Справа № 580/2622/18
Номер провадження 2/950/8/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2021 року Лебединський районний суд Сумської області

в складі: головуючого судді Чхайло О. В.,

при секретарі судового засідання - Сивоконь А.І.,

з участю: представника позивачки ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 , представника третьої особи Реви О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Лебединська міська рада Сумської області про встановлення факту належності домогосподарства померлій;

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з даним позовом до відповідачки, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_7 . Разом з ним до дня його смерті проживала дружина ОСОБА_8 , мати позивачки, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя її батьки спільно набули садибу АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку, надвірних будівель та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка була зареєстрована за ОСОБА_7 . Таким чином, зі смертю матері відкрилася спадщина на частину зазначеної садиби. За життя ОСОБА_8 заповіту не складала. Позивачка, її сестра ОСОБА_4 та брати ОСОБА_5 і ОСОБА_6 є спадкоємцями першої черги за законом на майно померлої. З метою прийняття спадщини матері позивачка звернулася до Лебединської державної нотаріальної контори, але отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом мотивовану тим, що відсутні правовстановлюючі документи, які б підтверджували належність спадкового майна ОСОБА_8 .

Оскільки житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, розташовані по АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 набули у шлюбі і вони мали право на це нерухоме майно в рівних частинах, але садиба була зареєстрована лише за ОСОБА_7 , то позивачка просить встановити факт належності ОСОБА_8 Ѕ частини зазначеної садиби та визнати за нею право власності на цю частку майна в порядку спадкування за законом.

Представниця позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з мотивів, наведених в позовній заяві.

Відповідачка в судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на те, що після смерті ОСОБА_7 крім ОСОБА_3 та її матері залишилися також інші спадкоємці, а саме вона та її брати ОСОБА_9 й ОСОБА_10 , його діти від першого шлюбу. Садиба, розташована по АДРЕСА_1 , яка залишилася після смерті батька, належала йому особисто, бо була набута ним в порядку спадкування, що доводиться довідкою Маловисторопської сільської ради, яка наявна в матеріалах справи. Тому вона не погоджується з вимогами ОСОБА_3 про встановлення факту належності Ѕ частини даного майна померлій ОСОБА_8 , а відповідно і з вимогами про визнання за позивачкою права власності на це спірне майно.

Третя особа - ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася, в ході судового розгляду надавала свої пояснення про те, що вимоги ОСОБА_3 вважає обґрунтованими.

Треті особи - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до суду також не з`явилися, причину неявки не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи були сповіщені належними чином.

Представниця Лебединської міської ради в судовому засіданні просила ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

Свідок ОСОБА_11 , допитаний в судовому засіданні, показав, що з 2013 по кінець 2020 він працював на посаді сільського голови Маловисторопської сільської ради. На даний час працює старостою відповідного старостинського округу. Чи належало коли небудь спірне господарство Маловисторопському радгоспу-технікуму він не знає. ОСОБА_7 в будинку по АДРЕСА_1 проживав постійно. Знає, що принаймні з 1990 року за вказаною адресою проживала ОСОБА_8 та їх діти. Перший шлюб у ОСОБА_7 був з ОСОБА_12 , але вони прожили начебто недовго, потім розлучились і ОСОБА_12 здається надавалася квартира для проживання. Не може сказати чи було майно у ОСОБА_8 , бо цього не знає. На його думку особистого майна вона не мала. Сільська рада реєстрацією господарств не займалася. Щодо набуття права власності громадяни не зобов`язані були ставити сільську раду до відома, а лише повідомляли відомості щодо прописки «реєстрації місця проживання».

Заслухавши представницю позивачки, відповідачку, представницю Лебединської міської ради, покази свідка, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що між сторонами склалися цивільні правовідносини, позовні вимоги обґрунтовані частково і підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 04.07.1979 року Маловисторопською сільською радою був зареєстрований шлюб між батьками позивачки, громадянами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (дошлюбне прізвище ОСОБА_13 ), що доводиться свідоцтвом про укладення шлюбу (т. 1 а.с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер (т. 1 а.с. 7).

На час його смерті з ним разом проживала дружина ОСОБА_8 , по АДРЕСА_1 , що стверджується довідкою (т. 1 а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла і сама ОСОБА_8 , що вбачається з свідоцтва про смерть (т. 1 а.с. 9).

На час смерті остання проживала за вказаною адресою одна (т. 1 а.с. 10).

Зі смертю ОСОБА_8 відкрилася спадщина, яку бажає прийняти позивачка.

ОСОБА_3 зазначає, що до складу спадщини матері входить Ѕ частина садиби, розташованої по АДРЕСА_1 , оскільки набута нею спільно з ОСОБА_7 за час їх шлюбу.

