Дата документу 06.07.2021 Справа № 937/2397/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 937/2397/21
Провадження №22-ц/807/2018/21
Головуючий в 1-й інстанції Міщенко Т.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 квітня 2021 року, постановлену у м. Мелітополь (повний текст ухвали складений 05 квітня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, визнання недійсним права власності на земельну ділянку, визнання дійсним договору дарування земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати: незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012; недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 10.11.2006, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ; недійсним право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.11.2006; дійсним договір дарування земельної ділянки від 25.10.2007, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Свій позов мотивувала тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті її батька ОСОБА_3 відкрилась спадщина, право на яку виникло тільки у неї, та яку вона прийняла в строки, передбачені законодавством. Проте, незважаючи на це, рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20.11.2012 визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 600,14 кв.м. Позивачка вважає, що зазначене рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. На цих підставах просить позов задовольнити.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 квітня 2021 року, відмовлено у відкритті провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, визнання недійсним права власності на земельну ділянку, визнання дійсним договору дарування земельної ділянки.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, матеріали справи повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду процесуального питання.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що підстави для відмови у відкритті провадження у справі відсутні, оскільки позов, що пред`явлений не збігається за суб`єктивним складом та підставами зі справою, що розглянута у 2012 році.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В силу вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 листопада 2012 року рішенням Мелітопольського міськрайонного суду по цивільній справі за № 2-421-2012 договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25.10.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О., зареєстрований в реєстрі за № 4427 визнано недійсним.

Цим же рішенням Мелітопольського міськрайонного суду по цивільній справі за № 2-421-2012 за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку площею 600 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

28 березня 2013 року ухвалою апеляційного суду Запорізької області по справі № 22-ц/778/1684/13 апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року залишена без задоволення, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року без змін.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі у відповідності до положень п.2 ч.1 ст.186 ЦПК України, суд першої інстанції зазначив, що судом вже було прийняте рішення з приводу спору між тими самим сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав, на які вказує позивач, що виключає відкриття провадження у справі.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної частини статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Згідно п. 2 ч. 1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Відповідно до наведеної норми суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі, в якій одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Відсутність хоча б однієї з наведених складових не дає суду підстави відмовляти у відкритті провадження у справі.

Необхідність застосування вказаної норми зумовлена неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову.

Суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті провадження у справі, враховуючи відсутність у матеріалах справи навіть копії рішення на, яке є посилання в оскаржуваній ухвалі, як на процесуальний документ ухвалений між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Крім того, за текстом ухвали не проаналізовано суб`єктивний склад учасників справи, що розглядається та справи, за якою закінчено провадження; не зазначено, які саме вимоги вже вирішено у іншому провадженні, чи збігається предмет та підстави позову, враховуючи весь перелік заявлених вимог у цій справі.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За викладених обставин доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає обґрунтованими та достатніми для скасування постановленої у справі ухвали, з огляду на положення пункту 4 частини 1 ст. 379 ЦПК України, із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 квітня 2021 року у цій справі у цій справі скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду процесуального питання.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 08 липня 2021 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков