Ухвала

17 червня 2021 року

м. Київ

справа № 199/4700/20

провадження № 61-7406ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Євчук Ірина Леонідівна, про встановлення юридичного факту та усунення від права на спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У липні ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу

Євчук І. Л., про встановлення юридичного факту та усунення від права на спадкування.

18 листопада 2020 року від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження по справі у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 вже зверталась до суду тим самим предметом спору та позовними вимогами, в задоволенні яких рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня

2020 року їй було відмовлено, а тому вважав, що провадження у вказаній справі підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від

09 грудня 2020 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Євчук І. Л., про встановлення юридичного факту та усунення від права на спадкування закрито на підставі пункту 3 частини першої статті

255 ЦПК України.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволено, ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від

09 грудня 2020 року - скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

30 квітня 2021 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 засобами поштового зв'язкуподаладо Верховного Суду касаційнускаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року у вказаній вище справі, яка була подана з пропуском строку.

Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2021 року вказану касаційну скаргу залишено без руху та надано представнику заявника строк для усунення недоліків, зокрема запропоновано надати докази на підтвердження дати отримання копії оскаржуваної постанови.

09 червня 2021 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків.

У касаційній скарзі порушено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки копію постанови Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року ним, як представником ОСОБА_1 , отримано 16 квітня 2021 року, на підтвердження чого надано відповідні докази.

Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно з частиною другою статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має

право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження представником заявника пропущено з поважних причин, тому він підлягає поновленню.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що є рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог, ухвалене між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, яке набрало законної сили, а тому суд апеляційної інстанції помилково скасував ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня

2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що: «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що: «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України зумовлена,

по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі

№ 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 у липні 2020 року звернулась з позовом до відповідача ОСОБА_1 , за участі третьої особи - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Євчук І. Л., в якому просить встановити факт родинних стосунків між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , який доводиться рідним дядьком ОСОБА_3 та усунути від права на спадкування за законом ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5 .

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від

05 серпня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Також встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року, у цивільній справі № 199/4777/18 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Євчук І. Л., про встановлення факту родинних відносин та зміну черговості одержання права на спадкування.

Згідно змісту вказаного вище рішення суду та копії позовної заяви у справі

№ 199/4777/18, ОСОБА_3 просила встановити факт родинних стосунків між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , який приходився рідним дядьком ОСОБА_3 , та змінити черговість одержання права на спадкування, визнати за спадкоємцем за законом другої черги ОСОБА_3 право на спадкування після смерті ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом зі спадкоємцем першої черги ОСОБА_1 .

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Закриваючи провадження, суд першої інстанції не взяв до уваги, що позов у даній справі № 199/4700/20, зокрема, містить вимогу про усунення ОСОБА_1 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому не є тотожними з предметом спору у зазначеній вище справі

№ 199/4777/18, де було заявлено вимогу про зміну черговості одержання права на спадкування після смерті ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, висновок суду першої інстанції про тотожність позовних вимог у вказаній справі № 199/4700/20 та у справі № 199/4777/18 спростовуються матеріалам справи, зокрема копіями позовної заяви, рішенням Ленінського районного суду

м. Дніпропетровська від 15 червня 2020 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року у справі № 199/4777/18, які долучені до справи.

Встановивши вищевказані обставини, апеляційний суд дійшов до вірного висновку про скасування ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 09 грудня 2020 року та направлення справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Таким чином, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм цивільного процесуального закону є безпідставними, зводяться до власного тлумачення представником заявника норм процесуального права та незгоди із судовим рішенням.

Посилання у касаційній скарзі на не врахування судом апеляційної інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від

21 листопада 2019 року у справі № 9901/364/19 та висновків Верховного Суду у постановах від 22 квітня 2021 року у справі № 816/4476/14, від 22 квітня 2021 року у справі № 816/4476/14, від 21 квітня 2021 року у справі № 522/12500/20, від

31 березня 2021 року у справі № 9901/305/20, від 31 березня 2020 року у справі

№ 9901/306/20, від 07 квітня 2021 року у справі № 824/1551/19-а, від 04 березня 2021 року у справі № 1340/5862/18 є безпідставними, оскільки у наведених заявником справах, та у справі, яка переглядається, різні фактичні обставини справ та доведення вимог.

Отже, доводи касаційної скарги щодо неврахування судом апеляційної інстанції наведених висновків Верховного Суду є необгрунтованими, оскільки порушень щодо оцінки апеляційним судом зібраних у справі доказів не встановлено, оскаржувана постанова апеляційного суду в межах доводів касаційної скарги ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, прийнята з додержанням вимог матеріального та процесуального права, а тому підстав для її зміни чи скасування немає.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE,

№ 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE

v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Євчук Ірина Леонідівна, про встановлення юридичного факту та усунення від права на спадкування.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. А. Калараш

О. С. Ткачук