ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5531/21 Справа № 185/4171/20 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу рухомого майна (автотранспорту), -

в с т а н о в и л а:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу рухомого майна (автотранспорту), мотивуючи тим, що водій транспортної компанії ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_4 20 листопада 2013 року, перебуваючи у нетверезому стані, керуючи технічно справним автобусом марки Кароса-735, грубо порушив вимоги п.п.1.3,1.5,2.3 б) та 12.3 Правил дорожнього руху України та скоїв наїзд на пішохода, його єдиного сина ОСОБА_5 , який від отриманих тяжких тілесних ушкоджень помер.

Вказував, що вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2014 року водій ОСОБА_4 визнаний винним у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Зазначав, що через відсутність згоди ОСОБА_2 відшкодувати матеріальні витрати у зв`язку з похованням сина та моральну шкоду, він та його дружина вимушені були звернутись до суду та 17 серпня 2015 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області виніс рішення, яким стягнув з ФОП ОСОБА_2 на його користь та на користь його дружини у відшкодування завданої їм моральної шкоди по 200 000 грн.

Посилаючись на те, що з метою уникнення відповідальності між відповідачами, які є батьком та донькою, укладено фіктивні договори купівлі-продажу автобусів, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсними договори купівліпродажу, укладені за допомогою довідокрахунків між ОСОБА_2 та його донькою ОСОБА_3 з відчуження майна: а) автобуса IKARUS-366, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі НОМЕР_2 , за довідкоюрахунком ААЕ №244621, виданою 13 серпня 2015 року ТОВ «Автоскай»; б) автобуса KAROSA-734, 1988 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , шасі НОМЕР_4 , за довідкоюрахунком ААЕ №348398, виданою 15 вересня 2015 року ТОВ «Автоскай».

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги той факт, що оспорювані ним правочини є фіктивними та вчинені були лише з метою уникнення відповідальності з виконання рішення суду по відшкодуванню моральної шкоди.

28 травня 2021 року відповідачі надали відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначали, що ознаки фіктивності оспорюваних правочинів це лише припущення позивача, які нічим не підтверджені. Зазначали, що частина коштів вже відшкодована. Разом з тим, наполягали на тому, що позивач пропустив строк позовної давності, який і просили застосувати.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 13 серпня 2015 року та 15 вересня 2015 року ОСОБА_2 відчужено на користь ОСОБА_3 два автотранспортні засоби: автобус IKARUS-366, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі НОМЕР_2 , та автобус KAROSA-734, 1988 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , шасі НОМЕР_4 , що підтверджено у судовому засіданні копіями довідкирахунку ААЕ №244621 та довідкирахунку ААЕ №348398 відповідно.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_6 до ФОП ОСОБА_2 , ПАТ "Українська страхова компанія "Гарант-Авто", третя особа - ОСОБА_4 , про відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок вчинення злочину, задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 000 грн. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 000 грн.

Судом першої інстанції також установлено, що відповідач ОСОБА_2 виконує свої зобов`язання по відшкодуванню шкоди позивачу та наразі відшкодував значну частину суми.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив того, що обставини, встановлені судом, вказують на відсутність намірів відповідача приховати своє майно від стягувача, а вчинені ним угоди про перереєстрацію двох належних йому автобусів, слід розцінювати як укладену відповідно до сімейних обставин. Через недоведеність заявлених позовних вимог заяву про застосування строку позовної давності до уваги не прийняв.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників;свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі №306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) не відступила від цих висновків та зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18 (провадження №61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач є батьком ОСОБА_5 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок наїзду на нього автобуса марки "Кароса 735", з реєстраційним номером НОМЕР_5 , під керуванням водія ОСОБА_4 .

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2014 року, який залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2014 року, водій ОСОБА_4 визнаний винним за ч.2 ст.286 КК України і йому призначено відповідне покарання. Водій ОСОБА_4 знаходився в трудових правовідносинах з ФОП ОСОБА_2 . Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_6 до ФОП ОСОБА_2 , ПАТ "Українська страхова компанія "Гарант-Авто", третя особа - ОСОБА_4 , про відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок вчинення злочину, задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 000 грн. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 000 грн.

Саме після звернення з цивільним позовом про відшкодування моральної шкоди між відповідачами, які є батьком та донькою, були укладені спірні договору купівлі- продажу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили.

Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги пояснення учасників справи, колегія суддів вважає позовні вимоги обґрунтованими, втім вони не можуть бути задоволені у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч.3 ст.267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

З матеріалів справи вбачається, що 24 лютого 2021 року, тобто до ухвалення судом першої інстанції рішення, відповідачі подали заяву про застосування строків позовної давності (а.с.77).

З врахуванням того, що позивачу достеменно було відомо про факт укладення оспорюваних ним правочинів (а отже і про порушення його прав) ще у лютому 2017 року, після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, які містили дані про правочини. 30 березня 2017 року та 04 травня 2017 року позивач подавав заяви, в яких вказував на те, що йому відомо про здійснення відповідачем ОСОБА_2 відчуження майна, а з даним позовом він звернувся лише 22 червня 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу рухомого майна (автотранспорту) відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.