Ухвала

Іменем України

07 липня 2021 року

м. Київ

справа № 727/6172/19

провадження № 61-8678ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 січня 2021 року у складі судді Смотрицького В. Г. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 15 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Владичана А. І., Литвинюк І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_6 , яка залишила заповіт, згідно з яким, все своє майно, що буде належати їй на час смерті, заповіла своїй доньці ОСОБА_7 . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 04 березня 2002 року, ОСОБА_6 належала квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 19,70 кв. м, житловою площею 11,70 кв. м. Відносно спадкового майна померлої ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Іщенко А. А. заведено спадкову справу. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла. До приватного нотаріуса Іщенко А. А. поштою надійшла заява ОСОБА_7 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , яка датована 14 березня 2018 року, тобто після смерті ОСОБА_7 13 червня 2018 року позивач подав заяву до органів нотаріату і він як непрацездатний прийняв належну йому обов`язкову частку у спадковому майні, що означає прийняття усієї спадщини, оскільки згідно з пунктом 3.1. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. 06 вересня 2018 року до приватного нотаріуса Іщенко А. В. надійшла заява ОСОБА_2 про видачу їй свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_6 у зв`язку з тим, що на час смерті бабусі вона була зареєстрована з нею за однією адресою. На час смерті ОСОБА_6 її донька ОСОБА_7 була жива, вона померла пізніше, не встигши прийняти спадщину, тому відсутні підстави для спадкування відповідачкою майна ОСОБА_6 за правом представлення. Позивач зазначав, що ОСОБА_2 , маючи постійне місце проживання в Автономній Республіці Крим, з ОСОБА_6 ніколи не проживала.

На початку листопада 2016 року ОСОБА_2 приїхала до м. Чернівців з метою зареєструватися в квартирі ОСОБА_6 . Після реєстрації, відповідачка прожила у квартирі приблизно два тижні і повернулася назад до Автономної Республіки Крим. 06 вересня 2018 року ОСОБА_2 знову приїхала до м. Чернівців для оформлення своїх прав на спадщину та подала заяву до нотаріуса, однак постановою нотаріуса від 14 вересня 2018 року їй відмовлено у прийнятті спадщини через відсутність правовстановлюючого документу на спадкове майно. ОСОБА_2 з померлою ОСОБА_6 на час її смерті постійно не проживала, хоча і була зареєстрована в спірній квартирі. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , як спадщину після його матері ОСОБА_6 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 13 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 07 червня 2021 року, позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , як спадщину після смерті його матері ОСОБА_6 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 1 955,87 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У травні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 засобами поштового зв`язку звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 13 січня 2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 червня 2021 рокуу вищевказаній справі, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

У касаційній скарзі заявник висловлює незгоду з висновками суду щодо наявності у відповідача права на спадкове майно, посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме статті 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що у справі відсутні належні докази, які б підтверджували постійний характер проживання ОСОБА_2 разом із спадкодавцем, сам факт реєстрації місця проживання останньої разом із спадкодавцем не свідчить, що особа фактично проживала за вказаною адресою. Внаслідок чого суди дійшли помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 частково, з урахуванням частки, що прийняла у спадщину ОСОБА_2 .

Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків до 07 липня 2021 року, а саме обґрунтування розміру та доплати судового збору.

У червні 2021 року надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зокрема квитанція від 18 червня 2021 року № ПН2540244 про сплату судового збору у розмірі 9 156,00 грн.

Таким чином, недоліки касаційної скарги усунуто.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди розглянули судові рішення відповідно до таких висновків.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 04 березня 2002 року, ОСОБА_6 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 19,70 кв. м, у тому числі житловою площею 11,70 кв. м.

За життя ОСОБА_6 заповіла все своє майно своїй доньці ОСОБА_7 , що підтверджується копією заповіту від 06 червня 2006 року.

23 березня 2018 року після смерті ОСОБА_6 заведено спадкову справу, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 - сестра позивача ОСОБА_1 та мати відповідачки ОСОБА_2 померла, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 листопада 2018 року та ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 листопада 2018 року, якими встановлено факт смерті громадянки України ОСОБА_7 , яка померла на тимчасово окупованій території України у м. Ялта Автономної Республіки Крим, у віці 64 роки, причина смерті: рак молочної залози, та копією свідоцтва про смерть.

Встановлено судом, що після смерті ОСОБА_6 її донька ОСОБА_7 не встигла оформити спадкове майно та отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

13 червня 2018 року позивач ОСОБА_5 звернувся до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, однак постановою приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Іщенко А. В. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва на спадщину за законом на все майно у зв`язку з тим, що є спадкоємець за заповітом.

06 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Іщенко А. В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак постановою нотаріуса від 14 вересня 2018 року їй відмовлено та роз`яснено про необхідність встановлення факту смерті ОСОБА_7 , визначення кола спадкоємців та надання правовстановлюючих документів на спірну квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 30 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 10 січня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено у зв`язку з тим, що право ОСОБА_2 на подання заяви про прийняття спадщини не порушено.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За загальним правилом, визначеним частиною першою статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що мати відповідачки ОСОБА_7 померла менш як через три місяці після смерті ОСОБА_6 , тому у відповідності до частини другої статті 1276 ЦК України по спадковій трансмісії право на оформлення спадщини перейшло до відповідачки ОСОБА_2 .

Згідно з частинами першою, другою статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, врахував, що відповідач ОСОБА_2 на час смерті бабусі ОСОБА_6 була зареєстрована за місцем відкриття спадщини разом із спадкодавцем, про відмову від прийняття спадщини не заявляла, а тому в силу вимог частини третьої статті 1268 ЦК України є такою, що прийняла спадщину і має право на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у редакції на момент відкриття спадщини, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Системне тлумачення статті 29 ЦК України у поєднанні зі статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у відповідній редакції та Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII дає підстави для висновку, що постійне місце проживання громадян України може бути підтверджено як відміткою у паспорті так і іншими документами згідно із статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Разом з тим, відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відмовляючи в частині позовних вимог у задоволенні позову про визнання права власності на 1/2 частини квартири, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 229 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_2 на час смерті спадкодавця ОСОБА_6 була зареєстрована за місцем відкриття спадщини разом із спадкодавцем, про відмову від прийняття спадщини не заявляла, а тому в силу вимог частини третьої статті 1268 ЦК України є такою, що прийняла спадщину і має право на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанції не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки у цих справах зроблені на підставі конкретних обставин та оцінки доказів, які є відмінними від обставин та наявних доказів у справі № 727/6172/19. Таке посилання не стосується питання правозастосування.

Узагальнюючи наведене, необхідно дійти висновку, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів на підтвердження факту проживання особи у , яка була здійснена судами попередніх інстанцій, і яка з огляду на статус Верховного Суду і повноваження не є підставою для відкриття касаційного провадження.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди розглянули судові рішення відповідно до такого висновку.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці ід 13 січня 2021 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 15 квітня 2021 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик