КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року місто Київ.

Справа 758/14086/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9600/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Желепи О.В.,

Суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року (ухвалене в складі судді Ларіонової Н.М. інформація щодо дати складання повного тексту рішення відсутня)

в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:

Позивач в листопаді 2019 року звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 03.11.2010 року у розмірі 122193,35 грн., яка складається: 5789,39 грн. - заборгованість за кредитом; 116403,96 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом з 03.11.2010 року по 30.12.2017 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що між ПАТ «КБ «Приватбанк» та відповідачкою було укладено договір № б/н від 03.11.2010 року відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Так, позивач вказав, що у зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідача станом на 30.09.2019 року має заборгованість - 122193,35 грн., з яких: 5789,39 грн. - заборгованість за кредитом; 116403,96 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом з 03.11.2010 року по 30.12.2017 року.

21.05.2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк».

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) заборгованість за кредитним договором № б/н від 03.11.2010 року, що виникла станом на 30.09.2019 р. в розмірі 5789,39 грн. (п`ять тисяч сімсот вісімдесят дев`ять грн. 39 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) судовий збір в розмірі 1921,00 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна грн. 00 коп.).

Не погодившись з таким рішенням суду 30.12.2020 року, відповідно до відмітки на поштовому конверті АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ "ПРИВАТБАНК" в повному обсязі, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Скаржник вказує, що не згідний з рішенням в частині відмовив в задоволенні вимог про стягнення відсотків . В іншій частині судове рішення не оскаржується.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що відсутність підпису відповідача на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не свідчить про не укладеність договору, оскільки суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, івисловивши певним чином згоду на них.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції мав виходити із того, що договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до пропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином, додержується принцип свободи договору, винним законодавством передбачено укладення договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому.

Відповідач користувався коштами, погашав заборгованість, отже приєднався до умов та правил надання банківських послуг, погоджувався із розміром боргу, в т.ч. із врахованими відсотками та неустойкою. Жодних заперечень щодо розміру боргу до Банку від Відповідача не було, що свідчить про мовчазну згоду із розміром бору, в т.ч. з нарахованими відсотками та неустойкою. У даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення, чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору.

Крім того, суд не врахував, що умови кредитування були погоджені, шляхом підписання відповідачем довідки про кредитування , в якій був зазначений розмір відсотків, якій суд не надав належної оцінки.

В тексті апеляційної скарги посилається на висновки у постанови ВС від 10.04.2019 у справі № 356/1635/16-ц, від 08 липня 2019 року в справі №923/760/18, від 28.03.2019 у справі № 428/2873/17, від 17.04.2019 року у справі № 666/388/16-ц, від 10 червня 2020 року у справі № 522/14440/15-ц, від 01 вересня 2020 року по справі № 293/599/19-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 382/327/18

Суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору.

Крім того, в апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просив проводити розгляд справи у судовому засіданні з викликом представника позивача, посилаючись на те, що представник у судовому засіданні зможе надати детальні пояснення щодо конкретних обставин справи.

Колегія суддів вважає, що клопотання позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

У частині першій статті 368 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Київський апеляційний суд надав учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

Зважаючи на те, що позивач не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого розгляду справи необхідно провести усні слухання, підстави для задоволення вказаного клопотання відсутні.

Відповідач своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, частиною першої статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

З матеріалів справи вбачається, що 03.11.2010 року між ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачкою був укладений кредитний договір № б/н шляхом подання заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до умов якого, банк надав відповідачці кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідачка зобов`язалась своєчасно сплачувати на користь банку проценти за користування кредитом, здійснювати погашення заборгованості за кредитом.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та належним чином.

ОСОБА_1 в порушення умов договору свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість за кредитним договором, укладеним з відповідачкою, станом на 30.09.2019 року складає у розмірі 122193,35 грн., яка складається: 5789,39 грн. - заборгованість за кредитом; 116403,96 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом з 03.11.2010 року по 30.12.2017 року.

Причиною спору стало неналежне виконання відповідачкою взятих на себе зобов`язань.

У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Водночас, в даній анкеті-заяві відсутні відомості щодо істотних умов договору, а саме, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов'язань.

Суд першої інстанції, встановивши, що умовами анкети-заяви, яка підписана відповідачем, не передбачено обов'язку щодо сплати заборгованості за відсотками дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією ВПВС, висловленою в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17.

Суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», оскільки долучена Банком до позовної заяви довідка, хоч і підписана ОСОБА_1 того ж дня що і анкета-заява (03.11.2010) та містить вказівку про те, що ОСОБА_1 ознайомлена з фінансовими умовами надання платіжної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» з прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів, не може свідчити про обов`язок відповідача зі сплати заборгованості по відсотках, та неустойці, так як вона надана по договору SAMDN6451, тоді як відповідач уклав договір, підписавши анкету-заяву №б/н від03.11.2010 року, яка не містить посилання на договір № SAMDN6451.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в довідці про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» № SAMDN500000374?6451, зазначено, що детальне роз`яснення рахунку процентів та комісії по даному прикладу ( в UHA) наведені на зворотній стороні довідки, однак суду надана копія довідки, яка не містить будь-якої інформації зі звороту, та відповідно підпису боржника, який би свідчив про ознайомлення з таким детальним розрахунком.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що факт погодження між сторонами істотних умов підлягає доведенню лише у разі заперечення відповідача, оскільки за приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, за приписами процесуального законодавства позивач повинен надати докази разом із позовною заявою. В свою чергу подання відповідачем відзиву на позов є правом останнього. Відсутність заперечень проти позову з боку відповідача не є безумовною підставою для задоволення позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд фактично звільнив відповідача від сплати відсотків та неустойки колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, Банк, відповідно до ЦК України має право на отримання відсотків за користування кредитом та право на неустойку. Водночас, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд звільнив відповідача від обов`язку сплати відсотків та неустойки, оскільки відсотки нараховуються за умовами договору або на підставі закону, тоді як позивачем не надано належних доказів погодження між сторонами істотних умов щодо нарахування відсотків та неустойки, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив в їх стягненні.

Вимог про стягнення інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав передбачених законом, зокрема відповідно до ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`являв.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, пенею та штрафами.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Посилання в апеляційній скарзі на необхідність врахування судової практики Верховного Суду : постанови від 10.04.2019 у справі № 356/1635/16-ц, від 08 липня 2019 року в справі №923/760/18, від 28.03.2019 у справі № 428/2873/17, від 17.04.2019 року у справі № 666/388/16-ц, від 10 червня 2020 року у справі № 522/14440/15-ц, від 01 вересня 2020 року по справі № 293/599/19-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 382/327/18 суперечать положенням процесуального закону з таких міркувань.

З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.

Таким чином, у цьому випадку підлягають застосуванню не висновки, що містяться у наведених заявником постановах колегії суддів Касаційного цивільного суду, а висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, які брались судом до уваги при вирішенні даного спору.

Оскільки апеляційна скарга позивача не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту а також рішення суду в цій частині не оскаржувалося відповідачем, то колегія суддів у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України не переглядає рішення в цій частині.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду в частині, що оскаржувалося, без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (227 000,00 грн); справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 01 липня 2021 року.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик