Справа № 201/2913/21
Провадження № 2/201/1918/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі : головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Іващенко Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

В провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 23.03.2021р. надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 20.04.2021р. позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін (а.с.№15).

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що 11.09.2020р. між позивачкою та ОСОБА_2 було укладено договір позики, який оформлено розпискою, відповідно до якої відповідачкою було отримано від позивачки грошові кошти у розмірі 1 000 доларів США. У подальшому, 12.09.2020р. між позивачкою та ОСОБА_2 було укладено договір позики, який оформлено розпискою, відповідно до якої відповідачкою було отримано від позивачки грошові кошти у розмірі 2 000 доларів США. Позивачкою прийняті на себе зобов`язання, а саме передача відповідачці грошових коштів виконано в повному обсязі, грошові кошти передані, про що свідчить підпис відповідачки на розписках від 11.09.2020р. та 12.09.2020р.

16.02.2021р. позивачкою на адресу відповідачки було направлено вимогу від 09.02.2021р. про сплату грошових коштів, із зазначенням реквізитів для проведення оплати в повному обсязі, із зазначенням платіжних реквізитів, на які необхідно повернути отримані раніше грошові кошти, впродовж 7 днів з моменту отримання даної вимоги. Дана вимога була отримана відповідачкою 18.02.2021р., згідно з інформації про відстеження поштового відправлення.

Позивачка, посилаючись на ст.ст. 509, 526, 610, 625 ЦК України, просила задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідачки грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США (а.с. №3-5).

Відповідачка позовні вимоги не визнала. 14.05.2021р. відповідачкою подано відзив на позов (а.с. №19-21), в якому відповідачка зазначала, що позовні вимоги не визнає повністю, вважає їх такими, що не відповідають дійсності та законодавству України з огляду на те, що позивачкою зазначено, що 11 та 12 вересня 2020р. між сторонами були укладені договори позики, які оформлені розписками складеними власноруч відповідачкою та відповідно до яких зафіксовано факт отримання о грошових коштів від позивачки. Додані до позовної заяви розписки, в яких зазначено, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 суму 3 000 доларів США, втім без визначення строку повернення зазначеної суми, що виключає можливість та підстави вважати зазначені розписки договорами позики. Крім того, ОСОБА_2 звертала увагу суду на те, що сума у розмірі 3 000 доларів США не була передана за договорами позики, оскільки не має зазначення строку повернення зазначеної суми, а була повернута відповідачці позивачкою в рахунок погашення попереднього займу отриманого від відповідачки позивачкою, як доказ відсутності в подальшому майнових претензій.

У зв`язку з викладеним просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачка 20.05.2021р. подано відповідь на відзив (а.с. № 33-34), де позивачка зауважувала на тому, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. З врахуванням положень ст. 545 ЦК України наявність оригіналу боргової розписки у позивачки без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Доводи відповідачки щодо повернення позивачкою раніше отриманого від відповідачки попереднього займу не підтверджені будь-якими доказами, що в свою чергу спростовує її.

16.06.2021р. позивачка подала суду заяву, в якій підтримала свої позовні вимоги, звертала увагу суду і на її аргументи, які викладені у відзиві на позов. Просила проводити розгляд справи в судовому засідання 16.06.2021р.за її відсутності та без технічної фіксації судового процесу (а.с. № 36).

16.06.2021р. представник відповідачки адвокат Волков Ю.В. (діє за ордером від 11.05.2021р. а.с. № 40) також подав суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи в судовому засідання 16.06.2021р. за його відсутності та без технічної фіксації судового процесу. В цій заяві представник відповідачки зауважував на тому, що у наданих розписках немає вказівки на зобов`язання повернення грошових коштів, отриманих відповідачкою від позивачки, отже просив у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. № 38).

За вищезазначеного, з урахуванням заяв позивачки та представника відповідачки розгляд справи 16.06.2021р. здійснювався у відповідності до положень ст. 223 та ч.2 ст. 247 ЦПК України за відсутності усіх учасників справи та без фіксації судового процесу технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи, зміст заперечень стосовно позовних вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, оглянувши оригінали розписок від 11.09.2020р.та 12.09.2020р., вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

11.09.2020р. ОСОБА_2 було отримано від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 000 (одна тисяча) доларів США, про що відповідачкою власноруч складено розписку (а.с. № 6).

12.09.2020р. ОСОБА_2 було отримано від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2 000 (дві тисячі) доларів США про що відповідачкою власноруч складено розписку (а.с. № 7).

16.02.2021р. позивачкою на адресу відповідачки направлено вимогу, яка датована 09.02.2021р. про сплату грошових коштів із зазначенням платіжних реквізитів для проведення оплати впродовж 7 днів, з моменту отримання даної вимоги (а.с. № 9). Вимога була отримана відповідачкою 18.02.2021р. (а.с. № 10-11), однак повернення грошових коштів ОСОБА_2 не здійснено.

Суд оцінює критично заперечення відповідачки стосовно того, що відсутність визначення строку повернення грошових коштів, та того факту, що дані розписки були складені при поверненні позивачкою попереднього займу отриманого останньою від відповідачки, з огляду на те, що відповідачка не надала суду жодних доказів і не обґрунтувала свої доводи.

Стосовно заперечень проти позову, які додатково зазначив представник відповідачки в заяві до суду від 16.06.2021р., а саме, що у наданих розписках не має вказівки на зобов`язання повернення грошових коштів, отриманих відповідачкою від позивачки, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Оскільки у розписках не встановлено строку повернення боргу, відповідно до положень статті 1049 ЦК України позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це.

Відповідна вимога про повернення боргу (датована 09.02.2021р.) була направлена позивачкою на адресу відповідачки 16.02.2021р. та отримана ОСОБА_2 18.02.2021р., що також підтверджено та не спростовано відповідачкою та її представником у поданих до суду відзиві на позов та заяві від 16.06.2021р. Борг протягом встановленого строку з дня отримання вимоги не повернуто.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Як вбачається з розписок ОСОБА_2 підтверджено факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, дату її отримання (11.09.2020р. в сумі 1 000 доларів США та 12.09.2020р. в сумі 2 000 доларів США), що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, доводить факт отримання відповідачкою грошей у борг.

Також дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.12.2020р. у справі № 499/144/17 (61-8096св19).

Підводячи підсумок вищевикладеному, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, отже підлягають задоволенню в повному обсязі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019р. у справі № 373/2054/16-ц, (провадження № 14-446 цс18) зазначила, що відповідно до ч. 2 статті 533 ЦК України, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Таким чином цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті.

Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню і з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки підлягає стягненню сума боргу за договорами позики від 11.09.2020р. та 12.09.2020р. в загальному розмірі 3 000 доларів США.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦК України та приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, суд вважає, що з відповідачки на користь позивачки слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн (а.с. № 2). У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові втрати, які понесені відповідачкою, відносяться на її рахунок.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 530, 1047, 1048 ЦК України, постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 373/2054/16-ц, постановами Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 та від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по справі по сплаті судового збору у розмірі 908 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Ткаченко Н.В.