Однак, вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки відсутні правовстановлюючі документи, які б підтверджували належність спадкового майна спадкодавцеві, так як садиба була зареєстрована лише за одним із подружжя - ОСОБА_7 .

З цих підстав виникла необхідність встановити факт належності ОСОБА_8 Ѕ частини вказаного нерухомого майна, як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, що змусило її звернутися до суду. Разом з цим ОСОБА_3 просить також визнати за нею право власності на вказану частку спірного майна в порядку спадкування за законом.

Окрім наведених обставин судом також встановлено, що ОСОБА_7 до шлюбу з ОСОБА_8 був одружений у першому шлюбі з ОСОБА_12 , з якою розлучився 18.07.1977 (т. 1 а.с. 79). У даному шлюбі вони мали 3-х спільних дітей: доньку ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_14 ), відповідачку по справі (т. 1 а.с. 57, 58), та синів ОСОБА_9 й ОСОБА_10 .

У другому шлюбі ОСОБА_7 взяв дружину ОСОБА_8 з трьома нерідними дітьми ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також у них народилася спільна донька ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_14 ), позивачка по справі (т. 1 а.с. 12, 13).

Таким чином, судом встановлено, що спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_7 була його дружина ОСОБА_8 яка пережила чоловіка, але невдовзі померла, та діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

В свою чергу ОСОБА_8 за життя відмовилася від прийняття своєї частки у спадщині чоловіка на корить доньки ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 136), а ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відмовилися на користь своєї рідної сестри - ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 138, 139).

Позивачка та відповідачка прийняли спадщину батька згідно заяв (т. 1 а.с. 135, 137).

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_8 є ОСОБА_3 та діти померлої від першого шлюбу донька ОСОБА_4 , яка відмовилася від належної їй частки у спадщині матері на користь позивачки (т. 1 а.с. 147), сини ОСОБА_5 й ОСОБА_6 , які з заявами про прийняття спадщини у визначений законом строк до нотаріуса не зверталися.

Позивачка прийняла спадщину матері згідно заяви (т. 1 а.с. 146).

Заперечуючи проти вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_2 посилається на те, що будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою по АДРЕСА_1 не можна вважати спільним сумісним майном ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Ухвалюючи рішення, суд не погоджується з такими запереченнями відповідачки, знаходить частково обґрунтованими вимоги ОСОБА_3 та при ухваленні рішення враховує наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

У відповідності з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів (п.п. 4.12 п. 4 глава 10 роздіу ІІ).

При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти (п.п. 4.14 п. 4 глава 10 роздіу ІІ Порядку від 22.02.2012 № 296/5).

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (п.п. 4.15 п. 4 глава 10 роздіу ІІ Порядку від 22.02.2012 № 296/5).

Відповідно до ст. 46 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 № 3425-XII нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Судом встановлено, що позивачка, маючи право на спадщину матері, у визначеному законом порядку звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та за видачею їй свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, однак у цьому їй було відмовлено в зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують належність спадкодавцеві спадкового майна (1/2 частини садиби по АДРЕСА_1 ).

Матеріалами справи доводиться та не заперечується учасниками справи той факт, що садиба була документально оформлена та зареєстрована лише за ОСОБА_7 і, як вказує ОСОБА_3 , відсутність правовстановлюючих документів на ім`я ОСОБА_8 пов`язано саме з цим фактом.

Згідно із частиною 1 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суд вважає об`єктивними доводи ОСОБА_3 про те, що садиба по АДРЕСА_1 належала подружжю ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності, оскільки такі її доводи відповідають фактичними обставинам справи.

Так, відповідно до вимог 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що рішенням Маловисторопської сільської ради Лебединського району Сумської області № 12 від 20.02.2008 за ОСОБА_7 визнано право власності на господарство, розташоване за вказаною адресою (т. 1 а.с. 16).

21.04.2008 він отримав свідоцтво про право власності на дане нерухоме майно (т. 1 а.с. 14), до складу якого увійшли: житловий будинок під літ. «А», загальною площею 47,0 кв.м., житловою площею 21,8 кв.м., сарай під літ. «Б»; літня кухня під літ. «В»; гараж під літ «Г»; вбиральня під літ. «Д»; погріб під літ. «п/г» та огорожа під № 1-2.

Того ж дня було прийнято рішення про державну реєстрацію будинку з надвірними будівлями, що доводиться витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 15).

Земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2296 га, кадастровий № :01:001:1265, що розташована за вказаною адресою, належала ОСОБА_7 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 745518, зареєстрованого 03.12.2009 за № 90 (т. 1 а.с. 20).

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_7 набув прав власності на зазначене майно з отриманням відповідних правовстановлюючих документів на нього та після проведення державної реєстрації права власності у 2008 та 2009 р.р.

На той час він перебував у шлюбі з ОСОБА_8 і судом не встановлено, що між ними укладалися які-небуть договори щодо перерозподілу даного майна, про визнання його особистим майном ОСОБА_7 , тощо, а тому за законом дана садиба визнається об`єктом їх права спільної сумісної власності.

Ухвалюючи рішення, суд не погоджується з запереченнями відповідачки про те, що садиба по АДРЕСА_1 належала виключно ОСОБА_7 як така, що набута ним в порядку спадкування, і вказаний факт, на думку ОСОБА_2 , у повній мірі доводиться довідкою Маловисторопської сільської ради № 129 від 28.02.2019 (т. 1 а.с. 56).

Такі заперечення відповідачки суд вважає необ`єктивними, оскільки згадана довідка містить інформацію про те, що згідно погосподарських книг Маловисторопської сільської ради домогосподарство належало: ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 1960 по 08.10.1976, до дня її смерті; ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з жовтня 1976 по березень 1981, до дня її смерті; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з березня 1981 по 14.12.2016, до дня його смерті. Разом з цим даний доказ жодним чином не доводить факт спадкування ОСОБА_7 будь-якого майна від певних осіб.

Інші докази на підтвердження зазначеного факту в ході судового розгляду позивачкою надані не були.

Також в матеріалах справи відсутні й докази того, що до прийняття рішенням Маловисторопської сільської ради Лебединського району Сумської області № 12 від 20.02.2008 (т. 1 а.с. 16) «Про встановлення права власності на господарство розташоване в с. М.Вистороп» право власності на садибу було за ким небуть встановлене відповідними правовстановлюючими документами.

Тому суд вважає недоведеними обставини, на які посилається ОСОБА_17 , як на підставу своїх заперечень проти заявлених вимог.

Факт же набуття будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , за час їх шлюбу, підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, наявними в матеріалах справи, про які суд зазначив у вищевикладеному, а також доводиться й матеріалами інвентаризаційної справи, яка була надана КП «Бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Лебединської міської ради» для огляду в судовому засіданні.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 293, ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Таким чином, суд вважає необхідним встановити факт належності ОСОБА_8 Ѕ частини житлового будинку, Ѕ частини надвірних будівель та Ѕ частини земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Визначаючи частку майна, яка належала ОСОБА_8 у спільному сумісному майні подружжя (1/2 частина), суд виходить з положень ст. 70 СК України та ст. 372 ЦК України, згідно яких вважається, що частки майна дружини та чоловіка (співвласників) є рівними.

Не об`єктивними суд вважає й доводи ОСОБА_2 про ненадання ОСОБА_3 постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Так, згідно з ч. 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

З наведеного слідує, що законом не вимагається обов`язкового складання у письмовій формі відмови у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій у цьому було відмовлено, нотаріус зобов`язаний письмово викласти свої мотиви прийнятого рішення.

Тому такі заперечення відповідачки судом не приймаються.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 , суд враховує, що положеннями ч. 2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року № 3425-XII встановлено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Встановлено, що позивачка не змогла реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину внаслідок відсутності правовстановлюючих документів, що викликало необхідність встановити факт, який має юридичне значення.

ОСОБА_18 на свою користь судове рішення про встановлення факту належності ОСОБА_8 Ѕ частини садиби, розташованої по АДРЕСА_1 , позивачка має можливість звернутися повторно до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину.

У зв`язку з цим ОСОБА_3 не вичерпала всі можливості вирішення питання щодо оформлення спадщини саме тією посадовою особою, на яку покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, якою згідно з положеннями ст. 3 Закону України «Про нотаріат» є нотаріус і з цих підстав суд вважає необхідним відмовити ОСОБА_3 у задоволенні вимог про визнання за нею права власності на спадкове майно ОСОБА_8 .

Тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2-5, 76-80, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 21, 36, 60, 63 СК України, ст. ст. 15, 16, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 40, 49 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року № 3425-XII, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Встановити факт належності померлій у селі Малий Вистороп Лебединського району Сумської області ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_8 Ѕ частини житлового будинку під літ. «А», загальною площею 47,0 кв.м., житловою площею 21,8 кв.м., Ѕ частини надвірних будівель: сараю під літ. «Б»; літньої кухні під літ. «В»; гаражу під літ «Г»; вбиральні під літ. «Д»; погреба під літ. «п/г»; огорожі під № 1-2 та Ѕ частини земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий № :01:001:1265, які розташовані по АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12.03.2021.

Суддя Чхайло О. В.