляційної інстанції відповідач пояснила, що підтверджує та не заперечує ту обставину, що особисто підписала договір позики від 09 жовтня 2017 року.

Окрім того, у п.1.2. договору позики прописано, що сторони підтверджують, що грошові кошти, що складають суму позики, передані ОСОБА_1 та прийняті ОСОБА_2 повністю у визначеній пунктом 1.1 цього договору сумі, до підписання сторонами цього договору, про що сторони скріплюють цей договір своїми підписами та погоджують не оформлювати будь-яких додаткових документів на підтвердження отримання позичальником від позикодавця позики (а.с.5).

Також при укладенні договору позики у пункті 4.1 сторони констатували, що цей договір підписано сторонами за їх дійсного волевиявлення, за вільного вибору умов договору та сторін, за повного розуміння сторонами умов договору та його наслідків, без будь-якого примусу, як фізичного так і морального, за дійсного наміру створити наслідки, визначені для такого роду правочинів.

Факт перебування відповідача у трудових відносинах із ТзОВ «Дельфін» з 12 серпня 2013 року по 31 січня 2017 року, з 01 лютого 2017 року по 02 вересня 2019 року, з 03 вересня 2019 року по 14 квітня 2020 року та підстава останнього звільнення у зв`язку з втратою довіри, а також довідки про те, що розмір місячної заробітної плати відповідача у період із 2019 року по 2020 рік не перевищував 5 000 грн. (а.с.134-140) не виключають укладення сторонами у жовтні 2017 року договору позики, оскільки відповідач є власником 1/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.22-23) та у разі необхідності може відповідати за своїми зобов`язаннями нерухомим майном. Окрім того, на час укладення договору позики (жовтень 2017 року) негативної інформації про недовіру відповідачу не існувало. Така інформація з`явилася значно пізніше (у 2020 році), оскільки нестача на суму 307 679 грн. у кіоску № НОМЕР_1 ТзОВ «Дельфін», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , була виявлена при інвентаризації у березні 2020 року (а.с.141,152-192), тобто задовго після укладення договору позики, що об`єктивно не могло вплинути на укладення правочину. Також із листа поліції від 25 травня 2020 року вбачається, що позивач по факту викрадення грошових коштів у жовтні 2017 року не звертався (а.с.142).

Із огляду на надані на засадах змагальності учасниками справи докази, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не спростовано жодними доказами тих обставин, що між сторонами 09 жовтня 2017 року укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримала від позивача у позику 207 970 грн. на умовах строковості та повернення, які до 10 жовтня 2018 року не повернула, чим допустила прострочку виконання зобов`язання.

Суд виявив справжню правову природу правовідносин сторін та залежно від установлених результатів, зробив відповідний правовий висновок на підставі доказів, які надані сторонами.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята та шоста ст.81 ЦПК України).

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Проте, апеляційний суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснював учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України для правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України.

За таких обставин, позивач підтвердив своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, оскільки установлено наявність між сторонами правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує сам договір позики, зі змісту якого можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника, яка не повернута у строки передбачені умовами договору та має місце з 10 жовтня 2017 року прострочка виконання зобов`язання зі сторони відповідача, яка кошти позичила, але у строк не повернула.

Умовами договору позики передбачена відповідальність сторін: позичальник у разі невиконання або неналежного виконання положень даного договору несе наступну відповідальність: за несвоєчасне (неповне) повернення позики сплачує позикодавцю штраф у розмірі 25% від суми боргу (п.3.2 договору позики); позичальник у разі невиконання або неналежного виконання положень даного договору несе наступну відповідальність: за несвоєчасне (неповне) повернення позики, сплачує позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення платежу, ураховуючи день сплати (п.3.3 договору позики); позичальник у разі невиконання або неналежного виконання положень даного договору несе наступну відповідальність: за несвоєчасне (неповне) повернення позики сплачує позикодавцю 30% річних від суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання (п.3.4 договору позики).

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладання на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі №6-2003цс15 зроблено висновок, що відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Разом із тим, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частина друга ст.1054 ЦК України), а тому вищевказана правова позиція, висловлена у постанові ВСУ від 21 жовтня 2015 року в справі №6-2003цс15, може бути застосована до спірних правовідносин у даній справі, які регулюються параграфом 1 глави 71 розділу ІІ ЦК України.

Проте, пункти 3.2 та 3.3. договору позики передбачають, що за несвоєчасне (неповне) повернення позики, позичальник має заплатити штраф у розмірі 25% від суми боргу та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення платежу. Отже, умови договору позики передбачають, що за одне й те саме правопорушення (несвоєчасне (неповне) повернення позики) позичальник двічі притягається до цивільно-правової відповідальності одного виду, яким є штраф та пеня, що суперечить положенням ст.61 Конституції України, яка є нормою прямої дії.

Суд першої інстанції на таку обставину уваги не звернув та помилково одночасно стягнув з відповідача на користь позивача не лише штраф в розмірі 25% від суми боргу в розмірі 51 992,50 грн., але й пеню в сумі 63 753,10 грн. Щоб уникнути подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (несвоєчасне (неповне) повернення позики) колегія суддів апеляційного суду відмовляє позивачу в стягненні пені у сумі 63 753,10 грн. та залишає до стягнення штраф у розмірі 25% від суми боргу в розмірі 51 992,50 грн.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (перше речення частини першої ст.1050 ЦК України).

За положеннями частини другої ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач своєчасно не повернула позику, то окрім штрафу в сумі 51 992,50 грн. вона зобов`язана сплатити позивачу основний борг у розмірі 207 970 грн., інфляційній втрати за час прострочення з 10 жовтня 2018 року до 07 квітня 2020 року в сумі 16 845,57 грн. та 30% річних від простроченої суми, розмір яких встановлений у п.3.4 договору позики, що становить суму 93 330,10 грн. Отже, загалом підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача - 370 138,17 грн.

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України у разі неправильного застосування норм матеріального права апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, зменшуючи розмір заборгованості з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики з 433 891,27 грн. до 370 138,17 грн, а також -розмір судового збору з 4 338,92 грн. до 3 701,38 грн. пропорційно до задоволених вимог. Рішення у частині стягнення основного боргу в розмірі 207 970 грн., штрафу в сумі 51 992,50 грн., інфляційних втрат у сумі 16 845,57 грн. та 30% річних від простроченої суми в сумі 93 330,10 грн. залишається без змін, оскільки у цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Також за положеннями ст.141 ЦПК України на позивача покладається судовий збір, що сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги, пропорційно частини вимог, у задоволені яких позивачу фактично відмовлено.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 липня 2020 року змінити, зменшивши розмір заборгованості з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) за договором позики від 09 жовтня 2017 року з 433 891 грн. 27 коп. до 370 138 грн. 17 коп., а також розмір судового збору з 4 338 грн. 92 коп. до 3 701 грн. 38 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 956 грн. 73 коп. судового збору.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 18 червня 2021 року.