Справа № 450/1728/17 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/1157/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Мікуш Ю.Р.,

при секретарі Ждан К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи Служби у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просила визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житлом будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначала, що відповідачі з 2002 року не проживають в належному їй на праві приватної власності спірному житловому будинку, оскільки добровільно переїхали проживати в помешкання за адресою: АДРЕСА_2 , а відтак їх слід визнати такими, що втратили право на користування спірним будинком.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку через свого представника ОСОБА_1 оскаржила ОСОБА_2 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Звертає увагу на те, що відповідачка ОСОБА_3 в суді першої інстанції сама визнала те, що після того, як вона вийшла заміж, вона стала проживати у свого чоловіка у м. Львові і з цього часу по місцю своєї реєстрації (у спірному будинку) не проживає, а її син почав та закінчив навчання у 2017 році саме у середній школі міста Львова. Крім цього, вищенаведене стверджується також і іншими матеріалами справи. В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 квітня 2018 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 23 червня 2021 року, є дата складення повного судового рішення 29 червня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 підлягає до задоволення не із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що позивачкою не було подано до суду належних та допустимих доказів «не проживання відповідачів у спірному будинку більше строку, встановленого ст. 405 ЦК України, тобто 1 року».

З такими висновком колегія суддів не погоджується з наступних обставин.

Суди встановили, що ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 серпня 2004 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно даних будинкової книги, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані в спірному житловому будинку з 15 грудня 1995 року та 27 жовтня 2000 року відповідно.

Встановлено та підтверджено сторонами, що позивач є матір`ю відповідача ОСОБА_3 та бабцею відповідача ОСОБА_4 .

Позивачем на підтвердження факту не проживання відповідачів у спірному будинку надано акти обстеження житлово-побутових умов від 23 січня 2017 року, 24 березня 2017 року, 24 квітня 2017 року, 16 травня 2017 року.

Ст.383 Цивільного кодексу України встановлено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.

У відповідності до ст.391 ЦК України, власник майна має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім`ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

За ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Позивачка є матір`ю відповідачки ОСОБА_3 та бабцею відповідача ОСОБА_4 , які безумовно є членами її сім`ї.

При цьому, у відповідності з п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. за №2, наймач або член його сім`ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо).

Згідно матеріалів справи, факт непроживання відповідачів у спірному будинку підтверджується актами обстеження житлово-побутових умов від 23.01.2017 року, 24.03.2017 року, 24.04.2017 року, 16.05.2017 року, з яких вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають в житлового будинку АДРЕСА_1 , на протязі 15 років.

З моменту звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом червень 2017 року, до моменту винесення даної постанови, жоден з відповідачів не надав жодного доказу в підтвердження того, що вони в спірному будинку не проживають з поважних причин, що ОСОБА_2 чинить їм перешкоди у проживання в ньому.

Колегія суддів вважає, що відповідачі добровільно, свідомо не проживають за місцем реєстрації, не вчиняють ніяких дій, які б свідчили про їхнє бажання там дійсно проживати.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає встановленим той факт, що відповідачі без поважних на те причин тривалий час ( понад один рік) у спірному будинку не проживають, а тому вимога позивачки, як власника цього житлового будинку про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування ним, підлягає до задоволення

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , 1979 року народження та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право на користування житлом у будинку АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29 червня 2021 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Ю.Р. Мікуш