СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/22889/19

пр. № 2/759/590/21

25 травня 2021 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Гаєвської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах якого діє ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справа дітей Святошинської районної у м. Києвідержавної адміністрації про усунення від перешкод у здійсненні права власності, шляхом зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2019 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд усунути перешкоди в праві користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , яка належить йому на пpaвi власності, шляхом зняття з реєстраційного обліку у цій квартирі малолітнього ОСОБА_2 та просить зобов`язати ОСОБА_3 зареєструвати малолітнього ОСОБА_2 за адресою свого проживання: АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачу на праві власності належить спірна квартира в якій також зареєстрований відповідач, який у вказаному житловому приміщенні не проживає понад рік, заходів утримання квартири не проводить, крім того рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19.03.2018 про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було встановлено, що дитина після розірвання шлюбу буде проживати з матір`ю в зв`язку з чим позивач вважає за необхідне зобов`язати ОСОБА_3 зареєструвати відповідача за місцем своєї реєстрації, оскільки факт реєстрації останнього здійснює перешкоди у праві користування та розпорядження його майном, на підставі чого позивач не може продати вищевказану квартиру.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Миколаєць І.Ю. від 25.02.2020 відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 37, 38).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.10.2020 залучено до участі у справі в якості третьої особи Службу у справах дітей та сім`ї Святошинської РДА у м. Києві (а.с. 71).

На підставі розпорядження від 26.04.2021 №430 керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва вказану справу було призначено до повторного автоматизованого розподілу у зв`язку з відстороненням судді Миколаєць І.Ю. від здійснення правосуддя (а.с. 77).

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 26.04.2021 вказану цивільну справу було передано у провадження суддя Ул`яновської О.В. 26.04.2021 (а.с. 78)

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.04.2021 прийняти до провадження дану цивільну справу, розпочато підготовче провадження, призначено підготовче засідання на 25.05.2021.

25.05.2021ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду (а.с. 61).

ОСОБА_3 , особа яка діє в інтересах відповідача подала відзив на позовну заяву, у задоволенні позовних вимог просить відмовити, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Зазначає, що її син був зареєстрований на законних підставах за місцем реєстрації його батька у квартирі, яка належить на праві власності позивачу з його згоди. Крім того, батько відповідача досі зареєстрований за адресою спірної квартири. Станом на день надання відзиву на позовну заяву ОСОБА_3 не є власником житлового приміщення, а тому можливість здійснення реєстрації дитини за її місцем проживання відсутня. При цьому ОСОБА_3 вказує, що згоди на зняття сина з місця реєстрації його батькові не надавала (а.с 83-95).

Позивач у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, причин неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності до суду не надходило.

Відповідач та особа, яка діє в його інтересах у судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином.

Треті особи у судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

С удом встановлено, що 17.02.2007 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, в якому народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджуються свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів громадського стану по м. Харкову № 3 Харківського міського управління юстиції 07.08.2007, про що 07.08.2007 у книзі записів актів громадського стану про народження зроблено відповідний запис № 3163 (а.с. 33).

У серпні 2011 р. позивач придбав спірну квартиру, в якій 22.08.11 було зареєстровано ОСОБА_4 та його малолітнього сина - відповідача за згодою позивача (а.с 30, 31).

Починаючи з серпня 2011 р. у спірній квартирі проживали разом ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та їхній малолітній син - ОСОБА_2 при цьому позивач проживав окремо.

Наведене сторонами у справі не заперечується.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19.03.2018 було розірвано шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 32).

З пояснень ОСОБА_3 , наданих у відзиві, з 10.11.2017 по червень 2019 в квартирі проживали лише ОСОБА_3 разом з сином, оскільки чоловік - ОСОБА_2 її покинув та мешкав за іншою адресою.

Вище вказані обставини позивачем не заперечуються, доказів на зняття з реєстрації ОСОБА_4 - батька відповідача за адресою квартира АДРЕСА_1 до суду не подано.

20.02.2019 продано квартиру АДРЕСА_3 частина якої належала ОСОБА_3 на праві власності за адресою АДРЕСА_4 , на підставі чого остання була змушена знятися з реєстрації та не є зареєстрованою за жодним житловим об`єктом нерухомості.

На підтвердження вище зазначеного до матеріалів справи додано копію договору купівлі - продажу квартири від 20.02.20019 року та інформаційну довідку № 222151965 від 31.08.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна а.с. 55, 56).

Починаючи з червня 2019 р. ОСОБА_3 разом з сином проживають за іншою адресою, оскільки не мали змоги потрапити до спірної квартири в зв`язку зі зміною замків у дверях. Однак, це місце проживання є тимчасовим без можливості реєстрації. Крім того, після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та її колишнім чоловіком склалися неприязні стосунки й малолітня дитина не має можливості проживати у спірній квартирі.

Спір між сторонами виник з приводу наявності у малолітньої дитини ОСОБА_2 права користування квартирою, в якій вона зареєстрована разом зі своїм батьком - ОСОБА_4 , власником якої є її дідусь - позивач ОСОБА_1 .

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 72 цього ж Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ст. 71 цього ж Кодексу при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Частиною 1 ст. 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ч. 1 ст. 405 ЦК України.

Згідно ст. 64, 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать, зокрема дружина власника, їх діти та батьки. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку(квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку(квартири)належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Згідно ст. 157 цього ж Кодексу членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02.12.2010) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків i тоді, коли спільно з ними не проживає.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що коли дитина має право на проживання в ciм`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти- члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Згідно п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Вирішуючи даний спір суд виходить з того, що реєстрація місця проживання малолітнього в серпні 2011 року проведена згідно з вимогами чинного законодавства. До цього часу зареєстровані особи у спірній квартирі мають родинні стосунки між собою.

Судом враховується, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та батьком відповідача склалися неприязні стосунки й малолітня дитина не має можливості проживати у спірній квартирі, оскільки з урахуванням її віку вона не може самостійно обирати місце проживання й змушена проживати за місцем проживання своєї матері, що є поважною причиною не проживання ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 та наявність в нього станом на теперішній час права на користування квартирою нарівні з її користувачем- батьком ОСОБА_4 , що передбачено ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства».

Доводи позивача про те, що у зв`язку з розірванням шлюбу між його сином та ОСОБА_3 припинилися сімейні стосунки, а тому їхня дитина втратила право користування спірним житлом протирічать положенням ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР.

Суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази щодо права користування відповідача - ОСОБА_2 іншим житлом, окрім того, в якому він зареєстрований, або ж досягнення між батьками домовленості щодо визначення місця проживання дитиною за місцем проживання її матері.

Сам по собі факт не проживання дитини з березня 2018 р. у спірній квартирі не може бути підставою для зняття з реєстрації у цій квартирі.

Крім того, на думку суду зберігання права користування житловим приміщенням за малолітньою дитиною надасть їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно у відповідності до положень ч.4 ст. 29 ЦК України.

Посилання позивача на усунення перешкод в розпорядженні власністю, суд оцінює критично, оскільки належних та допустимих доказів цим обставинам суду не подано, не звертався позивач і до уповноважених органів щодо отримання згоди на продаж квартири. Щодо досягнення згоди по місцю проживання дитини разом з матір`ю, слід вказати, що в поданих суду договорах, судових рішеннях відсутнє погодження сторін щодо втрати дитиною права користування житловим приміщенням.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що онук позивача ОСОБА_1 , право користування спірним жилим приміщенням не втратив, оскільки його батьки шлюб розірвали, між ними склалися неприязні стосунки, у зв`язку з чим неповнолітній ОСОБА_2 немає можливості постійно проживати у спірній квартирі, що є поважною причиною та підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Аналогічна позиція Верховного Суду наведена в постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 210/1857/15-ц (провадження № 61-9505св18).

Позовна заява містить вимоги щодо зобов`язання ОСОБА_3 зареєструвати малолітнього ОСОБА_2 за адресою свого проживання АДРЕСА_2 , при цьому позивачем не визначено дану особу в позовній заяві в якості відповідача, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Резолютивна частина рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19.03.2018 не містить інформації про встановлення місця проживати малолітньої дитини - ОСОБА_2 разом з матір`ю, крім того, позивачем не надано до суду доказів на підтвердження щодо досягнення згоди по місцю проживання дитини разом з матір`ю, а також відсутнє погодження сторін щодо втрати дитиною права користування житловим приміщенням

Згідно ст. 160 та ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до вказаних норм права спір щодо визначення місця проживання вирішується виключно між батьками на підставі чого вимога позивача щодо визначення місця реєстрації його онука не підлягає задоволенню.

Реалізуючи, передбачене ст. 55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін, вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Судом під час розгляду позовної заяви не встановлено, а позивачем не надано відповідних доказів та не доведено, що його цивільне право або інтерес порушено, оспорено або не визнано.

Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивачем не надано достатніх доказів, які б підтверджували позовні вимоги, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з повною відмовою в задоволенні позову витрати позивачів по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають і покладаються на них.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст. 55 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207, ст.ст. 64, 71, 72, 156 ЖК Української РСР, ст.ст. 3, 160, 161 СК України, ст.ст. 29, 317, 319, 391 ЦК України; ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР; ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 280, 283, 353 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах якого діє ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справа дітей Святошинської районної у м. Києвідержавної адміністрації про усунення від перешкод у здійсненні права власності, шляхом зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Ул`яновська

Повний текст судового рішення суду складено 02.06.2021.