Справа № 274/940/17
Провадження № 2/0274/229/21
Рішення

Іменем України

10.06.2021 року Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Вдовиченко Т.М., за участю секретаря судового засідання Рудич М.О., відповідачки ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бердичеві Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору довічного утримання, витребування майна, -

В с т а н о в и в :

В березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, згідно якого просить суд визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 21.11.2007 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори Пашинським О.М., за реєстраційним номером 3-1072.

Витребувати у ОСОБА_4 40/100 часток у праві власності на житловий будинок за адресою : АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_6 після його смерті відкрилася спадщина на 40/100 часток у домоволодінні за адресою : АДРЕСА_1 , що належали спадкодавцеві згідно рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03.03.2006 р. Вона та її брат ОСОБА_7 , спадщину отримали. Маючи намір отримати свідоцтво про право на зазначене спадкове майно, вона звернулася до нотаріальної контори, проте у вчиненні вказаної нотаріальної дії їй було відмовлено у зв"язку з відсутністю правовстановлюючого документа, тому вони з братом звернулися до суду з позовом про визнання за ними права власності на частку будинку в порядку спадкування. Згідно рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06.12.2013 року у справі № 274/6566/13-ц їх позов було задоволено повністю, визнано за кожним по 40/200 часток житлового будинку. 05.02.2014 р. внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

03.03.2014 року відповідачкою ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на зазначене рішення суду. Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 03.04.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено - рішення Бердичівського міськрайонного суду від 06.12.2013 р.н. скасовано та відмовлено у задоволенні позову про визнання права власності в порядку спадкування. Тому, про відчуження її батьком належної йому частки у праві власності на будинок їй стало відомо лише у березні 2014 року з апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Вважає, що вказаний договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, оскільки, як їй відомо, за життя її батько жодного разу не висловлював наміру укласти договір відчуження належного йому майна. Окрім того, останнім часом він зловживав алкоголем. В період з 2007 року її батько жодного разу не повідомляв їй про укладення спірного договору. Проживаючи по сусідству , вона в міру необхідності та можливості допомагала батькові.

Крім того вона вважає, що її батько договір довічного утримання не підписував, замість нього у відповідній графі проставлено підпис іншою особою, ким саме - їй невідомо, тому спірний правочин вона вважає недійсним.

Ухвалою суду від 27.03.2017 року відкрито провадження у справі ( а.с. 29 т.1).

06.10.2017 року, 15.01.2019 року представником відповідачки ОСОБА_2 подано заяву про застосування строків позовної давності ( а.с. 97 , 225 т.1).

21.10.2019 року ухвалою суду призначено у справі судово - почеркознавчу експертизу ( а.с.54-56 т.2).

В судовому засіданні позивачка та її представник доводи позовної заяви підтримали з підстав зазначених в ній.

Відповідачка та її представник заперечили проти задоволення позовних вимог.

Відповідачка пояснила, що в 2003 році її дядько ОСОБА_6 розлучився з ОСОБА_8 . Він дійсно жив в належній йому половині будинку, однак приходив до її родини та жалівся, що його б"ють, викидають його речі та продукти харчування з хати, їсти не дають, забирають в нього їжу, він постійно хотів їсти. В 2003 році вночі вона знайшла його біля своєї хвірточки, він був без свідомості, з розбитою головою, його побила позивачка, його колишня дружина та її співмешканець. В той час йому було 47 років. В 2006 році ОСОБА_6 проходив лікування в проктологічному центрі в м. Житомирі, йому зробили там операцію, вона весь час перебувала поряд з ним, за операцію платила теж вона, бо в нього коштів не було, оскільки він не працював, позивачка нічим не допомагала, не цікавилася. Він жив у них, залишивши належну йому частину будинку. Позивачка та її мати ОСОБА_8 відключили від частини будинку ОСОБА_6 світло, газ, там не було опалення, вона допомагала дядькові підключати його частину будинку до світла, коли приходили працівники газової служби підключити його частину будинку до постачання газу, то позивачка та її мати ОСОБА_8 їх не пустили на подвір"я. Дядько інколи ночував в належній частині його будинку, однак харчувався в них. В 2007 році дядько наполягав, щоб укласти договір довічного утримання, щоб вона його доглянула, бо йому позивачка та її мати погрожували, що його вб"є його син, коли звільниться з місць позбавлення волі. В 2010 році дядько різко осліп на два ока одночасно, в нього була катаракта, він потребував хірургічного втручання. Вони поїхали в м. Калинівку Вінницької області, де йому зробили операцію на одному оці, він став краще бачити, за операцію платила теж вона, позивачка нічим не допомагала. З 2011 року дядько пішов жити до жінки на ім"я ОСОБА_9, яка жила з ними по сусідству. Оскільки її покійний дядько ніде не працював, в нього не було грошей, то вона давала йому гроші, купувала продукти, цигарки. До них він приходив помитися та взяти їжу. Дядько помер в ОСОБА_9 , йому було лише 56 років. В 2006-2007 році дядько не вживав алкоголь, оскільки його готували до проктологічної операції. Коли дядько помер, по похованням займалися її мати та її сестра, бо вона не мала можливості, оскільки в неї були тяжкі пологи. Дядька поховали вони, за свої кошти, позивачка хотіла тільки отримати довідку про смерть, ніякої допомоги від неї не було. Частину будинку вона зареєструвала в 2013 році на себе, коли приходила до частини будинку, однак позивачка та її мати не допускали її до будинку, виганяли. В 2014 році вона дізналася, що позивачка та її брат стали власниками будинку за рішенням суду без її відома, однак дане рішення було скасовано апеляційною інстанцією. В подальшому вона подарувала свою частину будинку ОСОБА_4 , який є її родичем.

Додатково зазначила, що в справі про поділ будинку між її дядьком та його колишньою дружиною ОСОБА_8 , рішенням суду було присуджено ОСОБА_8 сплатити йому кошти в сумі 7569 грн і судові витрати 775 грн., однак ці кошти ОСОБА_8 так і не сплатила йому.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з"явився, 22.01.2019 року на адресу суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. При вирішенні справи покладається на розсуд суду ( а.с.196 т.1).

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, експерта, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Як визначено ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч.1 та ч.4 ст. 334 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 її батьком є ОСОБА_6 ( а.с. 9 т.1).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, виданого 08.06.2019 року, ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_12 , внаслідок чого змінила прізвище на " ОСОБА_3 " ( а.с.130 т.2).

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Бердичеві Житомирської області ( а.с.10 т.1).

Відповідно до довідки від 14.10.2013 р., виданої Бердичівським МБТІ, житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований по праву особистої власності за гр. ОСОБА_6 - 40/100 част. будинку, на підставі рішення Бердичівського міськрайнного суду від 03.03.2006 року ( а.с. 11 т.1).

21.11.2007 року в м. Бердичеві Житомирської області було укладено договір довічного утримання між ОСОБА_6 1956 р.н., з одного боку та ОСОБА_1 , з другого боку, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам"яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, попередньо ознайомившись з вимогами чинного законодавства України про недійсність правочинів, склали даний договір про те, що ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_1 на умовах його довічного утримання 40/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_2 ( приміщення 2-1,2-2,2-3,1/2 сараю Б-1, вбиральні В-1, 1/2 огорожі № 1 ), що знаходиться в АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці, яка не приватизована. В п. 9 договору зазначено, що сторони підтвердили, що даний договір не носить мнимої та удаваної угоди і відповідає дійсним намірам сторін ( а.с.13 т.1).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 18.04.2013 р. за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на 40/100 часток житлового будинку АДРЕСА_2 , на підставі договору довічного утримання ( а.с.14 т.1).

Як вбачається з рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області в цивільній справі № 274/6566/13-ц за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , до Бердичівської міської ради Житомирської області про визнання права власності на 40/100 част. житлового будинку з господарськими спорудами в порядку спадкування, позовні вимоги ОСОБА_7 ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , право власності на 40/200 часток житлового будинку з господарськими спорудами за адресою : АДРЕСА_2 , за кожним окремо ( а.с. 15 т.1).

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 03.04.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06.12.2013 року скасовано, відмовлено ОСОБА_7 , ОСОБА_3 в задоволенні позову до Бердичівської міської ради Житомирської області про визнання права власності на 40/100 частин житлового будинку з господарськими спорудами в порядку спадкування ( а.с.16-17 т.1).

23.08.2014 року в м. Бердичеві Житомирської області між ОСОБА_1 ( дарувальник) та ОСОБА_4 ( обдарований) було укладено договір дарування частки житлового будинку а саме : 40/100 ідеальних часток в праві власності на житловий будинок з надвірними господарчими та побутовими будівлями ( приміщення 2-1,2-2,2-3, 1/2 сараю під літерою Б-1, вбиральні під літерою В-1. 1/2 огорожі № 1), що розташовані за адресою : АДРЕСА_2 ( а.с. 18-19 т.1).

Згідно довідки від 10.05.2006 року, виданої Бердичів. травмпункт. ОСОБА_14 , 1951 р.н. отримала побутову травму - забій потиличної ділянки голови. 10.05.2006 року ОСОБА_14 відвідала судмедекспертизу ( а.с.99-100 т.1).

Як вбачається з повідомлення МРВВС м. Бердичев від 19.05.2006 року на ім"я ОСОБА_14 , в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_8 відмовлено згідно п. 2 ст. 6 КПК України. Запропоновано звернутися до суду зі скаргою на дії ОСОБА_8 в приватному порядку ( а.с.100 т.1).

Відповідно до медичної карти амбулаторного хворого № 0337 ОСОБА_6 , 1956 р.н., вона містить наступні записи від 25.06.2007 року стан після поліпектомії прямої та сигмовидної кишки, 22.06.2010 року зріла катаракта ( а.с. 101-108 т.1).

Як вбачається з протоколу ректороманоскопії № 202 від 01.06.2007 року у ОСОБА_6 1956 р.н. виявлено випадіння прямої кишки, рекомендовано лікування у проктолога ( а.с. 109 т.1).

Згідно епікризу від 19.07.2007 року ОСОБА_6 1956 р.н. знаходився на лікуванні з 13.06.2007 року по 19.06.2007 року в обласному проктологічному центрі м. Житомир з діагнозом: поліпи прямої і сигмовидної кишки, коліт, геморой 4 ст. 15.07.2007 року проведено оперативне втручання( а.с.111 т.1).

Як вбачається з епікризу від 11.10.2010 року, ОСОБА_6 , 1956 р.н. знаходився на лікуванні в очному відділенні Калинівської ЦРЛ з 13.07. по 20.07.2010 року, діагноз - зріла катаракта обох очей ( а.с. 116-118 т.1).

Згідно договору - замовлення № 163 від 27.03.2013 року ОСОБА_1 замовляла організацію та проведення поховання ОСОБА_6 в КП " Комбінат комунальних підприємств м. Бердичева", вартість послуги 820 грн. ( а.с.119 т.1).

Як вбачається з копії накладної № 1 від 26.03.2013 року ОСОБА_15 сплачено 834 грн. на придбання ритуальних речей на поховання ОСОБА_6 ( а.с. 120 т.1).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 68 від 14.03.2014 року ОСОБА_1 сплачено 11800 грн. за виготовлення пам"ятника з граніту ( а.с.123 т.1).

Згідно довідок від 27.03.2013 р., 02.04.2013 р., 28.04.2013 р., 30.03.2014 р., виданих зав. їдальні БК ПЕП, ОСОБА_1 замовлялися поминальні обіди на загальну суму 4600 грн. ( а.с. 124-127 т.1).

Як вбачається з ухвали Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19.06.2014 року в цивільній справі № 274/1516/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору довічного утримання, позов ОСОБА_3 залишено без розгляду через повторну неявку позивача в судове засідання ( а.с.227 т.1).

25.01.2017 року в цивільній справі № 274/2356/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа : ОСОБА_7 про визнання недійсним договору довічного утримання, витребування майна ухвалою суду позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду в зв"язку з повторною неявкою позивачки та її представника в судове засідання ( а.с.228 т.1).

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 28.02.2017 року в цивільній справі № 274/2356/16-ц ухвалу Бердичівського міськрайонного суду від 25.01.2017 року залишено без змін ( а.с.229-230 т.1).

Допитана в якості свідка позивачка ОСОБА_3 суду пояснила, з березня 2006 року до 2013 року, до дня смерті, її батько проживав в належній йому половині будинку за адресою : АДРЕСА_2 , він там проживав сам. Кожен вечір вона його там особисто бачила, ночував він також в належній йому половині будинку. Готував їсти собі сам, продукти харчування брав у неї, проти чого вона не заперечувала. В 2011 році він також проживав з жінкою на ім"я ОСОБА_9, по день його смерті. Зазначила, що вона з ним постійно спілкувалася, про його хвороби їй нічого не було відомо. Коли він жив в своїй половині будинку, то до них він приходив майже кожен день, пропонували йому їжу, він не відмовлявся, це було в 2006-2013 році, він спілкувався зі своїм покійним сином кожен день, в них були якісь спільні справи. Про те, що б вона та її мати побили батька вона не пам"ятає. Вказала, що з 2003 по 2007 рік її батько дійсно постійно зловживав алкогольними напоями, майже кожен день. Від відповідачки він завжди приходив вже напідпитку. Вона жодного разу не бачила, щоб відповідачка приходила до її батька, він постійно ходив до них, працював там, на її думку, був у них найманцем. В 2004 році вона запитала в батька де його документи на будинок, на що він вказав, що документів вже немає в нього. Їй нічого не було відомо про втрату зору у батька, вона не бачила ніяких змін у його поведінці, оскільки він завжди був стані алкогольного сп"яніння. З ким пив її батько вона не бачила, але бачили всі сусіди, однак йти свідчити до суду вони відмовляються.

Зазначила, що коли вона зверталася до нотаріуса для оформлення спадщини після смерті батька, її ніхто не повідомляв про існування договору довічного утримання.

Додатково повідомила, що її брата засудили до позбавлення волі в 2002 році, а звільнився він з місць позбавлення волі в 2009 році.

Вказала, що не запитувала батька про його хвороби, про те, що батько нічого не бачив, оскільки мав проблеми із зором, їй нічого не було відомо, та особисто вона не помічала, що він нічого не бачить, бо він постійно був в стані алкогольного сп"яніння. Роки в яких батьку робили операції вона не пам"ятає та з приводу яких захворювань йому робили операції вона не пам"ятає, матеріальної допомоги батькові на лікування вона не надавала, оскільки не працювала, відомо, що допомагала матеріально батькові відповідачка. Життям батька вона не цікавилась.

Похованням батька вона не займалася, бо родина відповідачки їх до організації поховання не допускала, матеріальної допомоги на поховання батька вона не надавала.

Вважає, що її покійний батько не підписував договір довічного утримання.

Свідок ОСОБА_8 ( мати позивачки) суду повідомила, що з ОСОБА_6 вони розлучилися, бо він постійно зловживав алкогольними напоями та бився, вигонив всіх з будинку. З моменту розлучення - 2003 року, а саме з 2005-2006 року стосунки між нею та ОСОБА_6 погіршилися. З 2005 ( 2006) року він жив в жінки на ім"я ОСОБА_9, а до цього він жив в неї, на її половині будинку.

В подальшому свідок ОСОБА_8 змінила покази та повідомила, що ОСОБА_6 почав жити з жінкою на ім"я ОСОБА_9 з 2010 ( 2011) року.

Будинок вони розділили в 2006 році. До 2008 року він жив він також на своїй половині будинку, пив разом з сином, в них були якісь справи, жив він за кошти сина. Вона жила на своїй половині будинку, ОСОБА_6 з нею вітався, інколи він приходив до них їсти, його годували син та дочка, вона їздила до села. Вона також для нього інколи особисто готувала їжу, давала йому випити. Купували йому одяг. Стверджує, що з 2006 по 2010 рік ОСОБА_6 жив в своєму будинку, у відповідачки він не жив жодного дня. Про договір довічного утримання їй стало відомо відразу, оскільки про це покійний повідомив їй особисто.

Додатково повідомила, що її син відбував покарання у вигляді позбавлення волі в 2003 (2005) році, в подальшому вказала, що не пам"ятає роки. ЇЇ покійний син з 2005 року по 2013 рік доглядав покійного батька.

ОСОБА_6 помер у ОСОБА_9 , коли її діти прийшли до моргу, то їх вигнали, погрожували поліцією. Похованням ОСОБА_6 займалася відповідачка. Вона також приходила до моргу, бо їй було його шкода. Матеріальної допомоги на поховання ОСОБА_6 вони не надавали, зокрема її діти, мали намір дати 1000,00 грн. -1500,00 грн., але чи надали діти кошти ОСОБА_1 їй невідомо. На похоронах вона та діти були. Пам"ятник позивачка батькові не ставила, бо в неї не було коштів. Поминки ніхто не робив.

Зазначила, що дочка кожен день ходила до батька, коли він жив з ОСОБА_9 , носила йому їсти, одяг. Про операції, які переніс ОСОБА_6 їй нічого невідомо, хоча вона також кожен день бачила ОСОБА_6 , про те, що його не було тиждень дома вона не помітила ( в 2007 році). Матеріальної допомоги на лікування йому не надавали, бо їм ніхто про це не повідомляв.

Вважає, що свою частину будинку ОСОБА_6 мав віддати дітям. Вказала, що ОСОБА_4 не має право проживати в будинку АДРЕСА_2 , бо він її не будував і це будинок її дітей, вони не дозволяють йому там проживати.

Свідок ОСОБА_16 ( чоловік відповідачки) суду повідомив, що покійний ОСОБА_6 сам підійшов до його дружини ОСОБА_1 та попросив щоб вона його доглянула, бо на своїх дітей він не мав ніяких надій. Після того як він розлучився з ОСОБА_8 , він жив у них, харчувався у них, тому що ОСОБА_8 та її співмешканець його били, знущалися над ним, він особисто викликав поліцію, коли ОСОБА_8 та її співмешканець його побили. До 2006 року ОСОБА_6 жив у них. На першу операцію ( по проктології) він особисто його возив в Житомир в лікарню, після того як йому зробили операцію, то він з дружиною або його теща, раз в два дні його навідували в лікарні, привозили одяг, їжу, купували медикаменти. Після того як ОСОБА_6 почав погано бачити, то вони його возили в м. Калинівку до лікаря на консультацію, а в подальшому і на операцію, після того як ОСОБА_6 зробили операцію на очах, то вони з дружиною провідували його майже кожен день, ввечері, після роботи. Матеріальної допомоги на лікування батька позивачка не надавала.

Вказав, що після поділу будинку, ОСОБА_6 жив сам, в нього не було світла, газу, бо всі комунікації відрізали позивачка та її мати, їх родина допомагала йому все відновити, зокрема відновили світлопостачання, а коли приїхали правники газової служби, то позивачка та її мати їх не допустили до подвір"я, виганяли їх. Після 2010 року ОСОБА_6 жив з жінкою на ім"я ОСОБА_9, вони з дружиною також допомагали їм продуктами харчування, купували одяг, цигарки, пранням речей ОСОБА_6 займалася його дружина.

Похованням ОСОБА_6 займався фактично він та сестра його дружини, оскільки дружина перебувала в після пологовому стані. Похорон було зроблено за їх кошти, поминальні обіди теж робили вони. Вказав, що він попросив сина ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , який наразі теж помер, зробити фотографію, дав йому на це кошти, однак ОСОБА_7 нічого не зробив і кошти не повернув, фотографію зробив вже його син. Додатково додав, що коли забирали тіло ОСОБА_6 з моргу, то там дійсно була позивачка, бо їй потрібна була довідка про смерть, щоб отримати свідоцтво про смерть, однак лікар віддав довідку про смерть їхній родині, бо вони займалися похованням ОСОБА_6 , ні матері позивачки - ОСОБА_8 , ні його сина ОСОБА_7 біля моргу не було.

Оформленням договору довічного утримання відбувалося у державного нотаріуса, він також був там присутній та його дружина. Нотаріус запропонував їм з дружиною вийти, про щось з ОСОБА_6 довго розмовляв хвилин 40, і потім був підписаний договір. Під час укладення договору ОСОБА_6 був тверезий, він взагалі не зловживав спиртними напоями. Після того, як син покійного повернувся з місць позбавлення волі, то його дружина пропонувала дядькові розірвати договір довічного утримання, однак ОСОБА_6 відмовлявся.

Свідок додатково пояснив, що ОСОБА_8 не проживала по АДРЕСА_1 з 2003 року, а проживала по АДРЕСА_1 разом зі своїм співмешканцем, а донька покійного навіть з ним не спілкувалася.

Свідок ОСОБА_1 пояснила, що її дядько ОСОБА_6 розлучився з ОСОБА_8 в 2003 році. В будинку по АДРЕСА_2 він проживав з позивачкою, це 4 будинки від її будинку. Він постійно розповідав, що його ображають, не дають їсти. В вересні 2003 року ОСОБА_8 , її співмешканець та позивачка його побили, він тікав від них, добіг до її хвірточки та втратив свідомість, вони викликали поліцію, швидку допомогу. До будинку його не допускали, тому в 2003 році вирішили поділити будинок між її дядьком та його колишньою дружиною, суд закінчився в 2006 році, ОСОБА_8 зобов"язана була сплатити йому компенсацію, однак на даний час так і не виконала рішення суду. Умов для проживання в його половині будинку не було. Коли її мати допомагала робити ремонт дядькові, то позивачка та її матір почали їх бити.

Харчувався ОСОБА_6 тільки у них, прала його речі тільки вона, лікували його теж вони. Проктологічну операцію її дядькові робили в м. Житомирі, до операції його готували 10 днів, в 2006 році йому зробили операцію. В 2010 році він осліп, ніхто не давав гарантії, що він буде бачити, однак вони знайшли лікаря, який зробив йому операцію на одному оці і дядько став бачити, лікар сказав, що сліпота настала внаслідок травми, яку він отримав коли його побили позивачка, її мати та її співмешканець. ОСОБА_8 постійно погрожувала дядькові, що коли прийде ОСОБА_7 з тюрми, то він його вб"є, тому він прийняв рішення укласти з нею договір довічного утримання. В 2008 році , його запросили до позивачки, коли у неї народилася дочка, та повідомили, щоб він віддав їм свою частину будинку, однак він повідомив, що вже подарував будинок їй. В 2009 році прийшов з тюрми син дядька, та мав намір його доглядати. Коли дядько осліп, то вона повідомляла ОСОБА_7 про те, що його батько потребує допомоги, однак він нічим не допоміг, його діти лише сміялися з нього, називали його алкоголіком. Після того, як дядькові зробили операцію, до нього приходила ОСОБА_9 , а в подальшому він захотів проживати з нею, це від її будинку 10 будинків. Вона постійно до них заходила, допомогла з продуктами харчування.

Коли дядько помер то позивачка хотіла отримати довідку про смерть для того щоб отримати соціальну допомогу. Похованням ні позивачка , ні її брат не займалися, матеріальної допомоги не надавали, допомоги теж не пропонували. На поминках були присутні і позивачка, і її мати.

В 2013 році вона зареєструвала будинок на себе, приходила до будинку, однак позивачка до будинку її не допускає, заварили хвірточку. Крім того позивачка та її брат шляхом обману через суд отримали спірну частину будинку в порядку спадкування, однак рішенням апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції було скасовано. На протязі 2014-2016 років позивачка постійно зверталася до суду з різними позовами, до будинку ні її, ні відповідача ОСОБА_4 не допускала, і на даний час не допускає.

