Справа № 242/2767/16-ц
Провадження № 2/242/422/21
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 червня 2021 року м. Селидове
Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Уварові М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Селидове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про визнання правочину недійсним, -
ВСТАНОВИВ :
09.06.2016 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.
Стислий виклад позиції позивача.
Заперечення відповідача.
Відповідач ОСОБА_3 надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що не визнає обставини, на які посилається ОСОБА_1 , вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки в обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що він, будучи стороною оспорюваного Договору купівлі-продажу будинку від 25.03.2016 р., є заінтересованою особою в тому, щоб предмет правочину перебував у власності ОСОБА_3 , оскільки від цього залежить виконання судового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу. ОСОБА_3 не є боржником ОСОБА_1 і дана обставина входить до предмету доказування у цивільній справі № 753/3324/18. Про постановлення ухвали про накладення арешту не знав, оскільки не був присутнім під час судового засідання. Станом на 25.03.2016 р. за відсутності інформації у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не міг знати про обмеження його правомочності розпоряджатися будинком і вчинив правочин з продажу нерухомості. За таких обставин відсутні правові підстави для визнання недійсним договору, а тому просив відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.
Процесуальні дії у справі.
10.06.2016 р. суддею Пироговою Л.В. було відкрито провадження по справі та призначено попереднє судове засідання.
Ухвалою від 17.06.2016 р. справу призначено до судового розгляду.
15.06.2016 р. апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу суду від 10.06.2016 р. залишено без руху.
11.10.2016 р. відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу суду від 10.06.2016 р., справу повернуто до суду першої інстанції.
Ухвалою від 12.12.2016 р. накладено арешт на будинок АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_4 .
Ухвалою від 26.12.2016 р. провадження по справі зупинено клопотанням ОСОБА_3 до розгляду іншої справи.
Ухвалою від 17.01.2017 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу суду від 12.12.2016 р.
Ухвалою від 24.01.2017 р. закінчені підготовчі дії та справу призначено до розгляду.
Ухвалою від 31.01.2017 р. апеляційну скаргу задоволено, ухвалу суду від 12.12.2016 р. скасовано.
Ухвалою від 08.06.2017 р. відновлено провадження по справі.
Ухвалою від 08.06.2017 р. повернуто заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову заявникові.
Ухвалою від 17.07.2017 р. провадження по справі зупинено за клопотанням ОСОБА_3 до розгляду іншої справи.
Ухвалою від 10.07.2018 р. справу прийнято до свого провадження суддею Черковим В.Г., поновлено провадження та призначено судове засідання.
Ухвалою суду від 10.09.2018 р. зупинено провадження по справі за клопотанням ОСОБА_3 до розгляду іншої справи.
Ухвалою від 04.03.2021 р. відновлено провадження по справі.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
Судом встановлено, що заочним рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 18.03.2016 р. було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів по справі № 753/3528/16-ц.
Ухвалою від 18.03.2016 р. Дарницьким районним судом м.Києва було накладено арешт на приватний будинок АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_3 з метою забезпечення виконання рішення суду по справі № 753/3528/16-ц. Ухвала підлягала негайному виконанню.
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 25.03.2016 р. приватним нотаріусом Резніченко О.А. було посвідчено договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку ОСОБА_4 .
Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 20.02.2017 р. було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів по справі № 753/3528/16-ц. Зазначене рішення було скасовано, справу передано на новий розгляд суду першої інстанції.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 05.11.2019 р. було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики по справі № 753/3324/18, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.11.2020 р.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Статтею 6 Конвенції також гарантується право на розгляд справи судом у "розумні строки". Слід відмітити, що у своїй практиці Суд підходив до цієї проблеми дуже індивідуально. Разом із тим, були встановлені певні критерії, в світлі яких слід оцінювати тривалість провадження це: складність справи; поведінка заявника; дії відповідних органів. Ці питання аналізувались судом у справі "Странніков проти України", де Суд дійшов висновку, що тривалість оскаржуваного процесу була надмірною та не відповідала вимозі „розумності строку".

У справі «Dilipak and Karakaya v. Turkey» (№ № 7942/05, 24838/05, рішення від 04.03.2014 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що можливість для сторін взяти участь у судовому розгляді випливає з предмету та мети статті 6 Конвенції, взятої вцілому. Крім того, принципи змагальності судового процесу та рівності сторін, навряд чи можливі без участі сторін у розгляді. ЄСПЛ наголосив, що система Конвенції вимагає від договірних держав вживати необхідних заходів для забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих статтею 6 Конвенції. Це передбачає, насамперед, що особи, стосовно яких судові провадження були розпочаті, повинні бути проінформовані про цей факт. Таким чином, в контексті указаної справи ЄСПЛ вирішував питання, чи прийняла влада необхідні заходи для повідомлення одного із заявників про порушення судового розгляду, і чи відмовився останній від свого права; якщо ні, то чи міг заявник домогтися нового змагального розгляду відповідно до національного законодавства.

З урахуванням зазначеного особа, яка не була присутньою під час розгляду справи, має право на адекватну, скорочену процедуру скасування рішення, а тому суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів.

Суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, оскільки по справі надано достатньо доказів на підтвердження позовних вимог, у зв`язку з чим суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню.

Судовий збір підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Правилами ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною першою ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу належного йому будинку під час дії ухвали суду про накладення арешту на зазначене майно.

Як зазначено в Пленумі Верховного Суду України у п. 7 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

На вимогу особи, яка не була стороною оспорюваного нею договору, договір може бути визнаний недійсним лише в тому разі, якщо її порушене право може бути відновлено шляхом повернення сторін договору до первісного стану.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Правочин може бути визнано недійсним лише з підстав з наслідками, передбаченими законом.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Так, заперечуючи проти задоволення позову у відзиві відповідач ОСОБА_3 зазначив, що не є боржником ОСОБА_1 , що не відповідає дійсності, оскільки рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 05.11.2019 р., яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.11.2020 р., з нього на користь ОСОБА_1 було стягнуто суму боргу за договором позики від 27.10.2015 р.

Щодо посилань на те, що відповідач ОСОБА_3 не брав участь та не був присутнім під час постановлення ухвали про накладення арешту на будинок, то його помилка щодо своїх прав та обов`язків стосовно права продажу будинку є істотною для вирішення питання щодо визнання правочину недійсним, оскільки доказів на підтвердження того, що на час вчинення договору купівлі-продажу були відсутні відомості щодо обтяження майна відповідачем ОСОБА_3 не надані.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Що стосується вимог щодо повернення правового статусу будинку у первісне становище, то відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до п.2, 4 ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним; відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суд позбавлений можливості щодо вирішення питання про застосування наслідків недійсності правочинів, передбачених ч.1 абз.2 ст.216 ЦК України, повернувши правовий статус будинку у первинне становище, оскільки позивачем не зазначено яким саме чином слід відновити становище, що існувало до порушення оскільки ч.1 ст.216 ЦК України передбачає у разі недійсності правочину кожну із сторін зобов`язання повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину чи відшкодувати вартість такого майна, а позивач не є стороною зазначеного правочину.

Враховуючи вищевикладене позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В судовому засіданні документально підтверджені витрати позивача на сплату судового збору у розмірі 6890,00 грн., які підлягають солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст. 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 83, 95, 258, 259, 263, 264, 265, 267, 268, 274, 280 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , до ОСОБА_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_5 , ОСОБА_4 , мешкає за адресою: АДРЕСА_6 , третя особа приватний нотаріус Резніченко Олена Анатоліївна, юридична адреса: м.Київ, вул..Івана Пулюя,5, про визнання правочину недійсним задовольнити частково.

Визнати правочин договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 від 25.03.2016 р., зареєстрований у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомості майна 01) на ім`я ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом недійсним.

В задоволені решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір на користь ОСОБА_1 у розмірі 3445 (три тисячі чотириста сорок п`ять) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 судовий збір на користь ОСОБА_1 у розмірі 3445 (три тисячі чотириста сорок п`ять) грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів безпосередньо до Донецького апеляційного суду.

Суддя