ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 липня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/1599/20

Головуючий у першій інстанції - Овсієнко Ю. К.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/883/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Онищенко О.І., Скрипка А.А.

із секретарем судового засідання - Поклад Д.В.

Позивач - ОСОБА_1

Відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування»

Третя особа - ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування», третя особа - ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди,

місце ухвалення судового рішення - м. Чернігів

В С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Стефківський В.І. звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування, пов`язаного із заподіяною моральною шкодою у розмірі 9600 грн., витрат на поховання у розмірі 1919,11 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 15.09.2017 року о 23 год 00 хв на автодорозі Київ-Чернігів-Нові Яриловичі в с. Красне Чернігівського району Чернігівської області сталась дорожньо-транспортна пригода. Водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Renault Kangoo» д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди. На момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал» відповідно до полісу АК №6292780, що діяв станом на 15.09.2017 року.

Вказує, що 16.09.2017 року за фактом дорожньо-транспортної пригоди внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, проте 20.02.2018 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Наголошує, що постановою про закриття кримінального провадження та судово-медичною експертизою підтверджено, що між наїздом на пішохода ОСОБА_3 та його смертю наявний причинно-наслідковий зв`язок.

Посилаючись на положення ст. ст. 1166, 1187 ЦК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вважає, що ОСОБА_1 має право на отримання страхового відшкодування.

Обгрунтовуючи вимоги в частині відшкодування заподіяної моральної шкоди, позивач посилався на приписи ч. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і розмір такої шкоди складає 19200 грн.

Позивач вказує, що поніс витрати на поховання батька ОСОБА_3 у розмірі 3818,22 грн., які просив стягнути з відповідача на підставі ст. 1193 ЦК України, ч. 27.4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Рішенням Новозавдського районного суду м. Чернігова від 07 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в сумі 11509 грн. 11 коп , з яких на відшкодування моральної шкоди -9600 грн 00 коп; витрат на поховання -1909 грн 11 коп.

Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 , 2000 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу.

Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування`на користь держави 840 грн 80 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі представник ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» Мамедова І.Р. просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповну оцінку доказів у справі, неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до необґрунтованого ухвалення судового рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що постанова про закриття кримінального провадження від 20 лютого 2018 року має преюдиційний характер при розгляді цієї справи в силу приписів ст. 82 ЦПК України, оскільки вказаною постановою встановлено, що шкода пішоходу ОСОБА_3 була завдана лише внаслідок його, ОСОБА_3 , власних безвідповідальних дій.

Вказує, що з урахуванням наявності двох осіб, сукупними діями яких завдано шкода та які були учасниками дорожньо-транспортної пригоди, страховиком застосовано положення п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо поділу заподіяної шкоди на кількість відповідальних осіб.

Вважає, що суд першої інстанції надав неправильну оцінку вказаній постанові про закриття кримінального провадження та безпідставно не застосував при вирішенні спору норму спеціального Закону, який регулює спірні правовідносини, а саме п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Судом першої інстанції необґрунтовано засновані загальні норми ст. ст. 1167, 1187 ЦК України, оскільки правовідносини між сторонами у справі регулюються спеціальним законом при визначенні порядку розрахунку та виплаті страхового відшкодування.

Апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині розподілу витрат на правову допомогу, оскільки заявлений розмір є завищеним, неспівмірним з ціною позову та необґрунтовано визначено кількість витраченого часу на надання правової допомоги.

У встановлений апеляційним судом строк відзиви на апеляційну скаргу учасниками справи не подавались.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено такі фактичні обставини справи.

15.09.2017 року о 23 год. 00 хв. на автодорозі Київ-Чернігів-Нові Яриловичі в с. Красне Чернігівського району Чернігівської області сталась дорожньо-транспортна пригоди за участю автомобіля «Renault Kangoo» д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_4 та пішохода ОСОБА_3 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.15).

Постановою слідчого у кримінальному провадженні-заступника начальника відділу слідчого управління Головного управління Національної поціліції в Чернігівській області від 20 лютого 2018 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000 від 16.09.2017 року, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. З цієї постанови убачається, що в рамках кримінального провадження була проведена експертиза № 34 від 01.02.2018 року, висновками якої визначено, що, своєчасно діючи у відповідності до терміну «небезпека для руху» п.12.3 Правил дорожнього руху України, водій автомобіля Renault Kangoo, р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути події дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору дії останнього не перебувають у причинному зв`язку з настанням даної події ДТП. Проаналізувавши обставини, слідчий дійшов висновку, що пішоходом ОСОБА_3 не виконані вимоги п.4.4, 4.14 розділу 4 «Обов`язки і права пішоходів» Правил дорожнього руху України (а.с.11-14).

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінив прізвище на ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені та про що в Книзі реєстрації зміни імені 31 березня 2009 року зроблено відповідний актовий запис №22 (а.с.17)

Як убачаєтьсяз матеріалів справи, а саме свідоцтва про народження, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином померлого ОСОБА_3 (а.с.16).

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Renault Kangoo, державний номер НОМЕР_1 , станом на день дорожньо-транспортної пригоди, згідно полісу №АК6292780, застрахована у ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» (а.с.30).

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що 28 лютого 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мелех Д.О. звернувся до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.8), і заявами про виплату страхового відшкодування, пов`язаного із заподіяною моральною шкодою-19200, 00грн (1/2 частки) та витрат на поховання у розмірі 3818,22 грн. із зазначенням реквізитів для перерахування страхової виплати (а.с.9, 10).