Свідок ОСОБА_22 суду пояснила, що знайома з покійним ОСОБА_6 з 1995 року. Приходила в гості до відповідачки періодично. В 2003 році вона дізналася, що ОСОБА_6 побила його колишня дружина та її співмешканець, його донька та вигнали з будинку, після цього він залишився проживати в будинку відповідачки. В 2006 році йому робили проктологічну операцію, а в 2010 році операцію на очах. Лікувала його відповідачка. Коли ОСОБА_6 жив з жінкою на ім"я ОСОБА_9 , то відповідачка йому постійно допомагала. Похованням ОСОБА_6 займалася теж родина відповідачки. Особисто їй він повідомляв, що свою частину будинку він має намір переписати на відповідачку. В належній йому половині будинку він не проживав, його туди позивачка не допускала, він їй особисто на це жалівся. В 2007 році ОСОБА_6 не вживав спиртні напої, оскільки хворів на проктологічне захворювання, він знав, що вживати спиртні напої йому заборонено.

Свідок ОСОБА_23 суду повідомила, що з 1997 року вона знайома з відповідачкою, бувала у неї в гостях. ОСОБА_6 вона знає з 2003 року, бачила його побитим. Їй відомо що з 2003 року він почав проживати у відповідачки. Про те, що ОСОБА_6 робили операції їй відомо зі слів відповідачки, як і про укладення договору довічного утримання. Все їй відомо зі слів відповідачки.

Відповідно до ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.

Згідно ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Згідно висновку експерта № 1/3-82 від 26.12.2019 року встановлено, що " підписи розташовані в графі «Підписи:» навпроти прізвища " ОСОБА_6 " на зворотному боці договору довічного утримання від 01.11.2007 посвідченого державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної Пашинським О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3-1072, в графі " ОСОБА_3 " позовної заяви про розділ будинку в натурі за Вх. № 4299 від 23.06.2005 , в графі " 1. Особисто" розписки Бердичівського міськрайоного суду від 03.10.2005 року нижній частині заяви про видачу виконавчих листів від 11.05.2006, в нижній частині заяви про видачу виконавчого листа від 11.05.2006, які містяться в матеріалах цивільної справи № 2-113/06, в верхній частині зворотної сторони заяви № 1782 від 29.11.84, в нижній частині заяви № 111 від 22.01. 2004 року про видачу довідки, в графі "(підпис замовника)»" на лицевому боці та в нижній частині зворотного боку замовлення № 1434 від 30.06.2005 про видачу витягу з Реєстру, які містяться в інвентаризаційній справі № 9315 виконані однією особою.

Рукописні записи " ОСОБА_6 " в графі "Підписи:" на зворотному боці договору довічного утримання від 01.11.2007 посвідченого державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори Пашинським О., зареєстрованого в реєстрі за № 3-1072, в графі "1. Особисто" розписки Бердичівського міськрайоного суду від 03.10.2005 виконані однією особою.

Рукописний запис " ОСОБА_6 " в графі "Підписи:" на зворотному боці договору довічного утримання від 01.11.2007 посвідченого державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори Пашинським О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3-1072 та рукописний запис " ОСОБА_6 " в графі "Вручено особисто" на зворотному боці повідомлення про вручення поштового відправлення за № 74181 від 04.10.05 виконані різними особами.

Рукописний запис " ОСОБА_6 " в графі "Підписи:" на зворотному боці договору довічного утримання від 01.11.2007 посвідченого державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори Пашинським О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3-1072 та рукописний запис " ОСОБА_6 " в графі "Вручено особисто»"на зворотному боці повідомлення про вручення поштового відправлення за № 148886 від 06.02.06 виконані різними особами.

Рукописний запис " ОСОБА_6 " в графі "Підписи:" на зворотному боці договору довічного утримання від 01.11.2007 посвідченого державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори Пашинським О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3-1072 та рукописний запис " ОСОБА_6 " в нижній частині лицевого боку заяви № 1782 від 29.11.84, виконані різними особами.

Рукописний запис " ОСОБА_6 " в графі "Підписи:" на зворотному боці договору довічного утримання від 21.11.2007 посвідченого державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори Пашинським О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3-1072 та рукописний запис " ОСОБА_6 " в графі "підпис замовника" лицевого боку замовлення № 2871 від 18.09.2007 про видачу витягу з Реєстру, виконані різними особами.

Вирішити питання про те, чи виконаний підпис та запис " ОСОБА_6 ", розташовані в графі "Підписи:" на зворотному боці договору довічного утримання від 21.11.2007 посвідченого державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори Пашинським О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3-1072 під впливом внутрішніх «збиваючих» факторів (стані алкогольного сп`яніння), не виявляється можливим ( а.с. 64-73 т.2).

Згідно ч.5 ст. 102 ЦПК України суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку.

Допитаний в судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_26 пояснив, що договір довічного утримання підписано особисто ОСОБА_6 . Те, що договір підписано ОСОБА_6 в стані алкогольного сп"яніння під час експертного дослідження не було виявлено. Вказав, що однозначної відповіді на дане питання неможливо надати, оскільки алкоголь на кожну людину впливає по різному.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню ( ст. 745 ЦК України).

Як зазначено ст. 746 ЦК України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа.

Згідно ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду).

Згідно із пунктом 1 частини 1статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Частиною другою статті 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду)припиняється зі смертю відчужувача.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно приписів статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Договір довічного утримання є правочином, тому його чинність пов`язується з вимогами, встановленими для чинності будь-якого правочину (ст. 203 ЦК Цивільного кодексу України). Так, в ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказані правові висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112 гс 18).

Згідно роз`яснень, наведених у в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вирішуючи по суті даний спір слід зазначити наступне.

Як визначено ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках ( ст. 13 ЦПК України).

Як визначено ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування ( ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ході розгляду справи позивачкою не доведено належними доказами підстави її позовних вимог, зокрема те, що її покійний батько ОСОБА_6 не мав наміру укладати договір довічного утримання, що даний договір він не підписував, а також те, що договір було підписано її батьком в стані алкогольного сп"янінння. Всі докази на які посилається позивачка є допит самої позивачки в якості свідка та допит її матері, колишньої дружини покійного - ОСОБА_8 , в якості свідка, висновок експерта № 1/3-382 від 26.12.2019 року, яким встановлено, що договір довічного утримання від 21.11.2007 року підписано особисто ОСОБА_6 .

Позивачкою, в порушенням вимог ст. 81 ЦПК України також не доведено в судовому засіданні і те, що її покійний батько зловживав алкоголем в період підписання договору довічного утримання, а саме в 2007 році.

Суд звертає увагу на те, що покази позивачки, допитаної в якості свідка та покази свідка ОСОБА_8 , колишньої дружини покійного ОСОБА_6 є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, різняться між собою, є нещирими.

Таким чином, з`ясувавши характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстави пред`явлених позову), можливості порушення прав позивачки та їх захисту в обраний спосіб; чи існує у зазначених осіб обґрунтований цивільний інтерес до об`єкта цивільного права; чи є цивільний інтерес особи порушеним фактом учинення правочину та в чому відповідне порушення полягає; чи є відновлення становища, що існувало до можливого порушення права, тим правовим способом, що ефективно захистить цивільний інтерес особи позивача, - суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним досліджуваного договору довічного утримання, положення якого відповідають законодавчо визначеним засадам вчинення правочинів, за відсутності факту порушення прав позивачки за наслідками укладення спірного договору довічного утримання.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору довічного утримання, витребування майна, є необґрунтованим та не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Щодо застосування строків позовної давності згідно заяв представника відповідачки від 06.10.2017 року та 15.01.2019 року, суд вважає зазначити наступне.

Як визначено ст. 263 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст. 257 ЦК України).

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 N 14 " Про судове рішення у цивільній справі " встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено за їх недоведеністю, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності до позовних вимог щодо визнання недійсним договору довічного утримання, витребування майна.

В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивачку.

Керючись ст. ст. 4,12- 13, 76-81,144, 258-261, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору довічного утримання, витребування майна відмовити за безпідставністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно п.п.15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги можуть також подаватися учасниками справи до або через відповідні суди.

Головуючий Т.М. Вдовиченко