Постанова

Іменем України

24 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 405/1018/17

провадження № 61-12190св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», яка підписана представником Літвіновим Євгеном Володимировичем, на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 грудня 2017 року в складі судді: Шевченко І. М., та постанову Кропивницького апеляційного суду від 12 серпня 2020 рокув складі колегії суддів: Єгорової С. М., Дьомич Л. М., Мурашка С. І.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - ТОВ «Порше Лізинг Україна»), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору про фінансовий лізинг та та стягнення коштів.

Первісний позов мотивований тим, що за умовами договору про фінансовий лізинг № 00005823, укладений 08 жовтня 2012 року:ТОВ «Порше Лізинг Україна» зобов`язувався придбати автомобіль Audi A5 Sportback 1.8 TFSI, номер шасі № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , а ОСОБА_1 - прийняти об`єкт лізингу і сплачувати лізингові платежі згідно із графіком; вартість об`єкта лізингу становила 53 980 дол. США, з яких: авансовий платіж у розмірі 35 087 дол. США, лізинговий платіж у розмірі 679,21 дол. США, адміністративний платіж у розмірі 809,70 дол. США; строк лізингу - 60 місяців. 03 серпня 2015 року сторони уклали додаткову угоду № 1/1 до договору про фінансовий лізинг, якою було змінено строк лізингу до 84 місяців, розмір лізингових платежів - 495,10 дол. США.

На момент укладення договору про фінансовий лізинг ТОВ «Порше Лізинг Україна» не мало ліцензії для здійснення діяльності з надання будь-яких послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», договір не було нотаріально посвідчено. Умови пункту 4.5 договору про фінансовий лізинг щодо ризиків лізингоодержувача суперечать частині першій статті 808 ЦК України; пункт 6.4.2 договору передбачає змінну процентну ставку у розмірі трьохмісячної ставки LIBOR для доларів США та EURIBOR для євро, що не дозволяє точно визначити розмір процентної ставки на будь-який момент протягом строку дії договору, крім того, договір не містить посилань на джерело інформації, яка б підтверджувала ставку LIBOR для доларів США на певний період, не зазначено максимальний розмір збільшення процентної ставки. Умови договору щодо обчислення лізингових платежів із застосування обмінного курсу іноземної валюти до гривні за безготівковими операціями ПАТ «КІБ Креді Агріколь» позбавляють можливості знати розмір чергового платежу в гривневому еквіваленті відповідно до умов договору та статті 533 ЦК України; підпунктом 8.2.3 пункту 8.2 договору про фінансовий лізинг передбачено односторонню відповідальність лізинодержувача на майбутнє, покладає на нього додаткові непередбачувані витрати, зазначені умови є несправедливими з огляду на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів». ОСОБА_1 . Вважав, що такі умови договору є підставою для визнання договору про фінансовий лізинг недійсним, оскільки обмежують його права як споживача послуг, звужують обов`язки лізингодавця та виключає відповідальність останнього за невиконання чи неналежне обов`язків щодо передачі об`єкта лізингу та належної якості автомобіля.

ОСОБА_1 , з урахуванням збільшення позовних вимог, просив:

визнати недійсним договір про фінансовий лізинг № 00005823 від 08 жовтня 2012 року, укладений між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 щодо транспортного засобу типу автомобіль Audi A5 Sportback 1,8 TFSI, 2012 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 ;

стягнути суму авансового платежу у розмірі 35 087,00 дол. США, частину викупної вартості об`єкту лізингу у розмірі 32 500,01 дол. США, а також вартість доукомплектування автомобіля у розмірі 9 397,76 грн.

У липні 2017 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулося з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсного правочину.

Зустрічний позов мотивований тим, що для повернення сторін договору про фінансовий лізинг у первісний стан ОСОБА_1 має відшкодувати ТОВ «Порше Лізинг Україна» втрату вартості автомобіля Audi A5 Sportback 1.8 TFSI, номер шасі № НОМЕР_1 у зв`язку з його експлуатацією як різницю між вартістю нового автомобіля та його ринковою вартістю станом на червень 2017 року.

ТОВ «Порше Лізинг Україна» просило:

стягнути з ОСОБА_1 у порядку реституції за недійсним правочином 788 330,65 грн.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір про фінансовий лізинг № 00005823 від 08 жовтня 2012 року, укладений між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 щодо транспортного засобу типу автомобіль Audi A5 Sportback 1,8 TFSI, 2012 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Стягнуто із ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 суму авансового платежу за Договором про фінансовий лізинг № 00005823 від 08 жовтня 2012 року в еквіваленті 35 087 дол. США, частину викупної вартості об`єкту лізингу в еквіваленті 32 500,01 дол. США, а також вартості його доукомплектування в сумі 9 397,76 грн.

В задоволенні зустрічного позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір про фінансовий лізинг не відповідає закону, оскільки його не було нотаріально посвідчено, крім того договір містить несправедливі умови, які обмежують права споживача та виключають відповідальність лізингодавця. На час розгляду справи об`єкт лізингу було повернуто лізингодавцю; підстави для стягнення вартості (різниці) автомобіля за цінами, які існували на момент такого відшкодування, відсутні, оскільки ТОВ «Порше Лізинг Україна» не надало доказів пошкодження об`єкту лізингу чи втрати автомобілем товарної вартості.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 березня 2018 року доповнено рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 грудня 2017 року та викладено абзац третій резолютивної частини наступним чином: Стягнути із ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 суму авансового платежу за Договором про фінансовий лізинг № 00005823 від 08 жовтня 2012 року в еквіваленті 35 087 дол. США, що за курсом НБУ на день розгляду справи становить 977 551,88 грн, частини викупної вартості об`єкту лізингу в еквіваленті 32 500,01 дол. США, що за курсом НБУ на день розгляду справи становить 905 476,27 грн, а також вартості його доукомплектовання в сумі 9 397,76 грн.

Додаткове рішення мотивоване тим, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Ухвалюючи рішення судом не враховано вимоги чинного законодавства щодо зазначення стягнутої суми в національній валюті, а тому вказане рішення суду має бути доповнено із зазначенням суми стягнення в національній валюті відповідно до курсу НБУ на день розгляду справи, який становив відповідно 100 доларів США - 27,8608 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 05 липня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «Порше Лізинг Україна» задоволено частково та рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 грудня 2017 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна», третя особа: ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, та зустрічного позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині висновків зроблених судом які давали підстави для задоволення позову ОСОБА_1 . Однак суд першої інстанції не звернув увагу на наступні обставини . В матеріалах справи ( Т. 1, а. с. 47-57, 90-100) знаходяться заперечення на позовну заяву, в яких міститься заява про застосування позовної давності. Суд апеляційної інстанції перевірив зазначені обставини і зробив висновок, що доводи ТОВ «Порше Лізинг Україна» , що ОСОБА_1 пропустив строки звернення до суду з позовом, знайшли своє підтвердження. Встановлені обставини є підставою для відмови у позові ОСОБА_1 . Позов подано до суду 28 лютого 2017 року. ТОВ «Порше Лізинг Україна» заявляли про пропущення ОСОБА_1 строків звернення до суду з зазначеним позовом. ОСОБА_1 не наведено належних та допустимих доказів на підтвердження того, що про зазначені обставини які викладені в позові йому стало відомо в межах трирічного строку перед зверненням до суду з позовом. ОСОБА_1 пропущено строк звернення до суду з зазначеним позовом, заяв про поновлення строку позовної давності до суду не надавав, поважності причини пропуску строку звернення з позовом до суду не навів, відповідно у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити. Не підлягає задоволенню зустрічний позов ТОВ «Порше Лізинг Україна» про застосування наслідків недійсності правочину, оскільки є похідним від первісного позову.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 22 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Кіровоградської області від 05 липня 2018 року у частині вирішення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про фінансовий лізинг скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанову апеляційного суду Кіровоградської області від 05 липня 2018 року у частині відмови у стягненні з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 коштів, сплачених за нікчемним правочином скасовано, передано справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що у цій справі ОСОБА_1 заявляв вимоги щодо визнання недійсним договору про фінансовий лізинг від 08 жовтня 2012 року № 00005823. Зазначений договір є нікчемним, оскільки його сторони не додержалися вимог статей 799 та 806 ЦК України про нотаріальне посвідчення такого договору. Визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемний правочин є таким у силу закону. Суди попередніх інстанцій мали відмовити у позові ОСОБА_1 у частині визнання недійсним нікчемного правочину з підстави його необґрунтованості. Відмовляючи у застосуванні реституції до нікчемного договору, суд апеляційної інстанції виходив з того, що така вимога є похідною від вимоги про визнання недійсним договору про фінансовий лізинг від 08 жовтня 2012 року № 00005823. Такий висновок суду є помилковим, оскільки потреби у визнанні нікчемного правочину недійсним немає і наведене не унеможливлює застосування реституції без такого визнання. Для застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю переданий за договором об`єкт лізингу, яким він користуються. ОСОБА_1 користувався предметом лізингу, який належить ТОВ «Порше Лізинг Україна». 30 травня 2017 року об`єкт лізингу повернуто ТОВ «Порше Лізинг Україна». У цій справі суд апеляційної інстанції не встановив фактичні обставини справи, не з`ясував, коли у ОСОБА_1 виникло право на повернення сплачених ним сум за нікчемним правочином у порядку двосторонньої реституції, а відтак, дійшов передчасного висновку щодо пропуску ОСОБА_1 позовної давності.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 12 серпня 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «Порше Лізинг Україна» залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 грудня 2017 року в частині стягнення з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 коштів, сплачених за нікчемним правочином залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що договір про фінансовий лізинг від 08 жовтня 2012 року є нікчемним, оскільки його сторони не додержалися вимог статей 799 та 806 ЦК України про нотаріальне посвідчення такого договору. Визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемний правочин є таким у силу закону. Згідно норм статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Для застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю переданий за договором об`єкт лізингу, яким він користуються. ОСОБА_1 користувався предметом лізингу, який належить ТОВ «Порше Лізинг Україна». 30 травня 2017 року об`єкт лізингу повернуто ТОВ «Порше Лізинг Україна». З огляду на статтю 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відлік перебігу позовної давності починається не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Оскільки ТОВ «Порше Лізинг Україна» проти повернення автомобіля не заперечувало, його право на утримання коштів за нікчемним правочином припинилося з моменту повернення автомобіля лізингодавцю. Суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена ним сума авансового платежу за нікчемним договором про фінансовий лізинг № 00005823 від 08 жовтня 2012 в еквіваленті 35 087,00 дол. США, що за курсом НБУ на день розгляду справи становить 977 551,88 грн, сплачена частина викупної вартості об`єкту лізингу в еквіваленті 32 500,01 дол. США, що за курсом НБУ на день розгляду справи становить 905 476,27 грн, а також сплачені кошти на доукомплектування об`єкту лізингу в сумі 9 397,76 грн. Відповідачем не оспорюється розмір сплачених позивачем платежів за спірним договором.

Аргументи учасників справи

17 серпня 2020 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» подало касаційну скаргу, яка підписана представником Літвіновим Є. В., на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 грудня 2017 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 12 серпня 2020 року, в якій просить: оскаржені рішення скасувати; ухвалити нове рішення про відмову в стягненні суми авансового платежу за Договором про фінансовий лізинг № 00005823 від 08 жовтня 2012 року в еквіваленті 35 087 дол. США, частини викупної вартості об`єкту лізингу в еквіваленті 32 500,01 дол. США та вартості його доукомплектовання в сумі 9 397,76 грн; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що правочин укладений 08 жовтня 2012 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_1 є нікчемним з моменту його укладення. У запереченні на позов вказувалося про пропуск позовної давності. Відповідно до частини третьої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суди не врахували висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 755/612/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 234/13519/16-ц.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та в задоволенні заяви ТОВ «Порше Лізинг Україна» про зупинення виконання рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 грудня 2017 року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 12 серпня 2020 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в задоволенні заяви ТОВ «Порше Лізинг Україна», яка підписана представником Мірошніченко І. В., про зупинення виконання рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 грудня 2017 року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 12 серпня 2020 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 04 вересня 2020 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 755/612/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 234/13519/16-ц.

Фактичні обставини

Суди встановили, що 08 жовтня 2012 року ОСОБА_1 (лізингоотримувач) та ТОВ «Порше Лізинг Україна» (лізингодавець) уклали договір про фінансовий лізинг №00005823, згідно якого лізингодавець передав лізингоотримувачу автомобіль марки Audi A5 Sportback 1,8 TFSI, 2012 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , вартістю 53 980 дол. США, умовами передбачено авансовий платіж у розмірі 35 087 дол. США, кількість платежів - 60, строком на 60 місяців, зі сплатою лізингового платежу у розмірі 679,21 дол. США, адміністративний платіж 809,40 дол. США, із встановленим графіком платежів.

Згідно акта прийому-передачі від 08 жовтня 2012 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» передало, а ОСОБА_1 прийняв об`єкт лізингу автомобіль Audi A5 Sportback 1,8 TFSI, 2012 року виробництва.

17 жовтня 2012 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» отримало від позивача платіж в сумі 9397,76 дол. США, за комплектуючі вироби до автомобіля за рахунком фактурою № 12101723 від 17 жовтня 2012 року.

10 жовтня 2012 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» придбало у ТОВ «Ауді-Центр Київ» автомобіль засіб Audi A5 Sportback за 366 614,17 грн.

03 серпня 2015 року між ОСОБА_1 , ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду №1/1 до договору про фінансовий лізинг №00005823 від 08.10.2012, яким змінено строк дії лізингу на - 84 місяці, встановлено розмір лізингових платежів - 495,10 дол США.

ОСОБА_1 було сплачено: адміністративних платежів в сумі, еквівалентній 32 500,01 дол. США (23 093,11+9 406,90), авансовий платіж в сумі еквівалентній 35 087,00 дол. США, а загалом в сумі 67 587,01 дол. США (35 087,00+32 500,01), а також в вартості доукомплектовання об`єкту лізингу - 9 397,76 грн.

30 травня 2017 року об`єкт лізингу було вилучено у ОСОБА_1 і повернуто ТОВ «Порше Лізинг Україна». При цьому Акт вилучення ними не складався, дефекти та вартість їх усунення не визначались.

Згідно звіту № 294 про оцінку транспортного засобу від 23.06.2017 року ринкова вартість автомобіля Audi A5 Sportback 1,8 TFSI, 2012 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , на дату оцінки визначено в сумі 616 435,68 грн., в т.ч. ПДВ - 102 742,28 грн. (що відповідно до курсу НБУ складало 23 686,35 дол. США (616 435,68 х 26,025) (а.с.216-232 т.1).

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (частина третя статті 261 ЦК України).

Аналіз частини третьої статті 261 ЦК України свідчить, що перебіг позовної давності пов`язується саме з початком виконання нікчемного правочину, незалежно від того, чи був такий нікчемний правочин виконано повністю і яка зі сторін здійснила виконання. Причому такий початок перебігу стосується будь-яких наслідків нікчемного правочину.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року у справі № 234/13519/16-ц (провадження № 61-14512св18) вказано, що «відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Позовна давність застосовується до обґрунтованого позову».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 755/612/16-ц провадження № 61-14687св19) щодо позовної давності за вимогами застосування наслідків нікчемного правочину вказано, що «відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності. Згідно із частинам першою та третьою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Судами встановлено, що виконання договору між сторонами розпочалося з дня його укладення, тобто - з 17 травня 2012 року. Відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, з урахуванням встановлених обставин, обґрунтовано виходив із того, що відносно вимог застосування наслідків нікчемного (недійсного) правочину сплив строк позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі. Доводи касаційної скарги щодо безпідставного застосування апеляційним судом строку позовної давності, оскільки початок його обчислення необхідно проводити з часу, коли позивачці стало відомо про несправедливі умови Договору про фінансовий лізинг - з вересня 2014 року, є необґрунтованими, оскільки протирічать приписам частини третьої статті 261 ЦК України».

У справі, яка переглядається:

ОСОБА_1 пред`явлена вимога про застосування наслідків нікчемного правочину (договору про фінансовий лізинг № 00005823);

у жовтні 2012 року почалося виконання нікчемного договору про фінансовий лізинг № 00005823;

ТОВ «Порше Лізинг Україна» заявило про застосування позовної давності.

Проте апеляційний суд при залишенні без змін рішення суду першої інстанції в частині застосування наслідків нікчемного правочину та стягнення коштів на користь ОСОБА_1 : не звернув увагу, що суд першої інстанції взагалі не вказав про застосування/незастосування до цієї вимоги позовної давності; не врахував, що частина третя статті 261 ЦК України є спеціальною щодо частини першої статті 261 ЦК України та перебіг позовної давності пов`язується саме з початком виконання нікчемного правочину, незалежно від того, чи був такий нікчемний правочин виконано повністю і яка зі сторін здійснила виконання та, як наслідок, неправильно визначив початок перебігу позовної давності. За таких обставин, зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині застосування наслідків нікчемного правочину та стягнення коштів на користь ОСОБА_1 та апеляційний суд в оскарженій постанові застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року у справі № 234/13519/16-ц (провадження № 61-14512св18) та в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 755/612/16-ц провадження № 61-14687св19).

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу необхідно задовольнити частково; оскаржену постанову суду апеляційної інстанції скасувати; передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», яка підписана представником Літвіновим Євгеном Володимировичем, задовольнити частково.

Постанову Кропивницького апеляційного суду від 12 серпня 2020 року скасувати.

Передати справу № 405/1018/17 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Кропивницького апеляційного суду від 12 серпня 2020 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук