У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.06.2021 Справа №607/5930/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сливка Л.М.

за участі секретаря судового засідання Хамелко О.Ю.,

заявника ОСОБА_1 та його представника адвоката Сампари Надії Миронівни, головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Борецької Христини Василівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сампара Надія Миронівна на дії державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання неправомірними та скасування постанов державного виконавця про арешт майна боржника та арешт коштів боржника,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сампара Н.М. звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця у якій просить скасувати постанову державного виконавця про арешт коштів боржника ВП №63577180 від 11 листопада 2020 року та скасувати постанову державного виконавця про арешт майна боржника ВП №63577180 від 11 листопада 2020 року. В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 липня 2020 року, ухваленим у цивільній справі №607/5930/20 стягнуто із ОСОБА_1 в дохід держави в особі Тернопільської міської ради кошти, витрачені на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_2 в Комунальному некомерційному підприємстві «Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги» в сумі 11 955, 32 гривен та стягнуто із ОСОБА_1 в дохід держави 2102 гривень судового збору. На виконання судового рішення, головним державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано - Франківськ) Борецькою Х.В. розглянуто заяву стягувана про примусове виконавчого листа №607/5930/20 від 02.07.2020 року та відкрито виконавче провадження №63577180 про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави в особі Тернопільської міської ради кошти, витрачені на потерпілого від злочину ОСОБА_2 в Комунальному некомерційному підприємстві Тернопільська міська комунальна клінічна лікарня швидкої допомоги», в сумі 11 955,32 гривень. Також, 11 листопада 2020 року державний виконавець виніс оскаржувані постанови, а саме: постанову про арешт коштів боржника, від 11.11.2020 року, ВП №63577180 та Постанову про арешт майна боржника, від 11.11.2020 року, ВП№ 63577180. Копію оскаржуваних постанов, він ( ОСОБА_1 ) отримав рекомендованим поштовим відправленням 13 листопада 2020 року. Так, представник заявника стверджує, що грошові кошти, які знаходяться на рахунку у АТ «Приватбанк» являються соціальною виплатою, у зв`язку із інвалідністю та є єдиним джерелом доходу, а тому, накладення арешту на такі кошти порушує конституційні права, оскільки ОСОБА_1 не може жити повноцінним життям, купувати ліки та продукти харчування. При цьому, представник заявника зазначає, що у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення, стягнення на такі кошти заборонено законом. За вказаних обставин, заявник вважає, що оскаржувана постанова в цій, частині винесена з порушенням Конвенції про прав людини і основоположних свобод та порушує законні права та інтереси скаржника, як сторони виконавчого провадження.

Від головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Борецької Х.В. надійшов до суду відзив на скаргу, згідно якого заперечує проти викладених у скарзі обставин. В обґрунтування своїх доводів вказує на те, що на виконанні в Тернопільському міському відділі державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебуває виконавче провадження АСВП №63577180 з примусового виконання виконавчого листа №607/5930/20 виданого Тернопільським міськрайонним судом 02 липня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави в особі Тернопільської міської ради кошти, витрачені на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_2 в Комунальному некомерційному підприємстві «Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги» в сумі 11 955, 32 гривень. 11 листопада 2020 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 11 листопада 2020 року, керуючись ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 59 Закону України «Про банки та банківську діяльність» державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника та за вих№30985 надіслано у банківські установи, до виконання. 11 листопада 2020 року державним виконавцем направлено запит до ДФСУ про номера рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах боржниками - юридичними особами та/або фізичними особами підприємцями; про джерела отримання доходів боржника, та до ПФУ про осіб-боржників які отримують пенсію, осіб-працівників які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи боржника. Так, з метою виконання рішення суду державним виконавцем вчинялись відповідні запити в реєструючи установи ти органи щодо виявлення доходів та майна боржника ОСОБА_1 . Виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів на рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів, згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». Також, виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом. Так, державний виконавець зазначає, що на момент винесення постанови про арешт коштів боржника у державного виконавця не було жодних відомостей про режим застосування зазначених рахунків, державний виконавець діяв в межах та відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». З цих підстав державний виконавець просила відмовити у задоволенні скарги.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник адвокат Сампара Н.М. заявлені вимоги підтримали та просили задовольнити скаргу у повному обсязі.

Головний державний виконавець Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Борецька Х.В. у судовому засіданні заперечила проти заявлених вимог та просила відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві.

Представник заінтересованої особи - Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги» у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чиномтупало.

