ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1199/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/2267/21 Категорія: на ухвалу Скляренко В. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргуОСОБА_1 на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 квітня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року представник ОСОБА_2 адвокат Мисан В.М. звернувся до суду про забезпечення позову до подачі позовної заяви.

Заяву мотивовано тим, що ОСОБА_3 являється донькою ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На день смерті ОСОБА_4 був власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1

За життя ОСОБА_4 02.09.1999 року складено заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Рубан Ж.В. Відповідно до якого останній зробив розпорядження, заповівши квартиру АДРЕСА_2 їй ОСОБА_3 . Даний заповіт зареєстрований у спадковому реєстрі (заповіти/спадкові договори) за № 1063243.

Після смерті ОСОБА_4 , вона звернулася до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Велікової Н.А. із заявою про прийняття спадщини, внаслідок чого 23.06.2017 року була відкрита спадкова справа за № 60841624.

Однак їй не було видане свідоцтво про право на спадщину, оскільки об`єкт нерухомого майна квартира АДРЕСА_2 була на праві власності зареєстрована за відповідачем ОСОБА_1 27.07.2017 року на підставі Договору дарування квартири від 07.02.2008 року.

Також вказує, що вона вже зверталася до суду із позовною заявою про визнання недійсним Договору дарування з підстав передбачених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Однак рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.10.2018 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено з тих підстав, що вказаний Договір дарування був підписаний зі сторони батька позивачки ОСОБА_4 .

Крім того, вона зверталася до суду із позовом про встановлення факту прийняття спадщини та визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_2 , однак рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.12.2020 року у справі № 711/11047/18 в задоволенні позовних вимог також було відмовлено.

Разом з тим, в ході розгляду вищевказаної справи з показів свідків, а також інших документів, які будуть надані суду разом з позовною заявою встановлено, що її батько ОСОБА_4 потребував сторонньої допомоги, часто знаходився на лікуванні, мав хворобу серця. Мати відповідача ОСОБА_5 доглядала за ОСОБА_4 , що було підтверджено самим свідком ОСОБА_5 .

Тобто, вищевказані обставини дають підстави вважати, що в момент підписання договору дарування ОСОБА_4 міг не розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, що в силу ч. 1 ст. 225 Цивільного кодексу України може бути підставою для визнання недійсним Договору дарування з інших підстав та необхідності в проведенні посмертної судово-психіатричної експертизи.

На підставі викладеного представник ОСОБА_3 адвокат Мисан В.М. просив суд заборонити вчинення будь-яких реєстраційних дій пов`язаних із державною реєстрацією речових прав (права власності чи інших речових прав) на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_2 .

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 квітня 2021 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти будь-які реєстраційні дії пов`язані з відчуженням квартири АДРЕСА_2 загальною площею 52,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, яка на праві власності належить ОСОБА_1 .

Ухвала суду мотивована тим, що вирішуючи питання про забезпечення позову, з яким має намір звернутися до суду ОСОБА_3 , суд пересвідчився в тому, що між сторонами ( ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ) дійсно виник спір, предметом якого є визнання недійсним Договору дарування від 07.02.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-492, а саме квартири АДРЕСА_2 .

За таких обставин, суд вважає, що вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти будь-які реєстраційні дії пов`язані з відчуженням квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 52,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, яка на праві власності належить ОСОБА_1 , унеможливить її відчуження до ухвалення судового рішення та забезпечить фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову ОСОБА_6 .

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що ухвала суду незаконна, необґрунтована, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому просив її скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_6 зверталася до суду із позовами про визнання договору дарування від 07.02.2008 року недійсним, у зв`язку із його не підписанням дарувальником, а також з позовом про встановлення факту прийняття нею спадщини, а саме спірної квартири, після смерті ОСОБА_4 .

При розгляді вказаних справ також судами застосовувались заходи забезпечення позову. В результаті розгляду вказаних позовів ОСОБА_6 було відмовлено у їх задоволенні.

