Справа № 496/4494/20
Провадження № 2/496/5/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Горяєва І.М.,

за участю секретаря - Желяпової О.Ф.,

позивача за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

представника позивача за первісним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідача за первісним позовом - ОСОБА_3 ,

представника відповідача за первісним позовом - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Біляївка Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Нерубайської сільської ради про усунення перешкод права власності шляхом виселення та скасування реєстрації, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом та просила суд ухвалити рішення, яким визнати за сторонами право власності за кожним на Ѕ частину житлового будинку з надвірними спорудами, як на спільне майно, за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що шлюб між нею та відповідачем було розірвано відповідно до рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 грудня 2016 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 16.09.1989 року, відповідачу належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45 кв. м. Відповідно до технічного паспорту від 06.07.2018 року, загальна площа житлового вказаного будинку, складає 72, 4 кв. м., тобто житловий будинок збільшився на 27, кв. м. з 1989 року, в період шлюбу між нею та відповідачем. Відповідно до технічного паспорту: літня кухня літ. «Б», сарай літ. «Г», сарай літ. «Д», гараж літ. «Е», літній душ літ. «Ж», вбиральня літ. «З» - побудовані в 2001 році, тобто в період шлюбу; навіс літ. «И», сарай літ. «І» вбиральня літ. «И», - побудовані 2013 році, тобто в період шлюбу.У зв`язку з вище викладеним позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

18.11.2020 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_3 надійшов зустрічний позов про усунення перешкод права власності шляхом виселення ОСОБА_1 з житлового будинку, що знаходиться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати реєстрацію її місця проживання за вказанню адресою та стягнути судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Свої вимоги мотивував тим, що право власності на вказаний житловий будинок виник на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.09.1989 року після смерті батько ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно на підставі рішення органу місцевого самоврядування, ОСОБА_3 , належить земельна ділянка загальною площею - 0.1946 га, з кадастровим номером::02:004:1589, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 . Про вказаний факт виникнення право власності ОСОБА_1 , зазначає у своєму позові та не заперечує проти даного факту з вказанням обставин про розірвання шлюбу між ними на підставі рішення Біляївського районного суд Одеської області від 22.12.2016 року. Позивач ОСОБА_1 , від 22 грудня 2016 року, тобто після розірвання шлюбу, фактично проживає та користується вищезазначеним житловим будинком з земельною ділянкою, та нежитловою спорудою до теперішнього часу на протязі чотирьох років не сплачує комунальні послуги та фактично зловживає своїми процесуальними правами безпідставно звертається до правоохоронних органів та суду, вводячи в оману про наявність у неї майна подружжя. Таким чином на протязі усього часу ОСОБА_1 , фактично користується чужим майном порушує матеріальне право законного власника житлового будинку, яке гарантується Конституцією України, внаслідок чого законний власник майна несе матеріальну та моральну шкоду. За термін її проживання позивач за первісним позовом постійно провокує сварки між сторонами та звертається до відділку поліції з різними недостовірними заявами, чим фактично постійно перешкоджає у особистому житті ОСОБА_3 , та користуванням його особистого права власності житловим будинком, який фактично є правонаступником за заповітом його померлого батька, що не відноситься до майна подружжя, як зазначає ОСОБА_1 . У зв`язку з чим, відповідач звернувся до суду з вказаним зустрічним позовом.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 22.12.2020 року зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Нерубайської сільської ради про усунення перешкод права власності шляхом виселення та скасування реєстрації прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Крім того, 11.02.2021 року від представника відповідача за первісним позовом на адресу суду надійшов відзив на позов про поділ майна подружжя, згідно якого просив відмовити у задоволенні первісного позову, викладені обґрунтування аналогічні вискаленим обставинам у зустрічному позові (а.с. 33-37).

У судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник на позові наполягали та просили його задовольнити, при цьому позивач пояснила, що під час шлюбу сторони проживали разом в одному будинку, площа якого складала 45 кв.м., потім площа житлового будинку та додаткових прибудинкових споруд була збільшена, у 2018 році позивач звернулася до державних органів щодо надання дозволу на введення в експлуатацію додаткових споруд, однак добудовані споруди не веденні в експлуатацію, оскільки тільки власник майна має право звернутись щодо реєстрації «нахалстрою», в 2018 році шлюб між сторонами було розірвано. У зв`язку з чим, просила задовольнити позов та заперечувала проти зустрічного позову.

Відповідач за первісним позовом та його представник у судовому засіданні заперечували проти позову ОСОБА_1 та просили задовольнити зустрічні позовні вимоги, посилаючись на те, що відповідач у 1983 році отримав житловий будинок у спадок від батька, а одружився з позивачем у 1989 році, тобто вказане майно є власність позивача за зустрічним позовом та яке не підлягає поділу, ОСОБА_1 на даний час незаконно, після розірвання шлюбу, проживає та користується майном, а також чинить перешкоди у користуванні майном.

До судового засідання представник Нерубайської сільської ради не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги за зустрічним позовом визнає (а.с. 79).

За клопотанням сторін у судовому засіданні були допитані свідки, які зазначили наступне.

Так, свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що позивач ОСОБА_1 та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, однак на сьогодні вони разом не проживають, під час сумісного проживання сторони разом робили ремонти у будинку - міняли вікна, будували ванну кімнату, тобто позивач приймала участь у реконструкції будинку, все це робили перебуваючи у шлюбі.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що відповідача ОСОБА_3 він знає з 2005 року, позивачку знає як дружину відповідача, був у їхньому будинку, реконструкцій у самому будинку не бачив, ніякої реконструкції приміщення із сараю на кухню він не бачив.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що у с.Нерубайське Біляївського району Одеської області проживає з 1987 року, також знає сторін по справі, які були одружені з 1989 року. Він не бачив ніякої реконструкції житлового будинку, у якому мешкають сторони по справі, він не пам`ятав щоб сараї перебудували у кухню.

Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст.ст. 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі з 1989 року, відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 04.03.1989 року (а.с. 6).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22 грудня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 7).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.09.1989 року, зареєстрований за № 2681, ОСОБА_3 прийняв у спадщину за заповітом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8). Право власності також підтверджується свідоцтвом на житловий будинок № НОМЕР_2 від 30.09.2009 року (а.с. 9).

Згідно виготовленого технічного паспорту станом на 06.07.2018 року, загальна площа житлового будинку складає 72,4 кв.м. (а.с. 10-12).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку ринкової вартості житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 72,5 кв.м., житловою площею 38,5 кв.м. розташованого за адресою: АДРЕСА_1 складає 99895,00 грн. (а.с. 14-15).

Як вбачається з положень ч.ч. 2 і 4 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з положеннями ч.ч. 1 і 3 ст. 348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Положеннями ч. 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 СК України, ст. 372 ЦК України).

Пунктами 22 і 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Пунктом 24 визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Суд звертає увагу на ту обставину, що спірний житловий будинок станом на 16.09.1989 року мав загальну житлову площу 45 кв.м. (а.с. 8) та станом на 06.07.2018 року, загальна площа житлового будинку складає 72,4 кв.м. (а.с. 10-12). Згідно виготовленого технічного паспорту від 06.07.2018 року вказано, що є самочинне будівництво, а саме: сарай, літ. «І», котельня, літ. «Ї», літня кухня, літ. «Б», площа якої збільшена під час нового будівництва на 2,70 кв.м.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У пункті 15 постанови пленуму Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, роз`яснив, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК).

У зв`язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Отже, новостворене нерухоме майно стає об`єктом цивільних правовідносин з моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації або державної реєстрації без урахування того, яким суб`єктом правовідносин здійснено такі дії та на якого суб`єкта цивільних правовідносин або сторону договору зареєстроване новостворене майно.

Окрім того, відповідно до частин 1 та 2 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Суду не було доведено належними та допустимими доказами участі позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 у придбанні будівельних матеріалів та прикладання нею спільних трудових затрат для ремонту та добудови спірного житлового будинку, отриманого відповідачем у спадщину, спрямованих на його істотне поліпшення та збільшення.

Суд, також звертає увагу, що добудова до житлового будинку, яку позивач вважає істотним поліпшенням та збільшенням, у встановленому законодавством порядку в експлуатацію не приймалася, а тому не може бути предметом визнання, як новостворене майно, та поділу не підлягає.

Також з наведених вище обставин суд критично ставиться до стверджень свідка ОСОБА_6 , яка також є кумою позивачки, про що вона зазначила у судовому засіданні, внаслідок чого намагається покращити становище позивачки шляхом свідчення на користь останньої.

Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_3 про усунення перешкод права власності шляхом виселення та скасування реєстрації, суд зазначає наступне.

Як регламентує ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідач за первісним позовом посилається на те, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 з 22.12.2016 року, після розірвання шлюбу, фактично проживає та користується вказаним житловим будинком, не сплачує комунальну послуги та фактично зловживає своїми процесуальними правами, безпідставно звертається до правоохоронних органів, чим перешкоджає в особистому житті ОСОБА_3 та чинить останньому перешкоди у користуванні майном

Частиною 4 статті 156 ЖК України визначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права осіб, які були членами сім`ї власника, користуватись займаним приміщенням.

А відтак, суд не погоджується з доводами відповідача за первісним позовом та його представника про те, що позивач втратила право користування вищевказаним житловим приміщенням, оскільки не є членом сім`ї власника, не пов`язаний спільним побутом з позивачем, а тому на вимогу останнього може бути припинено право користування житлом, оскільки такі твердження не були доведені суду належними та допустимими доказами.

Чинним законодавством України передбачені підстави для виселення особи із займаного нею житлового приміщення.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Крім того, суд звертає увагу на висновок, зроблений у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 р. по справі № 679/1657/18 про те, що систематичність порушення правил співжиття визначається виходячи з кількісного показника протягом необмеженого проміжку часу.

На підставі ст.ст. 12 ч. 3, 81 ч. 1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями ст.ст. 76-78 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

На підставі ч.ч. 1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, заслухавши свідків, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача за первісним позовом, так і позовні вимоги позивача за зустрічної позовної заявою не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, тому задоволенню не підлягають.

Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість зустрічних позовних вимог про усунення перешкод права власності шляхом виселення ОСОБА_1 з житлового будинку та скасування реєстрації місця проживання у будинку, тому не підлягає і стягненню сплачений відповідачем при подачі зустрічного позову судовий збір та витрати на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 1216, 1222, 1270, 1272, 1273 ЦК України, ст.ст. 9, 10, 12, 13, 200, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 60, 62, 63, 71 СК України, ст. 156, 157 ЖК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Нерубайської сільської ради про усунення перешкод права власності шляхом виселення та скасування реєстрації - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Горяєв І.М.

Повний текст рішення складено 30 червня 2021 року.