Дата документу 16.06.2021 Справа № 325/1712/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №325/1712/20 Головуючий у 1 інстанції Діденко Є.В.
Провадження № 22-ц/807/1997/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 04 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , фермерського господарства «Байбара», про визнання права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ФГ «Байбара», про визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позову зазначено, що 13.07.1985 року між нею і ОСОБА_2 укладено шлюб, в період якого було створено фермерське господарство «Байбара».

10.06.2007 року між нею та фермерським господарством «Байбара» був укладений інвестиційний договір, відповідно до умов якого позивачка зобов`язалась надати фермерському господарству кошти в сумі 20 000,00 грн. з метою придбання фермерським господарством у власність такого майна: бокси № 20, 21, 22, 23, 24, 25, АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1.2 договору, фермерське господарство зобов`язалось повернути грошові кошти не пізніше 01 вересня 2007 року, у іншому випадку позивачка має право за власним вибором вимагати передачі їй права власності на вказане майно або на відшкодування отриманих інвестицій.

У 2008 році фермерське господарство придбало у власність бокси № 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26 автогаражу, 55,35 % будівлі диспетчерської автогаражу, 55,35 % огорожі автогаражу, розташованих по АДРЕСА_2 , що підтверджено рішення суду від 17.09.2008 року.

Просила суд визнати за нею право власності на бокси № НОМЕР_1 , 21, 22, 23, 24, 25, 26 автогаражу, 55,35 % будівлі диспетчерської автогаражу, 55,35 % огорожі автогаражу, розташованих по АДРЕСА_2 , а також стягнути з відповідачів судові витрати..

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 04 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, та постановити нове судове рішення яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача не виникло право власності на об`єкти нерухомого майна на підставі укладеного інвестиційного договору, та відповідно відсутні підстави для визнання права власності на таке майно в судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 13.07.1985 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 зареєстровано шлюб.

10.06.2007 року між ОСОБА_1 та фермерським господарством «Байбара» в особі голови Байбара С.Г., укладено інвестиційний договір.

Згідно п. 1.1 вищевказаного інвестиційного договору, ОСОБА_1 зобов`язалась надати фермерському господарству « ОСОБА_3 » грошові кошти в сумі 20 000,00 грн. на зворотній основі з метою придбання отримувачем у власність боксів № 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26 автогаражу, 55,35 % будівлі диспетчерської автогаражу, 55,35 % огорожі автогаражу, розташованих по АДРЕСА_2 , як майно, визначене для отримання в натурі в рахунок майнових паїв членів колишнього КСП «ім. Жукова».

Пунктом 1.2 договору визначено, що отримувач зобов`язується повернути грошові кошти, визначені в п. 1.1 даного договору Інвестору, не пізніше 01 вересня 2007 року, у противному випадку Інвестор має право за власним вибором вимагати передачі йому права власності на об`єкт або відшкодування отриманих ним інвестицій.

Згідно п. 6.1.2 Договору Інвестор має право на визнання за собою права власності на Об`єкт у випадку передбаченому п. 1.2 даного договору.

Припсиами п. 3.4.3 Договору визначено, що Отримувач зобов`язаний передати інвестору об`єкт інвестування у власність упродовж 3 календарних місяців з моменту отримання відповідної вимоги Інвестора, у разі настання умов передбачених п. 1.2 даного договору.

Сплата ОСОБА_1 20 000,00 грн. підтверджена копією квитанції до прибуткового касового ордера № 10/07/07 від 10.06.2007 року.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 17.09.2008 року, за фермерським господарством «Байбара» визнано право власності на бокси № 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26 автогаражу, 55,35 % будівлі диспетчерської автогаражу, 55,35 % огорожі автогаражу, розташованих по АДРЕСА_2 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.01.2021 року № 242106664 зареєстровано право власності фермерського господарства «Байбара» на зазначені об`єкти нерухомого майна.

Судом прешоїі нстанції вірно втсанволено, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про інвестиційну діяльність» та ЦК України.

Відповідно до встановлених правовідносин, суд керується такими нормами права.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях та сферах народного господарства, цінні папери, цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права.

Згідно ч.2 ст. 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність», інвестори - суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про інвестиційну діяльність», відносини, що виникають при здійсненні інвестиційної діяльності на Україні, регулюються цим Законом, іншими законодавчими актами України.

Згідно ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність», основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода).

Положеннями статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ст. 331 ЦК України)

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За приписами статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст.210 ЦК України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Як на підставу заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 посилається на те, що підставою для визнання за нею права власності на об`єкти нерухомого майна, є інвестиційний договір від 10.06.2007 року, що саме по собі відповідає статтям 11, 328 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зміст інвестиційного договору свідчить, що його предметом є передання коштів на користь фермерського господарства, якому кореспондує обов`язок фермерського господарства їх повернення у встановлений термін.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що предмет договору не охоплює перехід права власності на об`єкти нерухомого майна (об`єкт інвестування).

Договір щодо нерухомого майна підлягає обов`язковій державній реєстрації (ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Відповідно до п.1.2. інвестиційного договору право позивачки вимагати передачі права власності на об`єкти нерухомого майна пов`язані з настанням певної умови невиконання фермерським господарством обов`язку повернення коштів, що в силу приписів ст. 546 ЦК України, є засобом забезпечення виконання зобов`язання, що передбачений договором між сторонами.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що передбачене договором «право вимагати передання у власність об`єктів нерухомого майна» виходячи зі свого змісту не є безумовною підставою для виникнення права власності, оскільки в такому випадку такий договір також підлягав би обов`язковій державній реєстрації, а лише передбачає можливість пред`явлення такої вимоги іншій стороні договору.

Зі змісту п. 3.4.3 інвестиційного договору вбачається, що передання права власності здійснюється між сторонами упродовж трьох календарних місяців з моменту отримання відповідної вимоги, тобто це питання може бути вирішено сторонами шляхом укладення відповідного правочину.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що у ОСОБА_1 не виникло право власності на об`єкти нерухомого майна на підставі укладеного інвестиційного договору, та відповідно відсутні підстави для визнання права власності на таке майно в судовому порядку.

Разом з цим, ОСОБА_1 не позбавлена права на відшкодування вкладених коштів.

Відповідно до рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 17.09.2008 року, власником об`єктів нерухомого майна є фермерське господарство «Байбара», чиє право власності зареєстровано у встановленому законом порядку.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 не було доведено виникнення права власності на майно у встановленому законом порядку, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилаються скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 04 березня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 червня 2021 року.

Головуючий

Судді: