ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/2722/20 Провадження № 2/636/24/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

06 липня 2021 року Чугуївський міський суд Харківської області

у складі: головуючого - судді Гуменного З.І.,

секретаря судового засідання Шикової К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Сіухін Ігор Іванович, Старопокровська сільська рада Чугуївського району Харківської області, про визнання недійсним положень договору купівлі-продажу частки житлового будинку, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним положень п. п. 2 та 3 договору купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку від 29.08.2014, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в частині відчуження гаражу, позначеного літ. «Ж».

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для будівництва і обслуговування господарчих будівель і споруд та житлового будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Вона звернулась до суб`єкта підприємницької діяльності та замовила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд. Під час підготовки технічної документації із землеустрою було погоджено межі земельної ділянки із сусідами. На час погодження меж земельної ділянки власником 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , була відповідач ОСОБА_3 . В акті погодження меж земельної ділянки межа між земельною ділянкою ОСОБА_1 та ділянкою ОСОБА_3 остання погодила й не заперечувала розмір земельної ділянки, яка виділяється позивачу у приватну власність. 26 листопада 2014 року рішенням Старопокровської сільської ради Чугуївського району Харківської області було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови в АДРЕСА_1 , передано позивачу у приватну власність земельну ділянку площею 0,1436 га, кадастровим номером :00:000:0095 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд із земель житлової та громадської забудови в АДРЕСА_1 . 29.08.2014 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку. Земельна ділянка, на якій знаходяться споруди, що продавались разом із житловим будинком, не була виділена ОСОБА_3 у власність чи користування. В акті погодження меж земельної ділянки межа між земельною ділянкою позивача та ділянкою ОСОБА_3 позначена прямою (без виступів) лінією, ОСОБА_3 не мала жодних спірних питань і претензій щодо того, що гараж розташований на земельній ділянці (кадастровий номер :00:000:0095), яка була виділена у приватну власність позивача, і поставила свій підпис в акті погодження меж. Більше того, гараж, який зазначений у договорі купівлі продажу, був збудований у 1980 році родичами позивача, а не ОСОБА_3 . На час процесу приватизації земельної ділянки (кадастровий номер :00:000:0095) позивачем, так і на час укладання договору купівлі - продажу 1/2 частину будинку від 28.09.2014 між відповідачами, цей гараж був зруйнований, від нього залишився лише фундамент та ворота. 19.08.2014 КП «Чугуївське міжміське БТІ» виготовило технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , де на плані земельної ділянки відсутній спірний гараж, про який йдеться в позові, бо фактично його не існує. Так само і в кадастровому плані у техдокументації із землеустрою ділянки позивача вбачається, що на межі земельних ділянок позивача та ОСОБА_3 (попереднього власника домоволодіння, що придбала ОСОБА_2 із усіма спорудами) взагалі немає жодних будівель та споруд (забудованих земель). Тому вважає, що положення договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку відносно відчуження ОСОБА_3 ОСОБА_2 гаража (позначеного літерою «Ж»), безпосередньо порушують її права, адже, посилаючись на положення договору купівлі продажу Ѕ частки житлового будинку, ОСОБА_2 вважає своєю власністю земельну ділянку під цим гаражем і намагається позбавити права власності позивача на земельну ділянку (кадастровий номер :00:000:0095), яку позивач отримала в законному порядку.

Відповідач ОСОБА_4 надала відзив на позов, в якому просила в задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача на її користь понесені судові витрати, посилаючись на те, що в позовній заяві ОСОБА_1 не зазначено, чи було порушене її цивільне право або законний інтерес саме відповідачами, чому воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним, в чому полягає таке порушення. Також вказувала, що на момент погодження меж земельної ділянки власником Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_2 уже була ОСОБА_2 . Однак не зважаючи на це, позивач чомусь погоджувала межі земельної ділянки з невідомою ОСОБА_5 особою. До того ж договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено 29.08.2014, тоді як земельна ділянка була передана у власність позивачки 26.11.2014. Згідно матеріалів інвентаризаційної справи, гараж відноситься до даного будинку з 1991 року, тому посилання позивачки на те, що гараж був побудований її родичами, нічим не підтверджується.

