СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/18167/18

пр. № 2/759/225/21

22 лютого 2021 року Святошинський районний суд м. Києва у складі

головуючого- судді Петренко Н.О.

за участю секретаря судових засідань Заставнюк А.О. .

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод та визначення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання припинити чинити перешкоди у користуванні йому квартирою за адресою АДРЕСА_1 та встановити для ОСОБА_4 та ОСОБА_1 режим спільного користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що в лютому 2006року позивачем було придбано нову чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , без внутрішнього ремонту. Вартість квартири становила 300 000 доларів США. Частково позивач позичав кошти у фізичних осіб, а на суму 100 000 доларів США оформив кредитний договір з банком. У новій квартирі позивачем було зроблено якісний ремонт, придбано меблі, побутову, аудіо, відеотехніку. Відповідач на той час ніде не працювала. 05.05.2010р. між сторонами було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 . У 2012 році відносно позивача було відкрито кримінальне провадження в рамках якого позивач був затриманий органом досудового розслідування та перебував у СІЗО до 2013 року. У зв`язку з виправдувальним вироком, позивача було звільнено з-під варти і він продовжив проживати разом однією родиною з відповідачем у квартирі АДРЕСА_2 . Весь час, починаючи з дати укладення договору дарування з відповідачем сторони проживали разом, вели спільне господарство. Відповідач не заперечувала проти проживання позивача в належній їм квартирі. Позивач зберігав у квартирі АДРЕСА_2 особисті речі. Жодного разу протягом всього часу спільного проживання сторін у квартирі АДРЕСА_2 питання про звільнення квартири відповідачем не піднімалось, що можуть підтвердити численні свідки. 14.09.2018р. ОСОБА_4 без будь-якого рішення компетентного органу змінила замки та перестала пускати позивача до квартири. Всі особисті речі, все майно позивача лишилося у зазначеному приміщенні. Іншого житла позивач не має. Враховуючи відсутність будь-яких встановлених законодавством підстав для вчинення відповідачем дій, спрямованих на створення позивачу перешкод у користуванні квартирою, такі дії слід вважати незаконними.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.12.2018року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

25.02.2019 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті.

Позивач та представник позивача просили позов задовольнити, мотивуючи тим, що спірна квартира придбана позивачем за його кошти, інше житло у м. Києві відсутнє.

Представник відповідача проти позову заперечувала просила відмовити в задоволені позову. ОСОБА_4 надала до суду відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позивач не назвав суду жодну правову підставу для виникнення у нього цивільних прав щодо предмету спору - квартири АДРЕСА_2 та не надав суду жодних доказів того, що її діями були порушені його права чи інтереси. ОСОБА_1 не має права власності на вказану квартиру, не являється членом її сім`ї, і вона ніколи не давала згоди на його вселення та постійне проживання у квартирі, як члена сім`ї. У даних правовідносинах можуть бути застосовані лише норми права, що регулюють порядок здійснення права власності. Квартира АДРЕСА_2 є особистою приватною власністю. Відповідач перед позивачем жодних зобов`язань немає, отже ні суд ні будь-хто інший не має права змусити допустити ОСОБА_1 до користування її майном.

Представником позивача ОСОБА_5 було подано заперечення на відзив в яких пояснила, що згідно договору купівлі-продажу квартири від лютого 2006 року позивачем було придбано чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Навіть з огляду на відсутність реєстрації місця проживання позивача у квартирі АДРЕСА_2 , останній на достатній правовій підставі вселився до зазначеного помешкання та тривалий час, близько 12 років, використовував його, як своє єдине житло. У зазначеній квартирі позивач проживав однією сім`єю разом з відповідачем та їх дітьми. З 2010року вже після укладення між сторонами договору дарування квартири, позивач продовжував проживати у вказаному помешканні, користувався ним, не дивлячись на де-юре вибуття цього об`єкту з його володіння. Зауважує, що враховуючи тривалу мовчазну згоду відповідача на користування позивачем квартирою, відповідач не пов`язувала перехід права володіння на це майно з припиненням чи обмеженням користування ним позивачем. Отже на момент протиправних дій відповідача, які знайшли своє вираження у вигляді обмеження доступу позивача до спірної квартири, слід констатувати відсутність будь-якої зміни обставин чи виникнення додаткових підстав, які б могли стати підставою для припинення режиму користування помешканням , який склався між сторонами.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.05.2010р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування/а.с.7/.

Відповідно до п.1 вказаного договору ОСОБА_1 передав безоплатно у власність ОСОБА_4 квартиру під номером АДРЕСА_2 ОСОБА_4 прийняла цей дар.

Позивачем підтверджено, що вказаний договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. ОСОБА_1 стверджував, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 15.09.2018 р. звертався із повідомленням до служби 102 про те, що за адресою: АДРЕСА_1 колишня дружина поміняла замки в дверях.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір вважається укладеним з моменту узгодження сторонами всіх його істотних умов.

За приписами ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Пунктом 8 договору дарування від 05.05.2010р. укладеного між сторонами передбачено, що право власності у обдарованої на квартиру виникає з моменту прийняття дарунка.

Відповідно до ст. 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною 4 ст. 41 Конституції України встановлено принцип непорушності приватної власності.

За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні суду пояснив, що він з 1993-1994р. знайомий з позивачем та його сім`єю. Живе в Боярці, 8 років доглядав маму в селі. Бував у гостях у спірній квартирі. ОСОБА_7 - відповідачка завжди готувала, пригощала. Жили сторони, як одна сім`я до вересня-жовтня 2018р.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він є власником паркінгу по АДРЕСА_3 , знайомий з сім`єю 12-13 років. У квартирі не бував. Зазначає, що ОСОБА_1 проживав за адресою: АДРЕСА_1 безперервно до 15.09.2018р., поки його дружина не змінила вхідні замки і він не зміг потрапити до квартири. Про це йому стало відомо зі слів позивача.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що знайомий з позивачем з 2015р. Був у спірній квартирі один раз. Двері відкрив позивач своїми ключами, тобто у нього був вільний доступ до спірної квартири.

Свідок ОСОБА_10 суду зазначив, що допомагав позивачу перевозити речі після того, як позивача вигнала дружина. Перевозили речі двома машинами у вересні 2018р.

На підставі статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що позивач не є власником квартири, та не перебуває у родинних стосунках з власником спірної квартири.

Як вбачається із договору дарування машиномісця від 25.12.2013р. адреса реєстрації позивача зазначена у АДРЕСА_4 /а.с.118/.

Відповідач не заперечувала того факту, що позивач періодично проживав у спірній квартирі та його речі знаходились у квартирі в окремій кімнаті.

Покази свідків, суд оцінює критично, оскільки конкретних обставин проживання позивача та права володіння квартирою суду не надано.

Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи норми законодавства, дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення сторін суд вважає, що припинити чинити перешкоди у користуванні квартирою та встановлення режиму спільного користування квартирою, можливе лише за умови спільного володіння спірним майном.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки позивач не є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , не є членом сім`ї власника, зареєстрований за іншою адресою, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 10, 89, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 316-321, 334, 383, 717 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задовленні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод та визначення порядку користування квартирою- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Н.О. Петренко