КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року місто Київ.

Справа 753/10023/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10904/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

секретар судового засідання Міщенко Н.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 травня 2021 року ( у складі судді Лужецької О.Р., інформація щодо дати постановлення повного тексту відсутня)

в справі за позовом Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Державний комітет телебачення і радіомовлення України про виселення з квартири без надання іншого житла,-

ВСТАНОВИВ:

В червні 2020 року Публічне акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України», правонаступником якої є акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (далі по тексті - позивач, АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач-1, ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 (далі - відповідач-2, ОСОБА_2 ), третя особа: Державний комітет телебачення і радіомовлення України про виселення з квартири без надання іншого житла.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.05.2002 між Національною телекомпанією України та співробітниками ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір № 229-38 про користування службовим жилим приміщенням, згідно умов якого, позивач передав відповідачу у безстрокове користування квартиру АДРЕСА_1 , що належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на праві загальнодержавної власності на квартиру від 15.03.2002.

Згідно пункту 2.1. Договору квартира надається для проживання співробітника та членів їх сім`ї. У разі припинення трудових відносин з Телекомпанією відповідачі зобов`язуються виселитися з квартири з усіма особами, які з ними проживають (пункт 2.2.8 Договору).

Пунктом 5.4 Договору передбачено, що дія Договору припиняється у випадку припинення трудових відносин відповідачів з Телекомпанією. В такому випадку відповідачі зобов`язуються звільнити квартиру не пізніше ніж упродовж двох місяців з моменту припинення трудових відносин з Телекомпанією останнім з них.

Згідно наказу № 320-к від 2015 ОСОБА_1 звільнено 22.04.2005 за власним бажанням.

Згідно наказу № 277-к від 28.03.2018 ОСОБА_2 звільнено 30.03.2018 відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Листом від 09.04.2020 № 01.8/995 та № 01.8/994 позивач повідомив відповідачів про припинення дії Договору та просив негайно звільнити квартиру за актом передачі та виписати всіх членів сім`ї.

Разом з тим, відповідачі в добровільному порядку відмовляються залишати квартиру, в зв`язку з чим позивач звернувся з позовом до суду про виселення.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 травня 2021 року у задоволенні позову Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Державний комітет телебачення і радіомовлення України про виселення з квартири без надання іншого житла - відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» 10.06.2021 року відповідно до поштової відмітки подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким виселити ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Шевченківським РВ УМВС України в м. Києві 15.03.1996, АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_4 виданий Малинським РВ УМВС України в Житомирській області 21.08.1997, адреса: АДРЕСА_2 ) з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що відмовляючи у задоволені позову, суд не зазначив жодної норми матеріального права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16ц., не застосовано до спірних правовідносин положення статей 391 та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, з урахуванням того, що до регулювання житлових відносин положень ЖК Української PCP, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Крім того, судом першої інстанції не співмірно та не пропорційно застосовано статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Суд не врахував, що договір від 17.05.2002 № 229-38 припинено, відповідачі втратили право користування квартирою та підлягають виселенню без надання їм іншого житла.

В тексті апеляційної скарги посилаються також на правові висновки Верховного Суду у постанові від 16.12.2020 у справі № 182/7347/18, у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13, постанові від 13 жовтня 2020 року усправі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20, у пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19, постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16ц

09 липня 2021 року представником відповідачів ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, обґрунтований тим, що Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06.05.2021 у справі №753/10023/20 ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, ухваленим при повному і всебічному з`ясуванні обставин, відповідно норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а доводи і вимоги апеляційної скарги Позивача ґрунтуються на надуманих та таких, що не відповідають дійсним обставинах, та не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому є безпідставними та необгрунтованими, а апеляційна скарга є такою, що не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи скарги підтримав в повному обсязі.

Відповідачі та їх адвокат заперечували проти задоволення скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 99 ЖК Української РСР піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно з ч.1 ст.124 ЖК України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 125 ЖК України передбачено, що без надання іншого житла не підлягають виселенню особи зазначені в ст. 124 ЖК. якщо вони пропрацювали на підприємстві більше десяти років.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав встановленими такі обставини.

17.05.2002 між Національною телекомпанією України та співробітниками ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір № 229-38 про користування службовим жилим приміщенням, згідно умов якого, позивач передав відповідачу у безстрокове користування квартиру АДРЕСА_1 , що належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на праві загальнодержавної власності на квартиру від 15.03.2002.

Згідно пункту 2.1. Договору квартира надається для проживання співробітника та членів їх сім`ї. У разі припинення трудових відносин з Телекомпанією відповідачі зобов`язуються виселитися з квартири з усіма особами, які з ними проживають (пункт 2.2.8 Договору).

Пунктом 5.4 Договору передбачено, що дія Договору припиняється у випадку припинення трудових відносин відповідачів з Телекомпанією. В такому випадку відповідачі зобов`язуються звільнити квартиру не пізніше ніж упродовж двох місяців з моменту припинення трудових відносин з Телекомпанією останнім з них.