13 червня 2019 року ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» надало відповідь про те, що відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у сумі 21109,11 грн., з яких: 9600 грн. - відшкодування моральної шкоди ОСОБА_7 , 9600 грн. - відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , 1909,11 грн. - відшкодування витрат на поховання (а.с. 28).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_8 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач є сином загиблого та, враховуючи встановлений п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди - 38400 грн (12*3200), коло осіб, яким належить право на одержання компенсації (мати та батько), дійшов висновку, що належне до виплати позивачу страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю батька становить - 9600 грн 00 коп (3200-12*1/2 ).

Вирішуючи питання про стягнення витрат на поховання, суд першої інстанції, враховуючи встановлений п. 27.4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» загальний розмір відшкодування витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника 38400 грн (12*3200), дійшов висновку, що належне до виплати позивачу страхове відшкодування витрат на поховання складає 1909,11 грн, яке підлягає стягненню з відповідача.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Звертаючись з позовом представник ОСОБА_1 - адвокат Сефківський В.І. посилався на те, що положення п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в даному випадку не підлягають застосуванню. Згідно вказаних положень закону розподіяної шкоди розподіляється між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, проте у дорожньо-транспортній пригоді, яка сталась 15 вересня 2017 року, учасником є тільки один транспортний засіб.

Виходячи з обставин справи, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Тобто, за змістом цієї норми, обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини водія, якщо він не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

За змістом пункту 36.3 статті 36 Закону у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Відтак, положення зазначеної норми закону застосуванню в даних правовідносинах не підлягають, оскільки йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність пішохода ОСОБА_3 не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом в постанові від 10 січня 2019 року у справі № 274/4882/17-ц (провадження № 61-38295св18).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що розмір страхового відшкодування на користь позивача повинен визначатись страховиком без поділу розміру заподіяної шкоди на водія ОСОБА_2 , відповідальність якого була застрахована та пішохода ОСОБА_3 , а тому доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача в цій частині, є юридично неспроможними та не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до пункту 23.1 статті 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Статтею 27 Закону визначено порядок здійснення та розміри страхових виплат за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого.

Пунктом 27.1 статті 27 Закону передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону визначено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами ( пункт 27.3. статті 27 Закону)

За вимогами пункту 27.4.ст. 27 Закону № 1961-IV страховик (МТСБУ) відшкодовує особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Враховуючи викладене, апеляційний суд знаходить, що суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши докази наявні в матеріалах справи, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченого страхового відшкодування у розмірі 9600 грн за завдану моральну шкоду та відшкодування витрат на поховання у розмірі 1909,11 грн. згідно встановленого Законом порядком розрахунку.

Зважаючи на сукупність обставин та наявних у справі доказів, апеляційний суд визнає наявність причинно-наслідкового зв`язку між дорожньо-транспортною пригодою та смертю пішохода ОСОБА_3 , що достовірно підтверджується неспростованим висновком проведеної медичної експертизи в рамках кримінального провадження.

Колегія суддів апеляційного погоджується також із рішенням суду в частині розподілу понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

Зокрема, позивачу під час розгляду справи в суді першої інстанції правнича допомога надавалася адвокатом Стефківським В.І., згідно ордеру на надання правничої допомоги, виданого адвокатським об`єднанням «Автопоміч» на підставі укладеного договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 06 вересня 2019 року за №0012-ц (а.с. 33, 34).

Додатком №1 до вказаного договору від 06 вересня 2019 року сторони узгодили, що плата за надані адвокатом послуги на виконання договору про надання правничої допомоги становить 1000 грн за годину роботи (а.с. 35).

Згідно детального розрахунку робіт (наданих послуг) виконаних для надання правничої допомоги від 18 лютого 2020 року, загальна кількість витраченого часу, яка полягала у правовому аналізі (документів) по справі, опрацювання законодавчої бази, що регулюють відносини між відповідачем та позивачем, формуванні правової позиції по веденню справи, аналізу судової практики, написання, підготовка та надсилання позовної заяви з додатками становить дві години, відповідно вартість наданих послуг становить 2000 грн.

Отже, з урахуванням положень ст. 137 ЦПК України, що розподілу підлягає, як сплачена, так і та, що підлягає сплаті вартість витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача узгоджений сторонами договору розмір витрат за надану правничу допомогу.

Твердження апелянта про те, що спірні правовідносини регулюються нормами спеціального закону, а саме п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а не загальними нормами ЦК України, апеляційним судом до уваги не приймаються, враховуючи наступне.

Системний аналіз положень ст. ст. 1193, 1195, 1167 ЦК України дає підстави для висновку, що вина потерпілого не враховується при відшкодуванні шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, в тому числі і при здійсненні страхових виплат передбачених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Отже до спірних правовідносин не підлягають до застосування положення п.36.3 ст.36 Закону, якими передбачено, що у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб, оскільки шкода, пов`язана зі смертю потерпілого чи ушкодженням здоров`я, відшкодовується в незалежності від його вини.

Положення п.36.3 ст.36 Закону стосуються випадку, передбаченого у ч.2 ст.1188 ЦК України, в якій зазначено, що якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Судом встановлено, що шкода здоров`ю та каліцтвом потерпілої ОСОБА_3 настала в результаті наїзду на нього одного автомобіля, який у даній дорожній обстановці не зміг вчасно зупинитися в результаті виходу потерпілого на проїжджу частину.

Докази та обставини, на які посилається представник ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, правильно визначив та надав юридичну оцінку правовідносинам між сторонами.

Інші доводи апеляційної скарги не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування законного і обґрунтованого та правильного по суті судового рішення, не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність вирішення спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: