ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року м. Херсон

Єдиний унікальний номер справи: 766/16835/17

Номер провадження: 22-ц/819/1215/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого (суддя-доповідач)Ігнатенко П.Я.,
суддів:Воронцової Л.П.,
Полікарпової О.М.,
за участю секретаряЛитвиненко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 30 березня 2021 року, у складі судді Ус О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», про визнання недійсним кредитного договору,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом зазначивши, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ним було укладено договір № НЕН2GK від 15 серпня 2008 року. Позивач, вважаючи, що кредитний договір є недійсним з підстав, встановлених ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, обґрунтував позовні вимоги тим, що в порушення вимог ст.ст. 533,534 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного врегулювання та валютного контролю» від 19 лютого 1993 року, Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», споживчий кредит йому видано в іноземній валюті, в договорі передбачено валюту виконання долари США, право відповідача здійснювати валютні операції, зокрема кредитування в іноземній валюті згідно банківської ліцензії не передбачено дозволом та додатком до дозволу проводити розрахунки у валюті. В порушення вимог ст.227 ЦК України, вчинений правочин (договір кредиту) без дозволу (ліцензії) може бути визнаний недійсним. Банк не надав позивачу в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, загальну вартість кредиту. Позивач посилається на істотну зміну становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором, оскільки суттєво змінився курс долара США. Вважає несправедливими та незаконними умови договору кредиту також в зв`язку з тим, що договір передбачає обов`язок позичальника погашати кредит в іноземній валюті. Враховуючи дисбаланс прав та обов`язків сторін договір є незаконним та несправедливим, ставить позивача у тяжке і вкрай невигідне становище та суперечить вимогам законодавства.

Надаючи позичальнику кредит в іноземній валюті, тобто здійснюючи валютну операцію, банк не виконав функції агента валютного контролю, зокрема не врахував, що відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» видача йому валютних коштів, які він використає як засіб платежу, потребують отримання не тільки генеральної, а й індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями як засобу платежу та застави, яка у банку відсутня, що свідчить про те, що банк не мав права надавати позичальнику кредит у валюті.

Отже, посилаючись на ненадання позивачу повної інформації про сукупну вартість кредиту, покладення на нього наслідків настання валютних ризиків, а також на відсутність у банка індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти, позивач просив: визнати недійсними кредитний договір від 15 серпня 2008 року, укладений між ним та банком.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області 30 березня 2021 року в задоволенні позовної заяви відмовлено.

З апеляційною скаргою на вказане рішення суду першої інстанції звернувся позивач ОСОБА_1 . Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, при ухваленні оскаржуваного рішення не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, не взявши до уваги неправомірність дій банку при укладенні оспореного кредитного договору. Звертає увагу суду на те, що у додатку №1 немає його підпису, отже позивачу не надано відомості про сукупну вартість кредиту. Вказує, що з урахуванням зазначеного, складається висновок про порушення вимог закону щодо погодження всіх істотних умов кредитного договору, без чого кредитний договір не є укладеним взагалі.

Окрім того, без індивідуальної ліцензії банк не міг видавати кредит у іноземній валюті. Також зазначив у скарзі, що курс долара суттєво змінився та є несправедливим, що на споживача покладено всі негативні наслідки підвищення курсу долара США.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначенихст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 статті 3ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

За положеннями статті 1054 ЦПК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

За приписами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та відповідачем (банком) укладено кредитний договір №HEH2GK.

Позивач отримав кредит від банку у розмірі 44847,76 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.08.2023 року.

Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором зазначені у розділі 8 договору.

Згідно пункту 8.1 кредитного договору банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 15 серпня 2008 року по 15 серпня 2023 року включно у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 44847,76 доларів США, з яких 36599,86 дол. США - на придбання нерухомості, 1050,00 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 366,57 дол. США для плати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 183,29 дол. США для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 8247,90 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3 % від суми виданого кредиту у момент його надання, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення.

Погашення заборгованості погоджено в такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 625,16 доларів США згідно графіку погашення кредиту (Додаток №2).

Факт отримання коштів позивачем не оспорюється.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір кредиту в цілому відповідає вимогам закону, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту, розміру процентної ставки, порядку її нарахування, переліку, періоду внесення платежів, відповідальності за порушення умов договору.

Окрім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що умови пунктів 4.2 та 8.1 кредитного договору щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів є нікчемними в силу закону відповідно до вимог ст.. 228 ЦК України, а тому не підлягають визнанню недійсними судом. Такі умови договору порушують публічний порядок, оскільки встановлення цих платежів суперечить положенням статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками.

Частина друга статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на момент підписання кредитного договору діяла в іншій редакції, порівняно з редакцією на момент звернення ОСОБА_1 до суду.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладання оспорюваного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

За змістом положень статей 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» порушення кредитодавцем вимоги закону про надання споживачем інформації не має наслідком визнання укладеного договору недійсним.

Отже, посилання позивача на відсутність його підпису на додатку №1 до кредитного договору (загальна вартість кредиту) та неповне надання зазначеної вище інформації по кредиту, як підставу для визнання кредитного договору недійсним,- позбавлені правового обґрунтування.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт шостий частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Порушення принципу справедливості заявник вбачає в тому, що оскільки кредитний договір укладено в іноземній валюті, всі ризики знецінення національної валюти покладаються на нього як на споживача банківських послуг.

З доводами заявника щодо порушення принципу справедливості наданням кредиту в іноземній валюті та порушенням закону в зв`язку з видачею кредиту в доларах США без індивідуальної ліцензії, суд першої інстанції правильно не погодився.

Так, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі по тексту - Декрет Кабінету Міністрів України), що був чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту другого статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у пункті 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України.

Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до вимог підпункту «в» пункту четвертого статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, які законодавством не встановлені.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, а саме отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов`язані з іноземною валютою.

Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу Національного банку України на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту четвертого статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за № 1429/10028).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Банк на момент укладення оспоюваного кредитного договору мав банківську ліцензію Національного банку України № 22 від 04 грудня 2001 року і всі до неї Додатки, у тому числі на операції з валютними цінностями, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Таким чином, посилання позивача на відсутність у банку індивідуальної ліцензії, як підставу визнання кредитного договору недійсним не відповідає вимогам закону.

Окрім того, укладення і виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, не суперечить чинному законодавству. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті чинне законодавство не містить.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року (справа № 373/2054/16-ц).

Укладаючи з банком кредитний договір в іноземній валюті, у заявника не було будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на день підписання договору валютного курсу не настане.

Істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором унаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими, оскільки зазначене стосується обох сторін договору

Такі доводи позивача щодо несправедливості умов кредитного договору, зокрема, в частині надання кредиту в доларах США, оскільки всі ризики знецінення національної валюти України банк покладає виключно на позичальника, - є безпідставними,оскільки саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним. Зазначені ризики мають як позичальник, так і кредитор. Проявивши належну обачливість, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, позивач міг передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти та відмовитися від валюти кредитування у доларах США.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі № 640/2755/16-ц.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

За змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов`язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Установивши, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, заявник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, у кредитному договорі позивачем погоджено істотні умови щодо розміру кредиту, строку кредитування, його умов, процентної ставки, а також надано деталізований графік погашення боргу (додаток №2 до кредитного договору), суд першої інстанції правильно застосував положення статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у відповідній редакції Закону, статей 626-628 ЦК України, та дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для визнання кредитного договору від 15 серпня 2008 року, укладеного між банком та позивачем, недійсним.

Підписавши кредитний договір, позивач погодився з метою його використання та встановленими умовами, отриманням кредиту саме в доларах США, а не в національній валюті України, в подальшому погашав кредитну заборгованість протягом тривалого часу, та не звертався до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання йому іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляв жодних претензій з приводу того, що йому незрозумілі умови кредитного договору.

Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку ст. 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ним.

Врахувавши зазначені вимоги закону, умови кредитного договору та інші докази, подані сторонами, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про те, що при укладенні оспорюваного договору вимоги статті 203 ЦК України, статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» не порушені, отже правові підстави, передбачені ст. 215 ЦК України для визнання договору недійсним відсутні.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

В частині сплати комісії та винагороди, судова колегія дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно застосувавши положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», надав оцінку на відповідність критерію справедливості умов кредитного договору про сплату комісії та винагороди за надання фінансового інструменту, необхідності замовлення цих послуг позичальником і реальності надання таких послуг з боку банку позичальнику, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договору кредиту у повному обсязі.

Таким чином доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Посилання в апеляційній скарзі на несправедливість умов кредитного договору, оскільки на позивача покладено наслідки значного зростання курсу долару США та здороження кредиту, є необґрунтованими, оскільки коливання іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Доводи позивача про недійсність кредитного договору в зв`язку з відсутністю його підпису на додатку №1, який містить інформацію про загальну вартість кредиту, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, як позбавлені правового обґрунтування, оскільки згідно вимог Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, ненадання зазначеної інформації не має наслідком визнання недійсним кредитного договору.

З урахуванням обставин, детально викладених вище також не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що згідно п.п. «в», «г» ч.4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України (Декрет втратив чинність на підставі Закону від 21.06.2018) «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» для надання кредиту в доларах США банку необхідна була індивідуальна ліцензія.

Зазначені позивачем обставини не можуть слугувати підставою для визнання недійсним кредитного договору № НЕН2GK від 15.08.2008 року, укладеного між банком та позивачем в цілому.

Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено, а судом не встановлено порушення прав позивача з підстав, зазначених в позові.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За таких обставин підстав для скасування чи зміни рішення суду, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.367, п.1ч.1 ст.374, ст. 375, ст. 382 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 30 березня 2021року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена з дня складання повного судового рішення протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 30 червня 2021 року.

Головуючий: П.Я.Ігнатенко

Судді: Л.П.Воронцова

О.М.Полікарпова