Провадження № 22-ц/812/1344/21 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2021 року м. Миколаїв

справа № 468/332/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Біляєвою В.М.

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба», третя особа: ОСОБА_2 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та відшкодування шкоди

за апеляційною скаргою

сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба»

на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області, ухвалене 14 травня 2021 року суддею Муруговим В.В. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 19 травня 2021 року),

У С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба» (далі - СТОВ «Дружба») про повернення належної їй земельної ділянки та відшкодування шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки.

Позивачка зазначала, що є власником земельної ділянки площею 5,62 га, кадастровий номер :02:000:0115, сільськогосподарського призначення, розташованої в межах Баштанської об`єднаної територіальної громади (Плющівської сільської ради) Баштанського району Миколаївської області, на яку нею 10 січня 2019 року укладено договір оренди з орендарем ОСОБА_2 . У зв`язку з цим, 7 вересня 2018 року вона повідомила СТОВ «Дружба» про звільнення земельної ділянки після збирання урожаю. 10 серпня 2020 року встановлено межі ділянки в натурі (на місцевості). Проте відповідач знищив межові знаки та засіяв ділянку сільськогосподарськими культурами, тим самим вчинив самовільне зайняття належної їй земельної ділянки, за що винні особи притягнуті до адміністративної відповідальності. Розмір шкоди, завданої самовільним зайняттям належної позивачу земельної ділянки, становить 17 006,12 грн.

Посилаючись на порушення права власності на землю, ОСОБА_1 просила зобов`язати СТОВ «Дружба» повернути належну їй земельну ділянку зі складенням акту прийому-передачі, стягнути з товариства 17006 грн. заподіяної шкоди та судові витрати, в тому числі на правничу допомогу.

У відзиві на позовну заяву керівник СТОВ «Дружба» позов не визнав та зазначав, що користується спірною ділянкою на підставі домовленості з ОСОБА_1 (у групі з іншими власниками) від 5 вересня 2012 року про обмін спірної земельної ділянки на рівнозначну ділянку на полі №ІІІ польової сівозміни, що перебуває у користуванні товариства, для зручності при обробленні земельного масиву. Протягом всього часу ОСОБА_1 користувалась ділянкою на полі №ІІІ, здавала її в оренду та отримувала орендну плату. Жодних повідомлень від ОСОБА_1 про звільнення ділянки товариство не отримувало.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 наголошувала на тому, що вказані відповідачем обставини не впливають на самовільний характер користування спірною ділянкою товариством, а саме відсутність у СТОВ «Дружба» правових підстав використовувати землю, порушення вимог статті 37-1 ЗК, статті 8-2 Закону «Про оренду землі», знищення межових знаків тощо. До того ж незаконні дії по утриманню ділянки перешкоджають їй у виконанні зобов`язань за договором оренди, укладеним з ОСОБА_2 у січні 2019 року.

У запереченні на відповідь керівник СТОВ «Дружба» дав оцінку доводам, викладеним у відповіді, вважав поведінку позивачки недобропорядною та підкреслив відсутність підстав вважати, що користування ділянкою є самовільним.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 14 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволений частково. Зобов`язано СТОВ «Дружба» повернути земельну ділянку площею 5,62 га, кадастровий номер :02:000:0115, що розташована на території Баштанської об`єднаної територіальної громади (Плющівської сільської ради) Баштанського району Миколаївської області, власнику ОСОБА_1 . У задоволенні вимог про відшкодуванні майнової шкоди відмовлено. Розподілені судові витрати, в тому числі на користь позивачки стягнуто 21 787 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом встановлено як факт користування СТОВ «Дружба» земельною ділянкою, що належить позивачці, так і самовільний характер таких дій через відсутність у відповідача правовстановлюючого документу (рішення відповідного органу або належно укладеного правочину). Водночас, з 2012 року ОСОБА_1 отримувала дохід у вигляді орендної плати за ділянку, якою користувалась внаслідок обміну, а тому не довела факт заподіяння їх майнової шкоди.

