Провадження №2/523/933/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2021 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі

головуючого судді Сувертак І.В.

за участю секретаря Мельніченко Г.О.

розглянув в відкритому судовому засіданні , в порядку загального позовного провадження, в залі суду №5 в місті Одесі , справу за позовом -

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Михайлова Олена Володимирівна (65068, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, буд. 11) про визнання заповіту недійсним,-

Установив

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та з урахуванням уточненої позовної заяви від 23 жовтня 2019 року просив суд визнати заповіт ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 вчинений від її імені 01 червня 2018 року недійсним.

В обґрунтування вимог посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 , яка мешкала за адресою: АДРЕСА_3 .

05 липня 2018 року ОСОБА_1 , як єдиний спадкоємець, на її думку, звернулася до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 .

Під час прийняття заяви нотаріус повідомив, що спадкова справа вже заведена на підставі заповіту ОСОБА_3 від 01.06.2018 року приватним нотаріусом Михайловою О.В.

18.07.2018 року ОСОБА_1 звернулась з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , до зазначеного приватного нотаріуса Михайлової О.В., яка нею була прийнята до провадження.

17.07.2018 року позивач звернулась з заявою до Суворовського районного суду м.Одеси про витребування доказів, який своєю ухвалою від 31.08.2018 року зобов`язав приватного нотаріуса Михайлову О.В. надати до суду відомості про особу, яка звернулась з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, було встановлено, що ОСОБА_3 , якій, як зазначила позивачка вона весь час надавала матеріальну допомогу у зв`язку з її хворобою на ВІЧ, за півтора місяці до своєї смерті, склала заповіт, в якому належну їй квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , заповідала своїй квартирантці, ОСОБА_2 , відповідачу по справі, яка мешкала у одній із кімнат у належній ОСОБА_3 квартирі з 2016 року за договором піднайму.

Після отримання судом копії спадкової справи, заведеної на підставі заповіту ОСОБА_3 від 01.06.2018 року приватним нотаріусом Михайловою О.В., ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання заповіту недійсним по наступним підставам:

- за декілька місяців до смерті ОСОБА_3 , перебувала на стаціонарному лікуванні у КУ « Одеський центр з профілактики та боротьби з СПІДом», була дуже хвора на ВІЧ, який вплинув на її психічний стан;

-заповіт, який зробила ОСОБА_3 , був датований 01.06.2018 року, за десять днів до її смерті;

-враховуючи фізичний стан ОСОБА_3 на час датування заповіту 01.06.2018 року дає можливість допустити, що він робився на квартирі ОСОБА_3 ;

-за місяць до своєї смерті ОСОБА_3 разом з ОСОБА_2 сповістили позивача, що вони робили довіреність на оформлення на ОСОБА_3 субсидії, у якому стоїть підпис нібито зроблений ОСОБА_3 ;

-також оглянувши заповіт, позивач стверджує, що підпис ОСОБА_3 , який зроблений у заповіті від 01.06.2018 року не ідентичний підпису ОСОБА_3 у довіреності від 28.03.2018 року, які абсолютно різні по каліграфії, з яких незрозуміло який документ підписувала ОСОБА_3 , а який від її імені підписала невстановлена особа, у зв`язку з чим є необхідність у призначені та проведенні судової почеркознавчої експертизи, на предмет встановлення факту написання підпису ОСОБА_3 у заповіті нею самою або іншою особою від її імені.

Таким чином, позивач вважає, що через хворобу племінниця позивача ОСОБА_3 , не сприймала дійсність і не могла керувати своїми діями, у зв`язку з чим підпис на заповіті від 01.06.2018 року був зроблений від імені ОСОБА_3 іншою особою, що і стало причиною звернення із зазначеним позовом до суду.

Ухвалою суду від 21 грудня 2018р. року відкрито провадження за даним позовом (л.с.13) за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 05 листопада 2019 ркоу прийнято до розгляду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 , що подана в рамках розгляду цивільної справи за №523/16752/18. (а.с. 142).

Ухвалою суду від 14 квітня 2021 року підготовче засідання закрито та призначено судовий розгляд справи по суті позову ОСОБА_1 (а.с. 202,203).

В судове засідання позивач не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином (а.с. 184, 188, 193, 194, 198, 199, 207), з заявами згідно норм ст.131 ЦПК України не звертався.

Представник відповідача, адвокат Бикова О. В. надала клопотання про розгляд справи за її відсутності та відсутності відповідача, проти задоволення позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі. (а.с. 213).

Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Михайлова Олена Володимирівна в судове засідання не прибула, про розгляд справи обізнана належним чином. Матеріали справи містять клопотання третьої особи про розгляд справи за її відсутності. (а.с. 210).

Щодо неявки сторони позивача в судове засідання суд зазначає наступне.

Рівність сторін є одним з невід`ємних елементів поняття справедливого судового розгляду. Вона вимагає, аби кожна сторона бачила, що їй надано розумні можливості представити свій інтерес за умов, які не ставлять її у несприятливе становище, порівняно із супротивником (Ocalan проти Туреччини [ВП], § 140, Foucher проти Франції, § 34; Bulut проти Австрії; Faig Mammadov проти Азербайджану, § 19). Вона вимагає забезпечення справедливої рівноваги між сторонами і застосовується як до цивільних, так і до кримінальних справ.

Слухання може бути проведене за відсутності позивача, якщо він відмовився від права бути присутнім на слуханні. Така відмова може бути очевидною або передбачуваною з поведінки, наприклад, коли він або вона намагається ухилитися від судового розгляду (Lena Atanasova проти Болгарії, § 52). Проте будь-яка відмова від гарантій згідно зі статтею 6 повинна виконувати тест «проінформованої та усвідомленої» відмови, як це встановлено у прецедентному праві Суду (Сейдовіч проти Італії [ВП], §§ 86-87)7.

Розумний характер тривалості провадження визначається відповідно до обставин справи, що вимагає оцінки в цілому (Boddaert проти Бельгії, § 36). Хоча окремі стадії провадження можуть провадитись з прийнятною тривалістю, проте загальна тривалість процесу може, однак, перевищити «розумний строк» (Добертен проти Франції, § 44).

Установивши невідповідність акта законодавства критерію «якість закону» суд, за загальним правилом, повинен тлумачити національне законодавство таким чином, щоб результат цього тлумачення відповідав верховенству права з урахуванням усіх складових цього принципу, зокрема, справедливості та розумності (врахування при вирішенні публічно-правового спору загальних (суспільних) інтересів).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Викладене свідчить про можливість вирішення справи у відсутності позивача.

Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 , яка мешкала за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с. 32).

26 червня 2018 року ОСОБА_2 звернулась з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , до приватного нотаріуса Михайлової О.В. (а.с. 28). Окрім того, до зазначеної заяви додано копію заповіту ОСОБА_3 , від 01 червня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №1046, яким ОСОБА_3 заповіла усе своє майно ОСОБА_2 . (а.с. 31).

18.07.2018 року ОСОБА_1 звернулась з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , до приватного нотаріуса Михайлової О.В., яка нею була прийнята до провадження. (а.с. 39).

Правовстановлюючим документом є документ, який посвідчує правовий зв`язок конкретного майнового чи немайнового права з особою його власника та складений у порядку, передбаченому законодавством.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (частина третя статті 1247 ЦК України).

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи позивача, що на її думку волевиявлення ОСОБА_3 , через свою хворобу, вчинені не нею особисто, оскільки підписи у довіреності та заповіті різні по каліграфії, тому підпис в заповіті від 01 червня 2018 року зроблений не від імені ОСОБА_3 , жодними належними та допустимими доказами не доведені.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимог процесуального закону позивачем не представлено суду доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про те, що підпис в заповіті ОСОБА_3 від 01 червня 2018 року вчинений не нею особисто, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 3, 4-7,1-13, 17- 18, 109, 131,137, 141, 211, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Михайлова Олена Володимирівна (65068, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, буд. 11) про визнання заповіту недійсним залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Суворовський районний суд м. Одеси.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі проголошення у судовому засіданні тільки вступної та резолютивної частин рішення суд повідомляє, коли буде складно повне рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 15 червня 2021 р.

Суддя