Справа № 588/1867/20
№ провадження 2/588/82/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2021 року Тростянецький районний суд Сумської області у складі головуючої судді Щербаченко М.В., за участю секретарів судових засідань Горлянд С.В., Безкоровайної А.С., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 , розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тростянці цивільну справу за позовом ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

У С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача

Представник позивача адвокат Сумцов Є.С. у грудні 2020 року звернувся до суду з указаним позовом, який мотивував тим, що ОСОБА_1 на підставі Ордеру на жиле приміщення №3, виданого виконавчим комітетом Тростянецької міської ради 20.02.1997, надано у постійне користування квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У квартирі також разом з позивачем зареєстрована ОСОБА_3 яка є його колишньою дружиною.

Відповідач з 2008 року не проживає за адресою реєстрації, рухомого, нерухомого майна та особистих речей не має. У 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвали шлюб.

ОСОБА_3 фактично проживає, як відомо позивачу за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідачка добровільно припинити реєстрацію свого місця проживання у вказаній квартирі відмовляється, тому позивач як квартиронаймач вимушений звернутися до суду.

Посилаючись на указані обставини, положення статей 62, 71 ЖК Української РСР, представник позивача просить суд визнати ОСОБА_3 , 1970 року народження, такою що втратила право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідачка у судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що вона є не квартиронаймачем, а її співвласником разом з позивачем та їх двома дітьми, яка набута ними у власність у результаті приватизації, що підтверджується Свідоцтвом про право власності, оригінал якого зберігається у неї. ОСОБА_3 у судовому засіданні вказала, що не проживає у належній їй спірній квартирі вимушено, тому що позивач проживає в ній з іншою жінкою, проте у квартирі зберігаються її речі, з 2008 року вона приходила до квартири до сина, який там проживав. З огляду на викладене, відповідачка вважала, що відсутні підстави для позбавлення її права користування належним їй житлом.

Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників

Ухвалою суду від 16.12.2020 року було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Протокольною ухвалою суду від 12.01.2021 відкладено судовий розгляд у зв`язку з неявкою відповідачки, задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків, витребування письмових доказів.

Представником позивача та відповідачкою 01.02.2021 року подано заяви про приєднання додаткових письмових доказів до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою суду від 01.02.2021 року відкладено судовий розгляду для повторного виклику свідка, задоволено клопотання представника позивача про витребування додаткових письмових доказів.

Фактичні обставини, установлені судом та зміст спірних правовідносин

Судом установлено, що рішенням виконавчого комітету Тростянецької міської ради від 19.02.1997 року №26 позивачу та його членам сім`ї дружині ОСОБА_3 , сину ОСОБА_7 та доньці ОСОБА_8 видано ордер на заселення квартири АДРЕСА_1 (а.с.4, 5).

Сторони з 21.03.1997 року є зареєстрованими у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.9,10).

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого 23.12.1997 року АТЗТ «Тростянецька швейна фабрика «Зоря» квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності у рівних долях квартири АДРЕСА_1 (а.с.45-46).

У матеріалах інвентарної справи, яка зберігається Комунальним підприємством Охтирської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та архітектурно-планувальних робіт» станом на 31.12.2012 реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 відсутня (а.с.61-62).

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме відсутні записи про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру (а.с.36).

Позивач та відповідачка розірвали шлюб 11.02.2009 року (а.с.43).

Згідно з довідкою, виданою головою вуличного комітету ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з дружиною ОСОБА_9 (а.с.11).

З акту обстеження по розгляду щодо встановлення місця проживання від 22.09.2020 встановлено, що ОСОБА_3 на даний час не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).

Допитані в якості свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які є сусідами позивача суду показали, що відповідачка ОСОБА_3 після розірвання шлюбу з позивачем вже понад 10 років не проживає по АДРЕСА_1 .

Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права

Конституцією України передбачено захист права власності та захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Вказані положення кореспондуються з приписами статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, у якій закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Звертаючись до суду із позовом представник позивача посилався на те, що сторони є квартиронаймачамипо АДРЕСА_1 . З огляду на те, що відповідачка не проживає у вказаній квартирі понад установлений статтею 71 ЖК Української РСР шестимісячний строк, на підставі статті 62 указаного Кодексу, є підстави для визнання її в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Проте з огляду на установлені судом обставини, спірні правовідносини не регулюються нормами, на які посилається сторона позивача з огляду на таке.

Як установлено судом на спірну квартиру сторони 23.12.1997 року отримали від органу приватизації - АТЗТ «Тростянецька швейна фабрика «Зоря» Свідоцтво про право власності на житло.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. За громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму (частина 5 статті 5, частина 1 статті 7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

За приписами частини 3 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Відповідно до частини 4 статті 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на квартири, будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України 01.01.2004 року та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже оскільки позивачу, відповідачці та їх дітям на підставі рішення органу приватизації (АТЗТ «Тростянецька швейна фабрика «Зоря») безоплатно на підставі укладеного Договору безоплатної передачі майна АТЗТ «Тростянецька швейна фабрика «Зоря» було передано у спільну часткову власність у рівних долях спірну квартиру, що оформлено видачею 23.12.1997 року Свідоцтво про право власності на житло, у сторін справи та їх дітей 23.12.1997 року виникло право власності на таке житло, що на той час не було пов`язано із його державною реєстрацією.

За таких обставин, доводи представника позивача про те, що оскільки Свідоцтво про право власності на житло не зареєстровано в органі технічної інвентаризації, то право власності на квартиру у сторін не виникло, є помилковим і не ґрунтується на нормах законодавства наведених вище, що діяло на момент виникнення у сторін права власності на спірне житло.

З урахуванням установлених судом обставин, сторони є не квартиронаймачами, а разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Відповідачка не втратила право власності на спірну квартиру в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

Доказів, які б свідчили про припинення права власності ОСОБА_3 на належну їй частку в спірній квартирі в розумінні статей 346, 365 ЦК України не надано, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_12 , оскільки положення статей 62, 71 ЖК Української РСР, частини другої статті 405 ЦК України не поширюються на спірні правовідносини.

Відсутність ОСОБА_3 у квартирі за місцем реєстрації, не свідчать про її відмову від права власності на належну їй частку у спірному нерухомому майні та не є підставою для припинення права користування ним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі № 511/1902/18.

За таких обставин, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_12 є необгрутованим і не підлягає задоволенню.

Висновки суду щодо розподілу судових витрат

Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, позов ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, сума сплаченого ним судового збору не може бути йому компенсована.

На підставі викладеного та керуючись вимогами статей 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Тростянецький районний суд Сумської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 03.03.2021 року.

Суддя М.В. Щербаченко