В апеляційній скарзі СТОВ «Дружба» просило рішення скасувати та ухвалити нове рішення. Апелянт посилався на те, що суд не повно встановив обставини справи, не допитав свідків, не відклав розгляд справи до вирішення правомірності притягнення до адміністративної відповідальності посадових осіб товариства за самовільне зайняття ділянки та знищення межових знаків. До того ж, встановивши факт обміну ділянками, суд не дав оцінку тому факту, що товариство користується ділянкою позивачки з її дозволу. Крім того, апелянт вважав безпідставно завищеними і витрати позивача на правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , діючи через представника, вважала доводи апелянта про неповне встановлення судом обставин справи надуманими, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розгляд справи апеляційним судом проведено за участі представника позивача адвоката Кур`ян В.В. та представника відповідача - ОСОБА_3 .

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає лише частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Спір між сторонами виник у сфері земельних правовідносин щодо реалізації права власності та право користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення та регулюється нормами цивільного та земельного законодавства.

Так, відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із статтею 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За правилами статті 212 ЗК самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Самовільним зайняттям земельної ділянки вважаються будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду), або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними (стаття 1 Закону «Про державний контроль за використанням та охороною земель»).

Отже, користування земельною ділянкою не буде вважатись самовільним лише за умови, що ділянка передана в користування на підставі відповідного правочину або у інший передбачений законом спосіб, і таке право зареєстроване у встановленому законом порядку.

За встановленим фактом самовільного (без належного правовстановлюючого документу) користування землею, захист права власника, не позбавленого права володіння земельною ділянкою, здійснюється шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року (справа №504/2864/13ц) від 12 червня 2019 року (справа №487/10128/14ц) та інш.

Особливості використання та розпорядження земельними ділянками, розташованими у масиві земель сільськогосподарського призначення, передбачено статтею 37-1 ЗК.

Так, відповідно до цієї норми власники земельних ділянок усіх форм власності, розташованих у масиві земель сільськогосподарського призначення, можуть обмінюватися такими земельними ділянками.

Правилами цієї норми передбачено, поряд з іншим, що такий обмін здійснюється шляхом взаємного укладання між ними договорів оренди, суборенди відповідних ділянок.

Особа, якій належить право користування істотною частиною масиву земель сільськогосподарського призначення, має право орендувати інші земельні ділянки сільськогосподарського призначення, що розташовані у такому масиві, а у разі якщо інші земельні ділянки перебувають в оренді, - на одержання їх у суборенду, за умови передачі їх власнику (орендарю) у користування (оренда, суборенда) іншої земельної ділянки, розташованої у цьому ж масиві, на такий самий строк та на таких самих умовах, якщо внаслідок черезсмужжя невикористання таких земельних ділянок створює перешкоди у раціональному використанні земельних ділянок, що перебувають у користуванні цієї особи. Право оренди землі набувається в порядку, встановленому Законом України "Про оренду землі" (частина 4 статті 37-1 ЗК).

Особливості набуття і реалізації права оренди на земельні ділянки, розташовані у масиві земель сільськогосподарського призначення урегульовані статтею 8-2 Закону «Про оренду землі».

Для укладення договору оренди (суборенди) в порядку обміну правами користування земельними ділянками особа, якій належить право користування істотною частиною масиву земель сільськогосподарського призначення, письмово звертається до другої сторони з пропозицією укласти договір оренди (суборенди) (частина 10).

Отже, користувач чужої земельної ділянки, яка отримана в порядку обміну за узгодженням з її власником, є належним лише тоді, коли такий обмін оформлений відповідними договорами (оренди, суборенди тощо), зареєстрованими в установленому порядку.

З матеріалів справи вбачається, ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки площею 5,62 га, кадастровий номер :02:000:0115, що розташована на території Баштанської об`єднаної територіальної громади (Плющівської сільської ради) Баштанського району Миколаївської області (а.с.13).

5 вересня 2012 року для зручного користування земельними ділянками ОСОБА_1 , як власниця земельної ділянки площею 5,62 га на полі №VІ грунтозахисної сівозміни богар, отримала від СТОВ «Дружба» у користування земельну ділянку площею 5,62 га в одному польовому масиві на полі №ІІІ польової сівозміни богар. Сторонами складено та підписано акт передачі земельних ділянок (а.с.54).

Правочинів у передбаченій законом формі щодо спірної ділянки (оренди, суборенди) між сторонами не укладалось

10 січня 2019 року між ОСОБА_1 , як орендодавцем, та ОСОБА_2 , як орендарем укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0115, який було зареєстровано у державному реєстрі 6 червня 2019 року (а.с.13, 17-18).

Факт користування товариством земельною ділянкою з кадастровим номером :02:000:0115 установлено актами перевірок дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельна ділянка від 2 жовтня 2020 року, актом обстеження земельної ділянки Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській обласні (а.с.23, 25, 77-83).

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції вірно виходив з того, що, незважаючи на узгодження між товариством та власником обміну права користування земельними ділянками на полі VІ та полі ІІІ у 2012 році, СТОВ «Дружба» не набуло право належного землекористувача, оскільки сторони не уклали правочин у передбаченому законом порядку та не здійснили його державну реєстрацію.

Оскільки користування земельною ділянкою відповідачем має ознаки самовільного, ця ділянка має бути повернута власниці ОСОБА_1 на її вимогу.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам статті 391 ЦК, статтям 212 та 37-1 ЗК, а також статті 8-2 Закону «Про оренду землі».

Судове рішення в частині відмови у відшкодуванні майнової шкоди сторони не оскаржували.

Посилання апелянта на те, що суд дав невірну оцінку підставам користування товариством спірною ділянкою з 2012 року та не мав підстав вважати користування самовільним, пов`язані з невірним тлумаченням поняття «самовільне», яке закон пов`язує з фактом відсутності правовстановлюючого документу на право користування, а не з узгодженістю або неузгодженістю користування між сторонами.

Не має вирішального значення і правомірність притягнення посадових та інших осіб до адміністративної відповідальності за порушення земельного законодавства, на що посилається апелянт. Наявність або відсутність в діях цих осіб складу адміністративного правопорушення не вплине на умови, з якими закон пов`язує обов`язок повернути землю належному власнику/користувачу.

Інші обставини, на які посилається апелянт, були предметом судового дослідження і висновки щодо них викладені у мотивувальній частині судового рішення.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм земельного та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення по суті спору.

.

Разом з тим, не можна погодитись з висновками суду про розмір відшкодування витрат на правничу допомогу.

Так, відповідно до частини 1 статті 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до частини 4 статті 137 ЦПК розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Правилами частини 2 статті 141 ЦПК передбачено, що у разі часткового задоволення позову, витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно задоволеним вимогам.

Позивачкою заявлені дві вимоги майнового характеру, одна з яких задоволена судом.

Вимоги про повернення земельної ділянки та стягнення майнової шкоди є різними за змістом та характером, а тому принципу пропорційності не буде відповідати вартість земельної ділянки (90%) та відповідне їй відшкодування витрат.

Апеляційний суд також враховує невелику складність справи, дійсність та необхідність виконаних адвокатом робіт.

За цих обставин пропорційним відшкодуванням суд вважає присудження відповідачеві половини витрат позивачки на правничу допомогу, заявлених у суді першої інстанції, а саме 12100 грн.

За таким же критерієм апеляційний суд визначає відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, яка заявлена представником позивача в розмірі 19760 грн. за 7, 5 год. витраченого адвокатом часу (витрати на підготовку відзиву на апеляційну скаргу -7 год. та участь у судовому засіданні апеляційного суду 0,5 год.)

При цьому апеляційний суд враховує характер виконаних дій на стадії апеляційного оскарження, участь цього ж представника в суді першої інстанції, необхідність таких витрат, розумність їх розміру, а тому вважає, що пропорційним відшкодуванням витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції є 3000 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 374, 375, 376 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба» задовольнити частково.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 14 травня 2021 року змінити в частині відшкодування витрат на професійну (правничу) допомогу, зменшивши стягнення з СТОВ «Дружба» на користь ОСОБА_1 з 21 787 грн. до 12 100 грн.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Стягнути з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба» на користь ОСОБА_1 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

повну постанову складено 16 липня 2021 року.