Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/369/21
Номер провадження2/711/1128/21
РІШЕННЯ
25 лютого 2021 року суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси Демчик Р.В. розглянувши в порядку спрощеного (письмового) провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)», в особі Ліквідаційної комісії по припиненню про стягнення заробітної плати заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,-
Позивач ОСОБА_1 звернувся в Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до ДП «»ПД КВКС України (№62)», в особі Ліквідаційної комісії по припиненню про стягнення заробітної плати заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.
Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 13.06.2016 року він працював в ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» на посаді майстра цеху, що підтверджується довідкою від 27.11.2020 року.
Згідно даних з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, засновником до ДП «»ПД КВКС України (№62)» є Міністерство юстиції України. Міністерством юстиції України прийнято рішення про припинення юридичної особи, шляхом ліквідації за рішенням засновника юридичної особи, відповідно до наказу від 11.09.2020 №3144/5 «Про припинення державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№62)».
Згідно наказу від 27 листопада 2020 року № 17/ОС-20 позивач ОСОБА_1 був звільнений з посади майстра цеху з 27.11.2020 року, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України - у зв`язку з ліквідацією ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» згідно з наказом Міністерства юстиції України від 11.09.2020 №3144/5 «Про припинення державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» шляхом ліквідації» та згідно наказу державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» від 16.09.2020 року № 13/ОС-20 «Про скорочення штату та попередження персоналу про подальше вивільнення» (наказ про звільнення від 27 листопада 2020 року № 17/ОС-20 - додається)
Зазначає, що станом на день звільнення позивачу не виплатили нараховану заробітну плату в сумі - 27 208 грн. 03 коп., що підтверджується розрахунковим листом за листопад 2020 та довідкою про розмір заборгованості по заробітній платі № 6/204 від 03.12.2020 року, що видана ДП «Підприємство Державної кримінально- виконавчої служби України (№62)» та підписана головою ліквідаційної комісії ОСОБА_2 .
Таким чином з позивачем був проведений не повний розрахунок при звільненні та належні позивачу нараховані кошти не були виплачені на день звернення до суду з даною позовною заявою.
Враховуючи, що відповідач з моменту звільнення позивача 27.11.2020 року та до моменту звернення до суду, 18.01.2021 року не провів повного розрахунку з позивачем, таким чином за час затримки у виплаті заробітної плати минуло 33 робочих дні. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на момент звернення з позовною заявою до суду складає 7873.80 грн. Позивач також зазначає, що своїми неправомірними діями щодо несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідачем заподіяна йому моральна шкода в сумі 5000,00 грн. У зв`язку з чим, просить задовольнити позов.
Відповідно до ч.2 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
У відповідності до ч.5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили.
Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.
Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 11.09.2020 №3144/5 «Про припинення державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)», шляхом ліквідації за рішенням засновника.
Наказом №17/ОС-20 від 27.11.2020, позивача було звільнено з підприємства в зв`язку з ліквідацією підприємства за п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.7).
За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна плата.
Згідно довідки Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» від 03.12.2020 за № 6/204 сума заборгованості по заробітній платі позивача становить 27 708.03 грн (а.с. 9).
До теперішнього часу відповідачем не здійснено остаточного розрахунку з позивачем, через що останній звернувся до суду з зазначеним позовом.
Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків.
Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі.
Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
На підставі ст.116 КЗпП України, відповідачу належало провести повний розрахунок з працівником в день звільнення 27 листопада 2020 року, що зроблено не було.
Як встановлено судом відповідач в порушення ст.116 КЗпП не здійснив виплати належної позивачу заробітної плати в день його звільнення у зв`язку з чим до теперішнього часу має заборгованість перед позивачем в розмірі 27 208.54 грн. яка підлягає стягненню.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 27 208.03 грн підлягає задоволенню.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 № 13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.
На підставі абз.4 ч.2. п.2 Постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року про затвердження «Порядку обчислення середньої заробітної плати» передбачено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчисляється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Враховуючи що відповідач з моменту звільнення позивача 27.11.2020 року та до моменту звернення до суду 18.01.2021 року не провів повного розрахунку з позивачем, таким чином за час затримки у виплаті заробітної плати минуло 33 робочих дні. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на момент звернення з позовною заявою до суду складає (33 робочих днів х 238.60 грн.) 7873,80 грн.
Позивач також просив стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення.
Враховуючи, що позовна заява подана 18 січня 2021 року, суд приходить до висновку про задоволення вимоги, а саме стягнення з ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також за період з 19 січня 2021 року по 25 лютого 2021 року, що складає (27 робочих днів х238.60 грн) 6 442 грн. 20 коп.
Отже розмір середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні ОСОБА_1 складає 14 316.00 грн. (238.60 грн/день х 70 робочих дня).
Суд вважає, що доводи представника відповідача щодо відсутності у підприємства достатнього фінансового ресурсу, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими.
Стосовно заявлених позовних вимог щодо стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди суд зазначає наступне.
Згідно статті 237-1Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Як достовірно встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем законних прав ОСОБА_1 , а саме невиплати йому заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, внаслідок чого було порушено звичний для останнього уклад життя, завдало йому моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, останній зазнав втрат немайнового характеру, тобто йому завдано моральну шкоду.
Суд зауважує, що в результаті затримки з невиплатою заробітної плати при звільненні позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило позивача, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню частково з урахування розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань.
Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у її житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню частково в розмірі 1500,00 грн.
Окрім того, на підставі положень статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача, ДП "Полтавський комбінат хлібопродуктів", в дохід держави судовий збір в розмірі 1816.00 грн, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подачу позову.
На підставі наведеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про оплату праці», ст.ст.115, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 76-81, 263-265,268,273 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «»Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№62)», в особі Ліквідаційної комісії по припиненню про стягнення заробітної плати заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди - задовольнити частково.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення в межах виплати заборгованості із заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду через суд першої інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Головуючий: Р.В.Демчик

Повний текст судового рішення складено 01.03.2021 року.

Головуючий: Р. В. Демчик