Справа № 298/943/19
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Джуги С.Д., Куштана Б.П.,

за участі секретаря: Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Ракущинець Андрія Андрашовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 07 грудня 2020 року, головуюча суддя Лютянська М.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ Райффайзен Банк Аваль третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом мотивуючи його тим, що 02 липня 2007 року між ВАТ Райффайзен Банк Аваль та ОСОБА_1 було підписано кредитний договір № 014/4063/82/33376, за умовами якого банк зобов`язався надати кредит в розмірі 10200 доларів США зі строком погашення 01.07.2017 року та сплатою за користування кредитом 13,5% річних.

Однак при підписанні даного договору відповідач не надав їй інформацію про наслідки укладення даної угоди, в тому числі щодо ціни даної угоди, а також приховав інформацію, яка є важливою для прийняття рішення для укладення угоди.

При укладенні кредитного договору позивач не була ознайомлена з усіма умовами кредитування, що пропонуються Банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України Про захист прав споживачів.

А тому позивач просить визнати недійсним з моменту укладення кредитного договору № 014/4063/82/33376 від 02 липня 2007 року укладений між ПАТ Райффайзен Банк Аваль та ОСОБА_1

11 листопада 2019 року ухвалою Великоберезнянського районного суду Закарпатської області за клопотанням представника позивача до участі у справу було залучено ОСОБА_2 , як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 07 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Ракущинець А.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Райффайзен Банк Аваль» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, 02.07.2007 року між ВАТ Райффайзен Банк Аваль та ОСОБА_1 був укладений споживчий кредит із забезпеченням № 014/4063/82/33376 відповідно до умов якого позивачу було надано кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 10200 доларів США строком до 01.02.2017 року із сплатою 13,50% річних. Кредит було надано на підставі заяви-анкети позичальника від 19.06.2007 року.

Також судом встановлено, що 26 січня 2009 року між ВАТ Райффайзен Банк Аваль та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до кредитного договору № 014/4063/82/33376 від 02.07.2007 року, в якій зазначено про те, що сторони уклали цю Додаткову угоду до кредитного договору про наступне: та внесено наступні зміни до кредитного договору в частині зміни строків повернення кредиту та зміна процентної ставки, даний договір отримано ОСОБА_1 17.02.2009 року, що підтверджується її підписом (а.с. 44-45). Копією додаткової угоди № 014/4063/82/33376/2 від 03 липня 2007 року до кредитного договору № 014/4063/82/33376 від 02.07.2007 року було погоджено про зміну умов погашення кредиту.

Укладення договору із кредитодавцем на отримання кредиту відповідало внутрішній волі позичальника. Кредитний договір було укладено та підписано за згоди двох сторін - Позичальника та Кредитора (Відповідача), які досягли згоди щодо істотних умов договору, а саме надання кредиту ОСОБА_1 .

Згідно ч. 2 ст. 1056 ЦК України позивач мала право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Проте, вказаних дій позивач не вчинила та уклала кредитний договір, висловивши у такий спосіб своє волевиявлення щодо укладення кредитного договору.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року за N 168 регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту (п. 1.2 Правил).

Разом з тим, наслідки ненадання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту вказаними правилами не передбачені.

Аналізуючи Закон України «Про захист прав споживачів» слід враховувати, що не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб`єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що перед підписанням спірного правочину, позичальник не отримала усю необхідну інформацію у відповідності до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Але це суперечить дійсності та підтверджується заявою від 03.07.2017 року з власноручним підписом ОСОБА_1 .

Відповідно до роз`яснень, що містяться у Постанові №5 від 30.03.2012 року, в якій зазначено, що при розгляді справ, суди мають враховувати, зокрема висновки викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 року у справі № 15рп/2011, а саме: аб. 16 ч. 1 ст. б Закону про фінансові послуги врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а ст. 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 7 грудня 2000 року - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу.

Будь-яких доказів щодо звернення з вимогою про надання будь-яких додаткових відомостей, або щодо нерозуміння умов кредитування позичальником, до Банку не надходило.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 на те, що при укладенні кредитного договору позичальник не був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються Банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», є безпідставними.

Доводи апелянта про те, що Банк скористався тим, що позивачу об`єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач. Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 230 Цивільного кодексу України необхідним є наявність одночасно трьох підстав: факту обману; істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману та наявність умислу в діях відповідача.

Так, позивачем не доведено наявність умислу у відповідача щодо надання неповної або недостовірної інформації банком споживачу, та власне сам факт обману.

Окрім того, 15.01.2009 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до банку з проханням здійснити пролонгацію кредиту строком до 135 місяців.

26.01.2009 року та 03.07.2009 року між позивачем та відповідачем були укладені Додаткова угода №1 та Додаткова угода № 014/4063/82/33376/2 до кредитного договору №014/4063/82/33376 від 02.07.2007 р.

Перед укладанням Додаткової угоди №014/4063/82/33376/2 від 03.07.2009 року ОСОБА_1 також була ознайомлена з сукупною вартістю кредиту та отримала другий примірник, що стверджується підписами позивача.

У п. 6 та 7 відповідно Додаткових угод зазначено, що позичальник підтверджує, що перед укладенням цих Додаткових угод він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 р.), що підтверджується підписом позичальника про його ознайомлення з Умовами кредитування, які є невід`ємною частиною цих Додаткових угод, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації.

Надана позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною.

Окрім того, як вбачається з положень ч. 2. ст. 213 ЦК України - якщо немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, подальші та узгоджені дії позивача щодо укладення додаткових угод та внесення коштів в іноземній валюті спрямованих на врегулювання кредитної заборгованості та на часткове виконання умов кредитного договору, свідчать про визнання факту отримання кредитних коштів, розуміння положень відповідного договору та наявність зобов`язань за таким договором.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ІІК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. 1-3 та 5-6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Проте, спірний кредитний договір не може бути визнаний недійсним, оскільки в момент його вчинення сторонами були дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України, а саме:зміст правочину на момент його вчинення не суперечив нормам ЦК України, іншим актам законодавства та моральним засадам суспільства; особи, які уклали кредитний договір, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин був вчинений у формі встановленій законом (згідно зі ст. 208 ЦК України -письмовій формі); правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що оспорюється, повністю відповідає вимогам законодавства, складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним.

При укладенні спірного договору, сторонам були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили позивача прийняти ці умови та вкрай невигідних для себе умовах. Позивач певний період сплачувала кошти за спірним кредитним договором, тобто здійснювала юридично значимі дії.

Таким чином, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не наведено доказів, якими вона обґрунтовує свої вимоги за позовом та які мають істотне значення для правильного вирішення справи та на підставі яких рішення підлягає скасуванню.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 07 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 17 червня 2021 року.

Головуючий

Судді