Згідно наказу № 320-к від 2015 ОСОБА_1 звільнено 22.04.2005 за власним бажанням.

Згідно наказу № 277-к від 28.03.2018 ОСОБА_2 звільнено 30.03.2018 відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Листом від 09.04.2020 № 01.8/995 та № 01.8/994 позивач повідомив відповідачів про припинення дії Договору та просив негайно звільнити квартиру за актом передачі та виписати всіх членів сім`ї.

З метою встановлення статусу квартири АДРЕСА_1 , ПАТ «НСТУ» листом від 09.04.2020 № 01-8/999 звернулось до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації з проханням повідомити чи включена вищевказана квартири до числа службових.

Листом від 16.04.2020 № 101-3102/05 Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація повідомила ПАТ «НСТУ», що у книгах обліку службових жилих приміщень значиться квартира АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 пропрацювала у позивача більше 20 років (з 26.12.1997 по 28.03.2018) та її було звільнено у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників. Квартира де проживають відповідачі є їхнім єдиним житлом, вони є добросовісними наймачами. До вселення у спірне житло родина проживала в гуртожитку де орендувала койкомісця.

Також судом встановлено, що відповідачі перебували на квартирному обліку з 2005 року та неоднопразово звертались до позивача з заявами про закріплення за ними службового житла та видачу ордеру на службове житло.

Суд, даючи оцінку пропорційності виселення відповідачів із належного позивачу житла, встановив, що дійсно право на зайняття житла припинене, оскільки відповідачі на час розгляду справи не перебувають у трудових відносинах із позивачем.

Суд вважав встановленим, що відповідачами квартиру було зайнято на законних підставах, тому посилання позивача на ст. 99,116 ЖК Української РСР є безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, суд вважав встановленим, що виселення відповідачів із житла, не буде відповідати критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції

Дослідивши наявні в справі письмові докази, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведені.

Висновки суду відповідають встановленим обставинам , вимогам Закону, та практиці Європейського Суду з прав людини.

Звертаючись до суду з позовом позивач просив виселити відповідачів із квартири без надання іншого житла, з підстав передбачених ст.ст 99,116 ЖК Української РСР.

Як встановлено судом, і це вбачається з матеріалів справи, відповідачами було зайнято квартиру на законних підставах, тому суд дійшов вірного висновку, що посилання позивача на ст. 99,116 ЖК Української РСР, як на підстави виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення є безпідставними, і доводи апеляційної скарги такий висновок суду не спростовують.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №760/4766/16-ц (провадження № 61-14517св18) та від 06 лютого 2019 року у справі №753/15273/17-ц (провадження №61-48829св18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач ОСОБА_4 зазначала, що вона пропрацювала у позивача більше 20 років, спірна квартира є їх з чоловіком та дитиною єдиним житлом, в якому вони проживають понад 16 років. Родина відповідачів перебувала на обліку на отримання житла. Спірна квартира є службовою та належить позивачу на праві державної власності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно врахував зазначене та встановив, що виселення відповідачів із займаної квартири, не буде відповідати принципу пропорційності та в разі виселення не буде дотримано розумного балансу між інтересами позивача, який має довести необхідність виселення відповідачів, та самих відповідачів, взяв до уваги строк їх проживання у квартирі, стаж роботи відповідачки та підстави її звільнення, у зв`язку із чим дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Доводи позивача про невірне застосування норм матеріального права, а також доводи про те, що суд мав сам застосувати ті норми, які підлягали до застосування колегія суддів відхиляє.

У позовній заяві Позивач вимагав виселення Відповідачів із займаного службового житлового приміщення, посилаючись на ст.116 та ст. 99 ЖК.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч.І ст. 13 ЦПК України, Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, квартира, з якої Позивач вимагає виселити Відповідачів, є державною власністю, знаходиться у Позивача на праві господарського відання та має статус «службового житла», що підтверджується матеріалами справи та не заперечується Позивачем. Тому посилання Позивача, на ст.ст. 810, 812, 826, 827 ЦКУ, що регулюють найм (оренду) житла та позичку є безпідставним. Відповідно до ч. З ст. 810 ЦК України до договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної чи комунальної власності, застосовуються положення Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено законом.

Водночас статтею 62 Житлового кодексу Української PCP встановлено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства Союзу PCP і Української PCP. Наведені положення дають підстави зробити наступні висновки: 1) Цивільний кодекс України не застосовується до договорів найму житла державної та комунальної власності (договір укладено до набрання чинності діючим ЦКУкраїни); 2) положення глави 59 Цивільного кодексу України є загальними по відношенню до глави 3 Житлового кодексу УРСР, оскільки норми ЦК України регулюють відносини, пов`язані з комерційним наймомбудь-якого житла, а статті 118 - 126і ЖК УРСР є спеціальними нормами, що регулюють відносини, які регулюють правовідносини з наймом службового житла.

Згідно ст. 123 ЖК УРСР порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу PCP, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української PCP.

До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

При цьому, оскільки Позивач заявляє позовну вимогу про виселення без надання іншого жилого приміщення, Позивач не врахував наявності у законодавстві прямої заборони.

Так, стаття 125 Житлового кодексу УРСР закріплює, що не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, зокрема:

осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;

осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;

Таким чином, п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 125 ЖК УРСР її та членів її сім`ї прямо забороняє виселення з службової квартири без надання іншого жилого приміщення.

Судом першої інстанції було враховано, що Відповідач-2 пропрацювала на підприємстві більше 20 років (з 26.12.1997 по 28.03.2018) та її було звільнено у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату та чисельності працівників.

Посилання Позивача у апеляційній скарзі на ст.ст. 401-406 ЦКУ, також є безпідставним та необґрунтованим, оскільки відповідно до норм ч.І ст. 401 ЦКУ право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. В даному випадку правовідносини, що склалися між сторонами врегульовані нормами Житлового Кодексу УРСР та між сторонами укладено договір про користування службовим жилим приміщенням № 229-38 від 17.05.2002.

Також, представник Позивача у позові посилається, як на підставу позовних вимог, на ст. 387 ПК України, згідно якої власник майна має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

При цьому положення статі 387 ПК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору, а в даному випадку ні Відповідач 1, ні Відповідач 2, не є особами, які самоправно зайняли житлове приміщення чи проживають без належних правових підстав, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, та встановлено судом першої інстанції.

Разом з тим, в апеляційній скарзі представник Позивач вже посилається на ст. 391 ЦКУ та зазначає, що суду слід було застосувати саме ст. 391 ЦКУ, відповідно до якої Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Проте, житлове приміщення хоч належить на праві господарського відання Позивача, але перебуває у користуванні Відповідачів на законних підставах, договір між сторонами є неоспореним, чинним та укладеним на невизначений строк, а доводи Позивача про самовільне зайняття Відповідачами квартири та проживання без належних правових підстав є безпідставними і такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

При цьому, Позивач не враховує, що одночасне посилання на ст. 387 ЦК України та ст. 391 ЦК України є не можливим, оскільки віндикаційний та негаторний позови є взаємовиключними і не можуть бути заявлені одночасно.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово- будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом (стаття 9 Житлового кодексу УРСР).

У відповідності до статті 6 Житлового кодексу УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Щодо посилання Позивачем на практику Верховного Суду згідно з постановою від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18 та з постановою від 13.10.2020 у справі №447/455/17 Позивач не врахував, що у зазначених справах правовідносини не є подібними, до відносин що сказалась у даній справі.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 зазначила, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально- правове регулювання спірних правовідносин».

Так, у справі №182/7347/18 Позивач є власником житлового будинку, у якому зареєстрований лише він. Крім нього, у зазначеному будинку без реєстрації з 1996 року фактично проживають його сестра та племінниця. На момент їх вселення він постійно працював та проживав у Російській Федерації, а сестра з племінницею погодилися на час його відсутності доглядати за домоволодінням. З 2017 року він постійно проживає у спірному домоволодінні, жодної домовленості між ним та відповідачами щодо користування будинком не існує. Відповідачі проживають у будинку проти його волі, систематично порушують правила співжиття, що негативно впливає на нього, як на людину похилого віку, оскільки він потребує спокою.

А у Постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок що, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Зазначивши, що інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивачки, забезпечено іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано.

На відміну від правовідносин, що мали місце у справах № 182/7347/18 та №447/455/17, в даній ж справі, квартира належить до державного житлового фонду та належить на праві користування Відповідачам, а отже відносини що склалися регулюються Житловим кодексом УРСР та Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та протоколами до неї, а також практикою ЄСПЛ.

Таким чином, посилання Позивачем на зазначені рішення Верховного Суду є недоречними, оскільки у справах, на які посилається Позивач, мали місце зовсім інші обставини, які не є аналогічними чи подібними обставинам даної справи, суб`єктивний склад сторін, зміст правовідносини (права та обв`язки сторін), та об`єкт різні, а отже зазначені висновки ВС викладені в постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18 та в постанові від 13.10.2020 у справі №447/455/17 не підлягають застосуванню у даній справі.

Доводи представника позивача про те, що відповідачі були попереджені, підписуючи договір, що вони будуть проживати у спірному житлі тільки до того моменту, поки будуть перебувати у трудових відносинах, колегія суддів не приймає, оскільки відповідачі договір у 2002 році підписували, тобто сторони договору на момент укладення договору не знали скільки часу пропрацюють . Разом з тим, відповідачі мали законні сподівання, що, пропрацювавши більше десяти років, їх житлові права будуть захищені Законом, відповідно до якого із службового житла, (а спірна квартира є службовою), не можна виселяти осіб , якщо вони пропрацюють більше десяти років.

Інші доводи апеляції висновків суду не спростовують .

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судові витрати у виді судового збору за подачу апеляційної скарги покладено на особу, яка оскаржила судове рішення. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15 липня 2021 року.

Головуючий О.В.Желепа

Судді В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик