Справа № 466/8535/19 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/811/366/20 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я., розглянувши в порядку письмового провадженняцивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 16 грудня 2019 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «ВЕЛЛФІН» звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в розмірі 40482 грн. 62 коп., з яких станом на 08.10.2019 року: 950 грн. основний борг; 19912 грн. 27 коп. заборгованість за процентами; 19620 грн. 35 коп. заборгованість за простроченими процентами.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ТОВ «ВЕЛЛФІН» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності. Порядок отримання та надання позики регламентується Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН», які розміщені на офіційному веб-сайті товариства https://creditup.com.ua (надалі Правила).

12.09.2016 року відповідач, у встановленому п.п. 4.1, 4.2. Правил порядку, оформила заявку для отримання позики, на підставі якої між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем було укладено договір позики №72241, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 950 грн. строком на 30 днів зі сплатою процентів за користування кредитом.

Реєстрація відповідача на сайті ТОВ «ВЕЛЛФІН», подання відповідачем заповненої заявки на отримання позики та її підтвердження ТОВ «ВЕЛЛФІН» у передбачений Правилами спосіб, вчинення відповідних дій щодо отримання позики, свідчить про те, що відповідач підтвердила свою згоду з усіма істотними умовами отримання позики, а укладений та підписаний між сторонами договір в електронній формі, в силу приписів ст.ст. 6, 627 ЦК України, ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що прирівнюється до договору у письмовій формі.

Відповідач належним чином не виконувала умови договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку позивач просив стягнути в судовому порядку.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржило ТОВ «ВЕЛЛФІН», просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що з відповідачем було укладено договір позики в електронній формі, за яким відповідач отримала грошові кошти в сумі 950 грн., шляхом перерахунку на її картковий рахунок, що підтверджено повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 30.09.2019 року, а відтак, позивач свої зобов`язання за договором виконав.

Наголошує, що порядок укладення договору позики врегульовано Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН», які розміщені на офіційному веб-сайті товариства, та Законом України «Про електронну комерцію», з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а не електронного цифрового підпису, як безпідставно вказує суд в оскаржуваному рішенні.

Зазначає, що електронний цифровий підпис є лише одним із трьох можливих шляхів укладення договорів відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» поряд з електронним підписом одноразовим ідентифікатором та аналогом власноручного підпису, тому посилання суду на норми Закону України «Про електронний цифровий підпис», враховуючи, що при укладенні договорів на сайті ТОВ «ВЕЛЛФІН» застосовується інший механізм підписання договорів, шляхом використання одноразового ідентифікатору, є порушенням норм матеріального права.

Виходячи з приписів Закону України «Про електронну комерцію», Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН», укладення електронного договору позики з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором не потребує наявності сертифікації ключа ЕЦП.

Апелянт вказує на те, що відповідач, підписавши договір позики, погодилась повністю з усіма його умовами, а тому зобов`язана була їх виконувати поза межами строку кредитування, незалежно від спливу строку на умовах, що чітко визначені в розділі 1 договору позики, які погоджені та підписані обома сторонами.

Зазначає, що на підтвердження заявлених вимог позивачем надано достатньо доказів для задоволення позовних вимог, однак суд не дав цим доказам належної правової оцінки.

Згідно з первинним протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Львівського апеляційного суду від 30.01.2020 року, для розгляду даної справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Курій Н.М., суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.

Ухвалою судді-доповідача Курій Н.М. від 04.03.2020 року відкрито апеляційне провадження в даній справі і вирішено розглядати апеляційну скаргу ТОВ «ВЕЛЛФІН» без повідомлення учасників справи відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України.

Ухвалою колегії суддів у названому вище складі від 13.03.2020 року справу призначено до розгляду в апеляційному суді на 19.05.2020 року без повідомлення учасників справи відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України.

Ухвалою колегії суддів у названому вище складі від 19.05.2020 року розгляд справи відкладено на 30.06.2020 року та запропоновано позивачу надати детальний розрахунок спірної заборгованості.

Разом з тим, ухвали про призначення справи до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи колегією суддів у вказаному складі не приймалось.

У зв`язку із звільненням судді ОСОБА_2 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, в результаті якого, згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справи від 27.07.2020 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) визначено суддю Бойко С.М.

Справу призначено до розгляду на 09.02.2021 року.

Ухвали про призначення справи до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи колегією суддів у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я. не приймалось, відтак, порядок розгляду справи, визначений ухвалою про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, не змінювався.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, та у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Мельничук О.Я. в період з 16 по 27 лютого 2021 року, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 09.02.2021 року, є дата складення повного судового рішення 01.03.2021 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не підтверджено факту укладення між ним та відповідачем договору позики і не доведено факту надання відповідачу позики на умовах, вказаних у договорі.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 12.09.2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 було укладено договір позики №72241, відповідно до умов якого, позикодавець зобов`язується надати позичальникові на умовах, що передбачені даним договором, грошові кошти в позику в сумі 950 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою зазначені у п.1.5. цього договору.

Пунктами 1.2.-1.4. договору позики №72241 від 12.09.2016 року передбачено, що строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Позика надається строком на 30 днів. Дата перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладання договору позики між позичальником і позикодавцем.

Відповідно до п.1.5. та п.1.6. договору позики №72241 від 12.09.2016 року, нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов: 1,9% від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою; 1,9% від суми позики щоденно, починаючи з другого дня в межах строку, зазначеного в п.1.2 цього договору; 3,8% від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в п. 1.2 цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

У разі повернення суми позики та сплати процентів за користування позикою протягом 3 днів після закінчення строку, визначеного п. 1.2 цього договору позики, нарахування процентів у розмірі 3,8% від суми позики, що не була повернута своєчасно, не проводиться, в іншому випадку, проценти нараховуються відповідно до умов п. 1.5 цього договору.

Пунктом 3.1. договору позики передбачено, що позичальник зобов`язаний здійснювати повернення позики та нарахованих процентів на умовах, встановлених цим договором. Сторони досягли згоди у тому, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до графіку розрахунків.

В розділі 8 договору позики «Реквізити та підписи сторін» зазначено, що цей договір підписано за допомогою електронного підпису.

Позивачем в прядку, встановленому п. 1.4 договору позики, на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики в розмірі 950 грн., що підтверджується повідомленням від 30.09.2019 року ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів, згідно договору про організацію переказу грошових коштів №ВП-180516-3 від 18.05.2016 року.

Підставами позовних вимог ТОВ «ВЕЛЛФІН» є неналежне виконання ОСОБА_1 умов договору позики, укладеного в електронній формі шляхом направлення заявки для отримання позики та отримання грошових коштів від ТОВ «ВЕЛЛФІН» у вигляді позики на платіжну картку, які вона не повернула у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до положень ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» №675-VIII від 03 вересня 2015 року (далі - Закон), який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У ст. 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ст. 11 Закону, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеному у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону).

Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1 статті 3 Закону.

Таким чином, 12.09.2016 року ОСОБА_1 , оформивши на сайті ТОВ «ВЕЛЛФІН» заявку для отримання позики у розмірі 950 грн. на строк 30 днів, шляхом заповнення всіх полів заявки із зазначенням даних банківської картки, на яку просила перерахувати кошти, що підтверджується роздруківкою заявки з офіційного веб-сайта ТОВ «ВЕЛЛФІН» https://creditup.com.ua. (а.с.27-33), погодилася з умовами договору позики, оформленому сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Прийнявши позитивне рішення ТОВ «ВЕЛЛФІН» 12.09.2016 року через ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», з яким у позивача укладено договір про організацію переказу грошових коштів № ВП-180516-3, здійснило переказ 950,00 грн. на платіжну картку ОСОБА_1 (а.с.44).

Отже, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики.

У п. 3.1 Договору позики сторони погодили, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься відповідно до графіку розрахунків (а.с. 36).

Згідно визначеного сторонами графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики, повернення позики здійснюється позичальником одним платежем 12.10.2016 року в сумі 1503 грн. 45 коп., з яких сума по договору 950 грн., сплата процентів за користування позикою за період з 12 вересня по 12 жовтня 2016 року 553 грн. 45 коп.

Згідно довідки про заборгованість за договором №72241 від 12.09.2016 року, станом на 08.10.2019 року загальна сума заборгованості позичальника перед позикодавцем за вказаним договором позики зі всіма нарахованими процентами становить 40482 грн. 62 коп. та складається з: 950 грн. основного боргу, 19912 грн. 27 коп. заборгованості за процентами, 19620 грн. 35 коп. заборгованості за простроченими процентами.

Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Перевіривши матеріали справи, з урахування вищенаведеного, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_1 взяті не себе зобов`язання не виконала, у передбачений в договорі строк кошти (суму позики) та нараховані проценти за користування позикою не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики 950 грн. та процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 12.09.2016 року по 12.10.2016 року в сумі 553 грн. 45 коп.

Перевіряючи вимогу позивача в частині стягнення заборгованості за процентами та заборгованості за простроченими процентами за період з 13.10.2016 року по 08.10.2019 року, колегія суддів виходить з наступного.

За положеннями статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, провадження №4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, провадження №14-318цс18.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного між сторонами договору позики №72241 від 12.09.2016 року ТОВ «ВЕЛЛФІН» надало позичальнику суму позики, а остання зобов`язувалася повернути надану позику у повному обсязі 12.10.2016 року.

Таким чином, позикодавець ТОВ «ВЕЛЛФІН», відповідно до статті 1048 ЦК України, має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 12.10.2016 року. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому заявлена позикодавцем ТОВ «ВЕЛЛФІН» вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості за процентами та заборгованості за простроченими процентами за користування позикою за період з 13.10.2016 року по 08.10.2019 року є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позову, а саме: про стягнення з ОСОБА_1 950 грн. суми позики та процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 12.09.2016 року по 12.10.2016 року в розмірі 553 грн. 45 коп., що сумарно становить 1503 грн. 45 коп., в задоволенні іншої частини позовних вимог ТОВ «ВЕЛЛФІН» необхідно відмовити.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог ТОВ «ВЕЛЛФІН» (3,7%) за наслідками розгляду його апеляційної скарги, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягають стягненню з відповідача в розмірі 177 грн. 69 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у користь товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (м.Київ, вул.Героїв Севастополя, 48, ) заборгованість за договором позики №72241 від 12.09.2016 року в розмірі 1503 гривень 45 копійок, з яких: 950 гривень заборгованість за позикою, 553 гривень 45 копійок заборгованість по процентам за користування позикою.

В задоволенні решти позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у користь товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (м.Київ, вул.Героїв Севастополя, 48, ) судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 177 гривень 69 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 01 березня 2021 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Ванівський О.М.

Мельничук О.Я.