Представник Тернопільської окружної прокуратури у судове засідання не з`явилася, попередньо у судовому засіданні заперечувала проти заявлених у скарзі вимог.

Судом установлено:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 липня 2020 року, ухваленим у цивільній справі №607/5930/20 стягнуто із ОСОБА_1 в дохід держави в особі Тернопільської міської ради кошти, витрачені на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_2 в Комунальному некомерційному підприємстві «Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги» в сумі 11 955, 32 гривень та стягнуто в дохід держави 2102 гривень судового збору.

На виконання зазначеного рішення суду 06 жовтня 2020 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області було видано виконавчий лист №607/5930/20.

10 листопада 2020 року перший заступник Тернопільської місцевої прокуратури І. Легета звернулася до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №607/5930/20.

11 листопада 2020 року головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Борецькою Х.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №63577180 з примусового виконання виконавчого листа №607/5930/20 виданого 06 жовтня 2020 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення із ОСОБА_1 в дохід держави в особі Тернопільської міської ради кошти, витрачені на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_2 в Комунальному некомерційному підприємстві «Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги» в сумі 11955,32 гривень.

11 листопада 2020 року головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Борецькою Х.В. винесено постанову про арешт коштів боржника ВП №63577180, згідно якої накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ОСОБА_1 .

Також, 11 листопада 2020 року головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Борецькою Х.В. винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду із вказаною скаргою, заявник вказує на те, що грошові кошти, які знаходяться на рахунку у АТ «Приватбанк» являються соціальною виплатою, у зв`язку із інвалідністю та є єдиним джерелом доходу, а тому, накладення арешту на такі кошти порушує його конституційні права.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч.1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження»).

При аналізі зазначених норм чинного законодавства України вбачається, що належне виконання державним виконавцем покладених на нього обов`язків гарантує, зокрема непорушність майнових прав як стягувача так і боржника.

Згідно із ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Частиною 2 зазначеної статті названого Закону передбачено, що виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Частиною 3 зазначеної статті Закону передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження, у тому числі має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду; безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням; звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Європейський суд з прав людини вказує, що "право на суд" було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (HORNSBY v. GREECE, N 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року N 492, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.

З наведених норм права вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону.

Як установлено судом, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» виконало постанову державного виконавця про накладення арешту на кошти боржника ОСОБА_1 та не повідомило державного виконавця про статус коштів, які знаходяться на рахунку боржника ОСОБА_1 . Зазначене свідчить про те, що банк також не визнав цей рахунок та кошти на ньому такими, на які законом заборонено накладати арешт та звертати стягнення.

У матеріалах справи відсутні докази того, що кошти на рахунку боржника ОСОБА_1 відносяться до коштів із спеціальним чи обмеженим режимом використання, накладення арешту на які заборонено. Таких доказів не надано також суду заявником.

У постанові від 03 лютого 2021 року (справа № 756/1927/16-ц, провадження №61-10611св20) Верховний Суд прийшов до висновку, що банківський рахунок боржника не відноситься до рахунків зі спеціальним чи обмеженим режимом використання, накладення арешту на кошти на якому заборонено, кошти після зарахування на рахунок отримувача є його власністю, втратили свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат тощо), та набули статусу вкладу. Статтею 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Отже, арешт на рахунок боржника не унеможливлює отримання заробітної плати ним, за його бажанням, готівкою через касу роботодавця або поштовими переказами на вказаний ним рахунок (адресу), а тому висновок судів про те, що накладення арешту на грошові кошти боржника порушує його право на отримання заробітної плати є необґрунтованим.

Так, як убачається із матеріалів справи, при здійсненні виконавчого провадження державним виконавцем вчинялись виконавчі дії у спосіб та в порядку, передбаченим Законом України «Про виконавче провадження», направлені на повне та безумовне виконання судового рішення, докази, які б підтверджували протиправність дій державного виконавця при винесенні постанов про накладення арешту на кошти та майно боржника у матеріалах цивільної справи відсутні.

Частиною 3 статті 451 ЦПК України зазначено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчиненні відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За вказаних обставин, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення скарги.

На підставі наведеного та керуючись статтями 12, 81, 447 453 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сампара Надія Миронівна на дії державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання неправомірними та скасування постанов державного виконавця про арешт майна боржника та арешт коштів боржника відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Повний текст ухвали суду складено 02 липня 2021 року.

Головуючий суддяЛ. М. Сливка