Позивач ОСОБА_1 надала відповідь на відзив, в якому просила задовольнити позовні вимоги, вказувала, що земельна ділянка, на якій знаходяться споруди, які продавались разом із житловим будинком, не була виділена ОСОБА_3 у власність чи користування, земельній ділянці, на якій розташовувались всі будівлі і споруди, не було присвоєно кадастровий номер. Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України, кадастровий номер земельної ділянки є істотною умовою договору про набуття права власності на будинок, будівлю або споруду, які знаходяться на цій земельній ділянці. Таким чином, при вчиненні нотаріальних дій нотаріус повинен встановити факт відсутності підстав для відмови у вчиненні таких дій, що у даному випадку полягає у тому, що подані документи не відповідають вимогам, встановленим законодавством. За таких обставин, враховуючи вищевказані обставини справи, та приймаючи до уваги той факт, що при укладанні договору купівлі-продажу 29.08.2014 було порушення істотних умов, які встановлені Законом щодо цього виду договору, у зв`язку з цим вважає за доцільне визнати недійсним положення п. п. 2 та 3 договору купівлі-продажу від 29.08.2014 Ѕ частки житлового будинку.

Представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Биченко А.О. надані письмові заперечення, в яких він просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки ні в позовній заяві, ні у відповіді на відзив позивачем не зазначено, чим саме порушено її цивільне право чи законний інтерес ОСОБА_2 , чому воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним і в чому саме полягає таке порушення.

Сторони у судове засідання не з`явилися. Представник позивача - адвокат Тарусіна Я,М надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позов підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Биченко А.О. надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій у задоволенні позову просив відмовити. Відповідач ОСОБА_6 про дату та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, які знаходяться в матеріалах справи, причини неявки суду не повідомила, та через оголошення на веб-сайті суду офіційної сторінки Судова влада України, письмові заперечення проти позову з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються, не надала. Треті особи: приватний нотаріус Сіухін І.І. та представник Старопокровської сільської ради Чугуївського району Харківської області надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, просили винести рішення на розсуд суду.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші).

Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_3 не подала відзив, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення.

Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України.

Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи у межах наданих доказів, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Старопокровської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 28.07.2014 ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виділеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд і складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку у АДРЕСА_1 (а.с. 10). Відповідно до акту погодження меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , в результаті погодження спірних меж земельної ділянки було встановлено, що спірних питань та претензій з боку суміжних землекористувачів (землевласників) немає, акт складено в присутності та за підписами представників суміжних землекористувань: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 (а.с. 11). 26.11.2014 винесено рішення про передачу у власність ділянки із земель житлової та громадської забудови ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд (а.с. 20).

Згідно договору купівлі-продажу від 29.08.2014, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 придбала Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , до якого входить спірний гараж позначений у цьому договорі літ. Ж (а.с. 16).

До того ж, попередній власник ОСОБА_3 22.08.2012 придбала у ОСОБА_10 домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , до складу якого входить спірний гараж літ. «Ж» (а.с. 75). Спірний гараж входив до складу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , згідно наданої копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.11.2007, договору дарування частки житлового будинку від 13.03.2008 та договору купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку від 30.01.2009 (а.с. 77, 78). Тобто, спірний гараж існував документально з 2007 року. Крім того, згідно матеріалів інвентаризаційної справи, копія якої надана відповідачем, гараж відноситься до даного будинку з 1990 року та вказаний побудованим у 1981 році (а.с. 81-84), тому посилання позивачки на те, що гараж був побудований її родичами, нічим не підтверджується.

Позивач посилається на те, що на час погодження меж земельної ділянки власником Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_2 була ОСОБА_3 , однак в наданому позивачем акті погодження меж відсутня дата його складання, тому суд позбавлений можливості встановити, хто був власником земельної ділянки на момент погодження її меж.

Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно положень ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Таким чином, право власності на майно, яке має власник, може бути придбане іншою особою на підставі договору купівлі-продажу, міни, дарування та/або іншого договору про відчуження майна.

Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» констатує факт того, що відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Враховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням встановленого, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки вимоги позивача є необґрунтованими на законі та не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, оскільки в задоволені позову відмовлено, судовий збір не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

У відзиві на позов відповідач просила стягнути з позивача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн. та орієнтовано понесені витрати у зв`язку з розглядом справи у розмірі 8000,00 грн. Однак відповідачем надано лише ордер на надання правничої (правової) допомоги, укладений між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Биченком А.О., а будь яких доказів щодо сплати витрат та розрахунок цих витрат не надано, тому у суду відсутні підстави для стягнення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 16, 203, 215, 328, 334 ЦК України, ст. 4, 6, 10, 12, 13, 81-83, 141, 247, 263-264 268, 280-283, 354 ЦПК України, суд-

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Сіухін Ігор Іванович, Старопокровська сільська рада Чугуївського району Харківської області, про визнання недійсними положень п. п. 2 та 3 договору купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку від 29.08.2014, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в частині відчуження гаражу, позначеного літ. «Ж», та стягнення судових витрат відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя -

Повний текст рішення виготовлений 09.07.2021.