Наразі, ОСОБА_6 втретє звернулася із необґрунтованим позовом до нього та просить забезпечити позов шляхом заборони вчиняти реєстраційній дії стосовно квартири, яка належить йому на праві приватної власності. Підставою позову зазначено припущення, що дарувальник у момент здійснення дарування не розумів значення своїх дій, які не підтверджені жодними доказами.

Зазначає, що вже існують рішення судів, що набрали законної сили, якими констатовано відсутність спадкових прав у позивача на квартиру АДРЕСА_2 . Тож не зрозуміло як саме задоволення позову може захистити права позивача, оскільки вона не має спадкових прав на підставі недійсного заповіту. При цьому, позов подано завідомо з пропуском трирічного строку позовної давності.

Отже, навіть задоволення позовних вимог позивача не призведе до захисту її прав на квартиру, адже вона їх немає, що свідчить про безпідставність забезпечення позову. Відсутність забезпечення позову, в цьому випадку, не призведе до неможливості виконання рішення суду і доказів цьому не наведено.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Судова колегія, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову представник ОСОБА_6 посилався на те, що має намір звернутися до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним Договору дарування квартири АДРЕСА_2 від 07.02.2008 року, як такого що вчинений особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ч. 1 ст. 225 ЦК України). І саме з метою забезпечення даного позову остання і просить заборонити вчинення будь-яких реєстраційних дій, пов`язаних із державною реєстрацією речових прав (права власності чи інших речових прав) на квартиру АДРЕСА_2 .

Як вбачається із Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №252176274 від 12.04.2021 року квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 52,1 кв.м. на даний час на праві власності належить відповідачу (за майбутнім позовом) ОСОБА_1 на підставі Договору дарування №1-492 від 07.02.2008 року, який і оспорюється позивачкою (за майбутнім позовом) ОСОБА_6 .

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільно-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Також в п. 4 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що розглядаючи заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом».

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заявником вказано, що предметом спірних правовідносин є визнання недійсними договору дарування квартири №10 від 07.02.2008 року, за адресою: АДРЕСА_3 .

Як на підставу заяви про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій пов`язаних із державною реєстрацією речових прав (права власності чи інших речових прав) на нерухоме майно посилалася на те, що враховуючи, що предметом позовної заяви буде визнання недійсним заповіту від 15.09.1999 року зареєстрованому в реєстрі за №1-3062 щодо квартири, яка є предметом спору, відсутність заборони на вчинення реєстраційних дій ускладнить в подальшому виконанню судового рішення.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати знищити або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його тощо.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Заходи забезпечення позову, про які просить заявник, не є співмірними із заявленими вимогами, оскільки позовних вимог про визнання права власності на спірну квартиру нею не заявлялось.

В поданій заяві ОСОБА_6 в одній частині вказує, що нею буде подано позов про визнання договору дарування від 07.02.2008 року недійсним, а в іншій частині зазначає, що позов буде подано про визнання заповіту від 15.09.1999 року недійсним.

Тобто, заявником не конкретизовано з яким саме позовом вона звернеться до суду, що у свою чергу має суттєве значення для вирішення питання про забезпечення такого позову.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач не заявляв вимог (наприклад про визнання права власності), які, у разі їх задоволення, без вжиття зазначених заходів забезпечення позову, унеможливить чи ускладнить виконання судового рішення, адже заявлені позовні вимоги не є майновими вимогами і для їх виконання компетентними органами, у разі задоволення позову, достатнім є лише судове рішення, що набрало законної сили.

Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість вчинення дій, що створять перешкоди до виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Таким чином, заходи забезпечення позову про визнання договору недійсним шляхом заборони вчиняти будь-які реєстраційній дії пов`язані із державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, - не є співмірними заявленим вимогам, не перебувають у зв`язку з предметом позовних вимог, а тому відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_6 про вжиття заходів забезпечення позову у заявлений нею спосіб.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та безпідставно дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви представника ОСОБА_6 про забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що у задоволенні заяви з наведених вище підстав слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції про вжиття заходів забезпечення позову підлягає скасуванню, а у задоволенні заяви представника ОСОБА_6 адвоката Мисан В.М. про забезпечення позову від 09 квітня 2021 року - слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 квітня 2021 року скасувати.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 червня 2021 року.

Судді