Провадження № 22-ц/824/7349/2021 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 липня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15 жовтня 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що 04 вересня 2012 року між банком і відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 133/2012, за умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_1 кредит на придбання квартири у розмірі 290000 грн. терміном до 03 вересня 2027 року із розрахунку 16 % річних, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування. Поручителем позичальника за кредитним договором є співвідповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які за договорами поруки № 1, № 2 та № 3 від 04 вересня 2012 року зобов`язалися відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань по поверненню кредиту в повному обсязі.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник ОСОБА_1 мав повертати кредит та проценти щомісячними платежами до 28 числа кожного місяця, однак не виконує цих обов`язків, має прострочену заборгованість, яка станом на 16 вересня 2019 року становить 314848,16 грн. і включає нараховані та несплачені проценти за кредитом за період із 01 лютого 2014 року по 30 квітня 2015 року в розмірі 52275 грн. та заборгованість за тілом кредиту у розмірі 262573,39 грн. У зв'язку з наведеним, посилаючись на ст.ст.1050, 1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив достроково стягнути солідарно із відповідачів на користь банку борг за кредитним договором станом станом на 16 вересня 2019 року в розмірі 314848,16 грн. та судовий збір.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 15 жовтня 2020 року позов задоволено. Стягнуто солідарно із відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» борг за кредитним договором у сумі 314848,39 грн. та судовий збір в сумі по 1180,67 грн. з кожного.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 8 лютого 2021 року заяву

- 2 -

відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15 жовтня 2020 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням, ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Дугінова Д.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у позові в повному обсязі, посилаючись на істотне порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що, незважаючи на подане адвокатом Дугіновим Д.А. клопотання про відкладення розгляду справи, суд розглянув справу і ухвалив рішення. Такі дії суду на думку скаржника є порушенням рішення ЄСПЛ у справі «Вартая проти Грузії», де суд встановив, що відмова суду перенести засідання за клопотанням адвоката, що брав участь в іншому процесі, та розгляд справи без захисника є порушенням права на справедливий суд, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Вирішивши справу за відсутності відповідача та його представника Дугінова Д.А. , суд порушив їх право брати участь у судових засіданнях, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, що суперечить рішенню ЄСПЛ у справі «Краска проти Швейцарії», де зазначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом, а завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»). Окрім того, під час розгляду справи не було достеменно досліджено та надано належної правової оцінки умовам кредитного договору та не застосовано строків позовної давності, оскільки банк звернувся до суду з даним позовом після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови в його задоволенні. Питання початку перебігу строку залишилося недослідженим судом, що суперечить рішенням ЄСПЛ у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», «Волков проти України», «Устименко проти України» та «Рябих проти Росії». Також, судом не дослідженні обставини щодо звільнення відповідачів від відповідальності за порушення зобов`язання внаслідок непереборної сили, оскільки відповідач ОСОБА_1 проживає та зареєстрований в АР Крим, яка згідно ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій територія України» визнана тимчасово окупованою територією. Вважає, що усі вказані обставини має дослідити суд апеляційної інстанції і дати їм оцінку.

Відповідачі - поручителі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заяву про перегляд заочного рішення до суду не подавали і рішення суду не оскаржують.

Позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив позов банку, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Дугінов Д.А. належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на вказану ним в апеляційній скарзі електронну адресу судовою повісткою і повідомленням про її доставлення, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

При цьому колегія суддів враховує, що розгляд справи 03 червня 2021 року вже відкладався за заявою адвоката Дугінова Д.А., де він вказав, що зможе взяти участь у справі лише після 31 липня 2021 року, доказів, які б підтверджували неможливість взяти участь раніше не надав. За таких обставин, згідно ч.2 ст.128 ЦПК України суд відклав розгляд

- 3 -

справи в межах строків встановлених цим Кодексом.

Представник позивача ПАТ АБ «Укргазбанк» Мала В.О. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

ВідповідачіОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають зареєстроване місце проживання у м.Сімферополі АР Крим, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, де послуги поштового зв`язку не надаються. Відповідачі не повідомила суд про наявність у них іншого зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання чи місця перебування, в тому числі не надали довідку внутрішньо переміщеної особи із зареєстрованим місцем проживання.

За таких обставин, відповідно до положень ст.121 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та ч.11 ст.128 ЦПК України, суд здійснив виклик відповідачів через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати розгляду і з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, суд прийшов до висновків, що позичальник ОСОБА_1 не виконує обумовлених кредитним договором обов`язків по внесенню щомісячних платежів на погашення кредиту і має прострочену заборгованість, що у свою чергу свідчить про порушення прав позивача як кредитора і необхідність їх захисту шляхом дострокового стягнення боргу за кредитним договором із позичальника та поручителів як солідарних боржників.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Згідно ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно ч.3 ст.554 ЦК України особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки (згідно п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону

- 4 -

України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від03 липня 2018 року цей законзастосовується до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію).

Судом першої інстанції встановлено, що 04 вересня 2012 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» і відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 133/2012, згідно якого банк надав позичальнику ОСОБА_1 кредит для придбання квартири у розмірі 290000 грн. терміном до 03 вересня 2027 року із сплатою процентів за користування коштами у розмірі 16 % річних, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Повернення кредиту та процентів згідно п.п.3.1-3.2 кредитного договору передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів до 28 числа кожного місяця згідно графіку платежів(додаток № 1 до договору).

Згідно п.4.2.4 кредитного договору у випадку прострочення платежів банк вправі вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту в повному обсязі.

Поручителем позичальника ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором є співвідповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які за окремими договорами поруки № 1, № 2 та № 3 від 04 вересня 2012 року зобов`язалися відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань по поверненню кредиту в повному обсязі.

Також, судом встановлено, що позичальник ОСОБА_1 не виконував в повному обсязі обов`язків по поверненню кредиту шляхом внесення щомісячних платежів, покладених на нього кредитним договором, в результаті чого станом на на 16 вересня 2019 року він має прострочену заборгованість за тілом кредиту у розмірі 106369,39 грн. та процентами у загальному розмірі 52275 грн.

Як вбачається із розрахунку проценти за кредитним договором нараховані банком лише до 30 квітня 2015 року з огляду на правовий режим тимчасово окупованої території України, до якої відноситься АР Крим, що стверджується розрахунком заборгованості.

Будь-яких доказів на спростування заборгованості відповідач не надав.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

За таких обставин суд вірно захистив права банку і стягнув достроково на його на користь борг за кредитним договором із позичальника та поручителів як солідарних боржників.

Доводи апеляційної скарги про те, що, незважаючи на подане адвокатом Дугіновим Д.А. клопотання про відкладення справи, суд розглянув її і ухвалив рішення, що на думку скаржника є порушенням рішення ЄСПЛ у справі «Бартая проти Грузії», де суд встановив, що відмова суду перенести засідання за клопотанням адвоката, що брав участь в іншому процесі, та розгляд справи без захисника є порушенням права на справедливий суд, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, колегія суддів відхиляєяк необгрунтовані і такі, що не є підставою для скасування рішшення з наступних міркувань.

У справі «Бартая проти Грузії» було визначено, що заявник не мав можливості брати участь у провадженні на рівних засадах із супротивною стороною, яка була представлена адвокатом, оскільки його адвокат був залучений в інше слухання в цей же час. Тобто, в даній справі встановлено, що адвокат заявника не мав можливості брати участь у розгляді з огляду на його зайнятість у іншій справі за умов добросовісного здійснення ним своїх прав.

Колегія суддів прийшла до висновку, що обставини справи «Бартая проти Грузії» є відмінними від обставин у даній справі, що переглядається у апеляційному порядку, тому наведене рішення ЄСПЛ не може бути підставою для скасування оскарженого судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи її розгляд відкладався судом неодноразово за

- 5 -

заявами представника відповідача адвоката Дугінова Д.А., зокрема 04 лютого 2020 року відкладено за заявою про необхідність ознайомлення з матеріалами справи, 15 квітня 2020 року відкладено за заявою представника з огляду на карантин, 27 липня 2020 року відкладено за заявою представика про його зайнятість у іншій ссправі, 12 жовтня 2020 року представник подав чергове клопотання про відкладення розгляду з огляду на зайнятість у іншій справі.

Незважаючи на отримання 04 лютого 2020 року копії ухвали про відкриття провадження та копіїї позову з додатками, представник відповідача протягом більше як восьми місяців не знайшов часу для подачі відзиву або заперечень чи іншого процесуального документу, в якому б сформував правову позицію відповідача щодо заявлених до нього вимог. Доказів про наявність вийняткових ви непередбачуваних обставин, які б унеможливлювали вчинення вказаних процесуальних дій не надав.

Наведене на думку суду свідчить про недобросовісне користування процесуальними правами всупереч приписам ст.44 ЦПК України.

Згідно п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий … розгляд його справи упродовж розумного строку … судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п.1 ст.6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя, в тому числі щодо розгляду справи упродовж розумного строку. При цьому Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що право на доступ до правосуддя, закріплене у ст.6 Конвенції, не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії», рішення від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»).

Аналіз наведених рішень ЄСПЛ свідчить про те, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує справедливий судовий розгляд не тільки відповідачу, а й іншій стороні - позивачу, в тому числі розгляд його справи упродовж розумногостроку.

Відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально

- 6 -

використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З огляду на те, що дана справа не знаходила свого вирішення близько року, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам і свідчить про порушення розумних строків її розгляду, причиною чого в тому числі були чисельні відкладення розгляду справи в суді першої інстанції за клопотаннями представника відповідача, суд першої інстанції обгрунтовано розглянув справу за його відсутності.

Це ж стосується посилань представника відповідача на те, що, вирішивши справу за відсутності відповідача та його представника, суд порушив їх право брати участь у судових засіданнях, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, що суперечить рішенням ЄСПЛ у справі «Краска проти Швейцарії», «Ван де Гурк проти Нідерландів», які є необгрунтованими, оскільки таке право стороні відповідача було забезпечено з боку суду справедливими судовими процедурами в повному обсязі шляхом неодноразових відкладень.

Так, відповідач ОСОБА_1 жодного разу до суду не з`явився до суду, хоча був належно повідомлений через свого представника (ч.5 ст.130 ЦПК України) і не виявляв бажання брати участь у розгляді справи, ніяких заяв з цього приводу не подавав, а тому посилання представника на недотримання його прав щодо участі у судовому засіданні не відповідають матеріалам справи.

Також, суд в повному обсязі забезпечив право представника відповідача адвоката Дугінова Д.А. на участь в судовому засіданні, в тому числі можливість викладення суду своїх доводів та заперечень проти позову. Зокрема як вище вказувалося суд за клопотанням представника відповідача 04 лютого 2020 року відкладав розгляд справи для надання останньому можливості ознайомлення з матеріалами справи та вручив позов з додатками, а надалі неодноразово відкладав розгляд за його клопотаннями для забезпечення участі у розгляді справи. Представник відповідача до суду після 04 лютого 2020 року не з`являвсяя, правом на участь у розгляді не скористався, відзиву або заперечень чи іншого процесуального документу не подав, що у свою чергу свідчить про недобросовісність користування правами в порушення вимог ст.44 ЦПК України. Тобто, відповідач діючи на власний розсуд не скористався таким правом, у зв`язку з чим несе відповідні ризики (ч.4 ст.12 ЦПК України).

Окрім того, відхиляючи такі доводи, апеляційний суд враховує, що при при апеляційному перегляді суд врахував і дав оцінку усім доводам відповідача, викладеним в апеляційній скарзі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що під час розгляду справи не було достеменно досліджено та надано належної правової оцінки умовам кредитного договору та не застосовано строків позовної давності, оскільки банк звернувся до суду з даним позовом після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови в його задоволенні колегія суддів відхаляє як необгрунтовані.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заяявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вище вказувалося з метеріалів справи вбачається, що 04 лютого 2020 року представник відповідача подав до суду заяву про відкладення для ознайомлення з

- 7 -

матеріалами справи і в цей же день йому було вручено копію позову з додатками, отже з цього часу був обізнаний про зміст позовних вимог. За період із моменту подачі заяви і по день винесення рішення 15 жовтня 2020 року, останній мав можливість як подати відзив на позов, вказавши про застосування позовної давності, так і подати суду окремо відповідну заяву, чого не зробив, як і взагалі не з`явився до суду жодного разу. При цьому неодноразово звертався із письмовими заявами про відкладення. Доказів про наявність непередбачуваних чи вийняткових обставин, які б перешкоджали подати суду таку заяву за більш ніж восьмимісячний період розгляду справи суду не надав.

Так, відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право має забезпечуватися судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відхиляючи дані доводи колегія суддів враховує, що згідно з усталеною судовою практикою прийняття заяви відповідача про застосування строку позовної давності на стадії апеляційного перегляду можливе лише у випадку, якщо відповідач не був належно повідомлений про розгляд справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, де Велика Палата зазначила, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції (п.74).

В даній справі таких обставин не встановлено, оскільки представник відповідача був повідомлений про розгляд справи, а відтак підстави для прийняття його заяви про застосування строку позовної давності на стадії апеляційного перегляду відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не дослідженні обставини щодо звільнення відповідачів від відповідальності за порушення зобов`язання внаслідок непереборної сили, оскільки відповідач ОСОБА_1 проживає та зареєстрований в АР Крим, яка згідно ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визнана тимчасово окупованою територією, не грунтуються на вимогах закону.

Згідно ч.1 ст.263 ЦК України під непереборною силою розуміють надзвичайну або невідворотну за даних умов подію.

Відповідно до ч.2 ст.141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження)

- 8 -

експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Згідно ст.617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за його порушення, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що боржник, якого звільнено від відповідальності за порушення зобов`язання внаслідок непереборної сили на підставі положень ст.617 ЦК України, не звільняється від обов`язку виконати зобов`язання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом. Такий правовий висновок в судовій практиці є усталеним і сформовано у цілому ряді постанов Верховного Суду, зокрема від 06 лютого 2018 року у справі № 913/757/16.

В даній справі, яка переглядається в апеляційному порядку, предметом спору не є стягнення з відповідачів пені, штрафів, збитків чи застосування інших заходів відповідальності за порушення зобов`язання, обумовлених кредитним договором, а є примусове виконання відповідачем його зобов`язань за договором шляхом стягнення тіла кредиту і частково процентів, що не є відповідальністю за порушення зобов`язання в розумінні положень ст.622 ЦК України.

При цьому, як вище вказувалосяпроценти за кредитним договором, які має сплатити відповідач, нараховані банком лише до 30 квітня 2015 року з огляду на правовий режим АР Крим як тимчасово окупованої території України.

Доводів щодо невірності розрахунку боргу чи невірності здійснених платежів апеляційна скарга не містить.

Даючи оцінку доводам відповідача, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»).

Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

- 9 -

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: