Справа № 201/91/21
Провадження № 2/201/11/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

01 березня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та його виселення без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що вона є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Дана квартира належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане 25 листопада 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міщенко М.В. за реєстровим № 3064. В даній квартирі позивач проживає разом з чоловіком ОСОБА_3 , з яким перебуває в цивільному шлюбі вже майже 6 років, та з яким має намір зареєструвати шлюб в передбаченому законодавством порядку. Разом з ними в квартирі проживає син позивача відповідач в справі, ОСОБА_2 , який в належній позивачу квартирі не зареєстрований, остання дозволила йому проживати в квартирі за умови, що він буде дотримуватися нормальної поведінки, буде приймати участь в утриманні квартири, поважати права та інтереси інших членів сім`ї. Позивач зазначає, що останнім часом проживання разом з сином в одній квартирі стало зовсім нестерпним. Відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до квартири у нетверезому стані, приводить до житлового приміщення, яке належить позивачу на праві власності своїх друзів, з якими розпиває спиртній напої та можливо вживають і наркотичні речовини. Відповідач часто влаштовує сварки та навіть бійки, псує майно, продає побутові речі з квартири, а гроші витрачає на придбання алкогольних напоїв та наркотичних речовин, принижує позивача та її чоловіка перед сусідами та родичами. Своїми діями відповідач створює для позивача неможливість вільно використовувати належне їй на праві власності житло, заважає її особистому життю, порушує її право власності та створює нестерпні умови для проживання. Це при тому, що сам відповідач не зареєстрований в даній квартирі, взагалі не має права перебувати в ній, лише за згодою позивача. Так 15 жовтня 2020 року до квартири прийшов відповідач разом з двома незнайомими чоловіками, всі вони перебували в стані сп`яніння, після чого вони безпричинно стали вимагати щоб позивач разом з ОСОБА_4 покинули належне їй житлове приміщення, тому як вони бажають там відпочивати та продовжувати розпивати спиртні напої, після чого вони стали бити ОСОБА_4 , а позивача відштовхнули та закрили в іншій кімнаті, щоб вона не мала можливості викликати поліцію та перешкодити їм бити свого чоловіка. Наслідком незаконних дій відповідача та його знайомих стало те, що ОСОБА_4 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді: масивного синця лівої половини обличчя з переходом на шию та частково грудну клітину, субкон`юнктивального крововиливу лівого ока, саден обличчя, забійної рани на шкірі над верхньою губою ліворуч, синців, саден та внутрішньо-шкіряного крововиливу на грудній клітині та обох верхніх кінцівках, що спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів). Після цієї події позивач з чоловіком вимушені були змінити своє місце проживання, та вимушені були орендувати інше житлове приміщення, з метою недопущення щоб відповідач продовжував бити ОСОБА_4 та знущатися над ним. Таким чином, 07 листопада 2020 року нами був укладений договір оренди житлового приміщення, через що вони несуть витрати на оренду житла, при тому, що у власності позивача є квартира, якою вона не можу користуватися. При тому, що відповідач проти волі позивача проживає в її квартирі, він в утриманні даної квартири, її ремонті, оплаті послуг за електроенергію та газ, участі не приймає, чим завдає позивачу значних матеріальних збитків. Позивачу неодноразово доводилось викликати поліцію аби захиститись від нападів відповідача. В зв`язку з цим позивач просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та його виселення без надання іншого житлового приміщення.

Представник позивача надав до суду заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 33-34).

Факт того, що відповідач ОСОБА_2 не зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 підтверджується відповіддю з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання, відповідно до якої ОСОБА_2 згідно вказаної адреси не значиться (а.с. 30).

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно ст. 150 ЖК України та ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку чи квартири має право використовувати помешкання для власного проживання і проживання членів своєї сім`ї, а відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (стаття 150 Житлового кодексу Української РСР).

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту (частина третя статті 156 Житлового кодексу Української РСР).

Згідно зі статтею 157 Житлового кодексу Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною першою статті 116 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як вбачається із позовної заяви, відповідач ОСОБА_2 веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до квартири у нетверезому стані, приводить до житлового приміщення, яке належить позивачу на праві власності своїх друзів, з якими розпиває спиртній напої та можливо вживають і наркотичні речовини. Відповідач часто влаштовує сварки та навіть бійки, псує майно, продає побутові речі з квартири, а гроші витрачає на придбання алкогольних напоїв та наркотичних речовин, принижує позивача та її чоловіка перед сусідами та родичами. Своїми діями відповідач створює для позивача неможливість вільно використовувати належне їй на праві власності житло, заважає її особистому життю, порушує її право власності та створює нестерпні умови для проживання, в утриманні даної квартири, її ремонті, оплаті послуг за електроенергію та газ, участі не приймає, чим завдає позивачу значних матеріальних збитків.

Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою та виселення його без надання іншого житловго приміщення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 263-265, 430 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений останньою судовий збір у сумі 908 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя С.С. Федоріщев