Справа № 323/3244/20
Провадження № 2/323/30/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2021 року м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючої судді -Гуцал О.П.,
при секретарі -Чубир Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

29.12.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 6000,00 доларів США. В обґрунтування позову зазначено, що 11.06.2020 року за усною домовленістю позивач передав відповідачу ОСОБА_2 6000,00 доларів США, які відповідач пообіцяв використати для оплати доставки позивачу автомобіля з-за кордону. Письмового договору доручення з викладенням суттєвих умов щодо вартості автомобіля, строків його доставки, відповідальності сторін не укладалося. Пізніше, невідомі позивачу особи, діючи, з їх слів, за дорученням відповідача, періодично телефонували позивачу і повідомляли, що потрібно сплатити кошти за розмитнення та інші платежі. Позивач виконував ці вказівки, але пізніше з`ясувалося, що він фактично за свої кошти повністю оплатив як вартість автомобіля, так і вартість його доставки і розмитнення. Відповідач ОСОБА_2 жодних витрат на придбання автомобіля не поніс, а тому раніше надані йому кошти повинні вважатися такими, що набуті безпідставно. Позивачем направлялася ОСОБА_2 письмова вимога про повернення коштів, проте вона навіть не була доставлена у зв`язку з відсутністю відповідача за його місцем реєстрації. Контактів із позивачем відповідач уникає. Посилаючись на статтю 1212 Цивільного кодексу України, позивач просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 6000,00 доларів США та понесені ним судові витрати.

Ухвалою суду від 20.01.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

16.02.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що влітку 2020 року до ОСОБА_2 звернувся ОСОБА_1 з проханням придбати йому та доставити з Європи (Німеччина) автомобіль марки Dacia Sandero Stepway або Skoda Yeti з невеликим пробігом, а також не старіше, аніж 2010 року випуску. Про існування відповідача позивачу стало відомо від його друзів, які також зверталися з аналогічним проханням (купівля та доставка авто з Європи в Україну), оскільки дана тема наразі є актуальною. Даним видом діяльності ОСОБА_2 займається вже понад чотири роки, наприкінці 2019 року було офіційно зареєстровано юридичну особу - ТОВ «Автолідер СВ» за адресою: 69104, місто Запоріжжя, вул.. Північнокільцева, 26, та в 2020 році юридична особа - UAB «Картета» з місцем реєстрації: м. Каунас, Литва, кінцевим бенефіціарним власником якої виступає - ОСОБА_2 11 червня 2020 року в приміщенні офісу ТОВ «Автолідер СВ», на підтвердження дійсності домовленостей щодо надання послуги, пов`язаної з придбанням та доставкою в Україну автомобілю з Європи для позивача, ОСОБА_2 було отримано від ОСОБА_1 кошти у розмірі 5900,00 доларів США, про що останній написав розписку. Вказана сума включала в себе: послугу з придбання автомобілю, обов`язково узгодженого із замовником; брокерські послуги; доставка на територію України придбаного автомобілю; сертифікація автомобілю на території України, послуги відповідача. Після написання розписки та під час передачі домовленої суми, яка повинна була становити 6000 доларів США виявилось, що одна купюра номіналом 100 доларів містить чотири печатки інших країн. У зв`язку з відсутністю у позивача можливості замінити вказану купюру на іншу, остання була повернута позивачу, про що відображено в розписці: «-100 4 печати». Не звертаючи на зазначені обставини, та фактичне отримання відповідачем лише 5900 доларів США, про що чітко відображено у вказаній вище розписці, позивач, спотворюючи фактичні обставини справи та заводячи в оману суд, намагається стягнути суму, яка навіть не відповідає тій, що фактично була передана відповідачу. Узгодивши всі обставини купівлі автомобілю та отримавши згоду від позивача на його придбання, в липні 2020 року в Німеччині фірмою, належній відповідачу, придбано автомобіль марки Dacia Sandero Stepway 2010 року випуску вартістю 3600 евро. В подальшому дане авто доставлено до м. Запоріжжя перевізником за угодою з відповідачем, а потім менеджером ТОВ «Автолідер СВ» - в м. Енергодар за місцем розташування позивача, де останній поставив його на облік в сервісному центрі МВС України без жодних претензій до виконаної роботи відповідача. Всі дії відповідача з самого початку придбання авто і до моменту його доставки у м. Енергодар, узгоджувались з позивачем, що підтверджується перепискою. Для перегону автомобілю та його сертифікації, позивачем уповноважено ОСОБА_3 , з яким відповідачем укладено договір на предмет доставки автомобілю з Європи до України. Факт ввезення автомобіля на територію України (митного оформлення автомобіля) підтверджується відповідними документами Київської міської митниці ДФС. Відповідач набув кошти за існування достатніх правових підстав, у законний спосіб, що підтверджується відповідною розпискою від 11.06.2020 року із зазначенням мети отримання цих коштів. Отже, між сторонами існували договірні відносини, за яким відповідач взяв на себе зобов`язання придбати та доставити позивачу автомобіль відповідної марки, характеристики, року випуску, пробігу та загального стану, отримавши від відповідача кошти у розмірі 5900 доларів США, а отже відсутні належні та достовірні докази на підтвердження того, що отримані відповідачем від позивача грошові кошти є безпідставно набутими. У зв`язку із зазначеним представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовної заяви.

29.04.2021 року представником позивача надано заперечення на відзив відповідача, в якому зазначено, що дійсно автомобіль був зареєстрований на ім`я позивача 07.10.2020 року. Відповідач надав примірник договору купівлі-продажу, датований 10.07.2020 року, в якому зазначено: ім`я продавця - ОСОБА_4 , найменування покупця - UAB "KORTETA", реєстраційні дані ТЗ. Проте ціна автомобіля 3600 євро - з незрозумілих причин двічі написана на полях. Далі за текстом договору: "Der Kaufpreis wurde mir bei der Ubergabe des Wagens bezahlt und der Empfang von mir hiermit bestatigt''. Це означає: "Ціна придбання була виплачена мені при передачі машини та підтверджена квитанцією". Однак самої квитанції немає. Тим більш критичним повинно бути ставлення до цього документу, якщо порівняти його з іншим договором купівлі-продажу того самого автомобіля, в якому заповнені наступні графи: Verkaufer - Продавець, Kaufer - Покупець, і зазначені анкетні дані позивача, Insgesamt - "всього", тобто остаточна ціна. Ця остаточна ціна дорівнює 1.000 євро, а не 3.600 євро. Договір укладений не у липні 2020 р., а 01.09.2020 р. Жодних відомостей про те, що в якості представника покупця діяв відповідач або юридична особа, яка належить відповідачу, текст договору від 01.09.2020 р. не містить. Крім того, відповідач надав копію договору, у той час як оригінал зберігається у позивача як у сторони за договором, і в цьому легко переконатися - на оригінальному примірнику позивача проставлені відмітки митниці, які на примірнику відповідача відсутні. Відповідач є власником двох юридичних осіб - українського підприємства ТОВ "Автолідер СВ" і литовського підприємства UAB "KORTETA". Проте жоден з наданих відповідачем реєстраційних, транспортних і митних документів - а серед них виданий у Німеччині реєстраційний сертифікат, акт проведення митного огляду, довідка ТОВ "Центр-Авто", виданий у Литві тимчасовий сертифікат - не містять вказівок на участь відповідача як фізичної особи або належних йому підприємств у здійсненні будь-яких операцій з ТЗ. Відповідачем надані договір про надання послуг з митного оформлення, укладений ним як фізичною особою 01.03.2019 р. з ТОВ "ЛЕВ ТРАНС АТЛАНТ", а також підписану заявку на імпорт автомобіля, датовану 11.09.2020 р. Проте залишається неясним, якими повноваженнями був наділений відповідач як фізична особа станом на день подання заявки - чи був він повіреним позивача, власником ТЗ або перевізником. В заявці також зазначено ціну послуг ТОВ "ЛЕВ ТРАНС АТЛАНТ" - 600 євро, проте доказів оплати цієї послуги саме відповідачем не надано. Відповідачем надано договір, датований 05.09.2020 р., і укладений ним як фізичною особою з ОСОБА_3 . За змістом цього договору ОСОБА_3 зобов`язався перед відповідачем як фізичною особою здійснити перевезення (перегін) автомобіля "з Європи" (без уточнення адреси і навіть країни) через Київську митницю (тобто здійснити митне оформлення) і отримати за це 600 євро. Текст зазначеного договору суперечить як договору від 01.03.2019 р., за яким оформлення імпорту автомобіля повинно було здійснити ТОВ "ЛЕВ ТРАНС АТЛАНТ", так і довіреності, яка видана на ім`я ОСОБА_3 позивачем. Стверджуючи про те, що ОСОБА_3 виконував саме його доручення, відповідач не зазначає, чи мав він право здійснювати ці дії від імені власника ТЗ або перевізника, не надає доказів оплати за договором, укладеним з ОСОБА_3 , не висуває позивачеві вимог про залік сплачених ним коштів (600 євро). Не надано також і доказів перебування ОСОБА_3 у будь-яких правовідносинах з UAB "KORTETA". Позивачем самостійно було сплачені послуги з митного оформлення в сумі 41150,00 грн., про що свідчить квитанція банку. Надані відповідачем роздруківки електронних повідомлень не можуть вважатися допустимими доказами. Відповідач не надав жодного документу на підтвердження понесення ним як фізичною особою будь-яких витрат на користь позивача.

Ухвалою суду від 18.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги. Позивач суду пояснив, що його знайомі порадили фірму, яка займається покупкою вживаних авто в Європі за доступну ціну. Приїхавши до офісу вказаної фірми він познайомився із відповідачем, з яким домовився про покупку та доставку автомобіля. В розмові позивач вказав, що має намір придбати за кордоном автомобіль марки «Сузукі SХ4» 2014-2015 року випуску, з автоматичною коробкою передач, з наявною сервісною книжкою про проходження технічного обслуговування. Він передав відповідачу грошову суму в розмірі 6000,00 доларів США на покупку автомобіля. Вони домовилися, що в цю суму входить вартість покупки автомобіля, його доставки та розмитнення. Якщо відповідач не доставить автомобіль, то поверненню підлягала сума 5850,00 доларів США, а якщо витрати на автомобіль будуть меншими, то різниця буде йому повернута. Відповідач пообіцяв протягом двох тижнів доставити автомобіль, однак в узгоджений строк автомобіль не було доставлено. В ході переписки він вказував, що автомобіль йому потрібен до 10.07.2020 року, в іншому випадку він вимагав повернення коштів. В узгоджену дату не було доставлено автомобіля, а також і не було повернуто кошти. Через деякий час із ним зв`язався чоловік на ім`я ОСОБА_5 , який назвався помічником відповідача та якого він до цього бачив в офісі відповідача, з яким вони домовилися зустрітися. ОСОБА_5 вговорив його трохи почекати. З дня переданні грошових коштів він відповідача не бачив жодного разу, приїхавши до його офісу він його також не знайшов. Побоюючись, що він залишиться і без грошей, і без автомобіля, він робив все так, як говорив ОСОБА_5 та видав довіреність на ОСОБА_3 . Йому надсилали фото різних автомобілів, в тому числі і автомобіля Dacia Sandero Stepway, однак він не надавав згоди на купівлю цього автомобіля. Згоду на отримання автомобіля Dacia Sandero Stepway він надав ОСОБА_5 після того, як він сказав, що цей автомобіль вже куплений на його ім`я. Коли йому доставили вказаний автомобіль, то йому не передали ні сервісну книжку, ні документи з приводу технічного обслуговування. Автомобіль був з механічною коробкою передач, хоча він домовлявся про автоматичну коробку. Технічний стан автомобіля був поганий. Він ще витратив 300 доларів США на відновлення автомобіля та 1800,00 грн. за реєстрацію автомобіля. Експерт йому сказав, що цей автомобіль коштує не більше 3000,00 доларів США. Цей автомобіль йому нав`язали, оскільки він вимагав повернення грошових коштів. Акт виконаних робіт не складався. Вважає, що відповідач його обманув, купивши автомобіль, на який він не надавав згоди та з такими параметрами, які його не влаштовують.

Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовної заяви, оскільки між сторонами склалися договірні відносини, та отримані кошти не можуть вважатися безпідставно набутими. Також просив стягнути з позивача витрати відповідача на професійну правничу допомогу та на переклад документів.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи всі надані докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено наступне.

Відповідач є керівником ТОВ «Автолідер СВ», яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та власником ЗАТ «Кортета» (Литовська республіка) з 26.08.2020 року.

11.06.2020 року відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 6000,00 доларів США на покупку та доставку авто, що підтверджується відповідною розпискою.

Дані щодо марки автомобіля та року випуску розписка не містить.

Тобто фактично між сторонами склалися договірні відносини з приводу надання послуги з купівлі та доставки вживаного автомобіля із Європи.

Як вказано у відзиві на позовну заяву, у вказану суму включалися послуги з придбання автомобіля, брокерські послуги, доставка на територію України, сертифікація автомобіля на території України та послуги відповідача.

Як вказав позивач в судовому засіданні, передана ним сума коштів включала придбання автомобіля, його доставку та митне оформлення.

Згідно до договору купівлі-продажу від 01.09.2020 року, складеного на німецькій мові, ОСОБА_7 купив у ОСОБА_4 автомобіль DACIA SANDERO, код кузова (VIN) № НОМЕР_1 , за ціною 1000,00 Євро. Належність вказаного автомобіля продавцю ОСОБА_4 підтверджено відповідними документами (а.с.37-38).

05.09.2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір, згідно до якого ОСОБА_3 зобов`язався від імені та за рахунок ОСОБА_2 організувати доставку транспортного засобу DACIA SANDERO, код кузова (VIN) № НОМЕР_1 , з Європи і доставити його в Україну через Київську міську таможню. Оплата послуг ОСОБА_3 складає 600,00 Євро.

11.09.2020 року позивач видав на ім`я ОСОБА_3 нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив останнього бути його представником в усіх державних та інших підприємствах, установах, організаціях, незалежно від підпорядкування і форм власності, втому числі в територіальних сервісних центрах МВС України, в органах Державної податкової служби України та митних органах, як в межах, так і за межами України, при вирішенні питань, пов`язаних з придбанням (купівлею), транспортуванням, оформленням та реєстрацією на його ім`я будь-якого транспортного засобу у будь-якій країні світу, за ціну та на умовах на їх розсуд, перегоном і перевезенням його до місця його проживання, його митним оформленням і сертифікацією, реєстрацією у відповідних органах і постановкою на облік транспортного засобу у відповідних органах реєстрації.

11.09.2020 року фізичною особою ОСОБА_2 було підписано заявку №1781, яка є додатком №1 до договору №0103_19 про надання послуг з митного оформлення товарів, укладеного між ТОВ «ЛЕВ ТРАНС АТЛАНТ» та ОСОБА_2 . Згідно до вказаної заявки, відповідач погодив вартість надання послуги з митного оформлення автомобіля DACIA SANDERO, код кузова (VIN) № НОМЕР_1 в розмірі 600 Євро, дата завантаження 10-18.09.2020, країна прибуття - Україна.

11.09.2020 року позивачем було сплачено передоплату (доплату) за митне оформлення в розмірі 41150,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією.

Як видно із Акта про проведення митного огляду товарів № UA205020/2020/109941 та додаткового аркуша до Акта про проведення митного огляду товарів № UA205020/2020/109941, транспортний засіб DACIA SANDERO, код кузова (VIN) № НОМЕР_1 , що використовувався, з бензиновим двигуном об`ємом 1598 см.куб, мав пробіг 105155 км. Огляд вказаного транспортного засобу був проведений 12.09.2020 року у присутності перевізника ОСОБА_3 . Власником транспортного засобу вказано ОСОБА_1 .

Згідно до довідки №2020-284887 від 14.09.2020 року, виданої ТОВ «Центр Авто», яке є органом з сертифікації, вказане товариство провело аналіз наданих документів на колісний транспортний засіб DACIA SANDERO, код кузова (VIN) № НОМЕР_1 , ввезений на територію України згідно фактури №б/н від 01.09.2020 року ОСОБА_1 , та повідомляє, що відповідно до інформації, яка зазначена на ідентифікаційній табличці виробника, а також у супровідних документах та посвідченні про реєстрацію ТЗ, на момент випуску автомобіль відповідав екологічному стандарту викидів рівня - «Євро-4».

Як видно із довідки Головного сервісного центру МВС від 11.02.2021 року, 07.10.2020 року за ОСОБА_1 зареєстровано транспортний засіб DACIA SANDERO, код кузова (VIN) № НОМЕР_1 , привезений із-за кордону.

Свідок ОСОБА_3 суду пояснив, що він знайомий із відповідачем. У вересні 2020 року відповідач зателефонував йому та попросив доставити автомобіль із-за кордону. Погодившись на цю пропозицію, він поїхав до офісу відповідача, де було укладено відповідний договір. Через декілька днів він поїхав на поїзді до м. Львів, а звідти - до Литви. 11.09.2020 року йому було передано пакет документів, ключі від автомобіля та безпосередньо сам автомобіль DACIA SANDERO. 12.09.2020 року він був на таможні в м. Києві. 13.09.2020 року в обід він забрав автомобіль та поїхав до м. Запоріжжя. 14.09.2020 року він доставив цей автомобіль до офісу ТОВ «Автолідер СВ» і передав все ОСОБА_3 . Із позивачем він ніколи не бачився. Для оформлення довіреності він передавав свої дані ОСОБА_3 . Кошти за доставку автомобіля йому сплачував відповідач в розмірі 600 Євро.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що він неофіційно допомагає відповідачу в його офісі. Позивач звернувся до відповідача з питанням по підбору і перевезенні автомобіля. У позивача був обмежений бюджет на купівлю автомобіля. Позивач дуже довго вибирав автомобіль та постійно змінював свої побажання до транспортного засобу. Наприкінці позивач зупинив свій вибір на автомобілі DACIA SANDERO. Вказаний автомобіль був придбаний в Германії, після чого перевезений в Литву та Україну. В період доставки він телефонував позивачу та просив зробити довіреність на ім`я ОСОБА_3 , а також повідомляв реквізити на сплату митного платежу. Автомобіль доставляв ОСОБА_3 . Приблизно тиждень автомобіль перебував на станції технічного обслуговування в м. Запоріжжі, в цей час позивач приїздив та дивився на нього. Потім він доставив автомобіль позивачу в м. Енергодар та передав йому його із документами. Поспішаючи, він забув забрати у позивача розписку ОСОБА_2 про отримання коштів, оскільки зазвичай вони такі розписки забирають при передачі автомобіля. Фірма відповідача займається підбором та доставкою вживаних автомобілів із-за кордону, під час чого звичайно на території іншої держави укладається договір купівлі-продажу автомобіля на ім`я клієнта. Суми, які передаються клієнтами, включають в себе оплату вартості автомобіля, оплату доставки авто, брокерських послуг, сертифікації, довідок та реєстрації. Оплату розмитнення сплачує клієнт. Він переписувався із позивачем в месенджері «Вайбер» у групі, в якій також був і відповідач.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані іншими спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст.526 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні майно підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Відповідно до статті 1212 ЦК України, зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у разі якщо правова підстава переходу не виникла або відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Відповідно до вимог пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Отже, зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв`язку з договірними правовідносинами, що існували раніше, як результат їх трансформації.

Також зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв`язку з такими договірними відносинами, що мали виникнути у майбутньому і це сторони попередньо погодили на момент передачі речі (грошей).

Враховуючи те, що між сторонами склалися договірні відносини з приводу придбання та доставки транспортного засобу із Європи, які сторони реалізували у розписці від 11.06.2020 року, та фактично транспортний засіб було придбано та доставлено позивачу особами, які діяли за дорученням відповідача, тому грошові кошти, передані позивачем відповідачу в рахунок купівлі та доставки автомобіля не можуть вважатися безпідставно отриманими коштами.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли договірні зобов`язання, що виключає можливість застосування положень статті 1212 ЦК України, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судом не надається оцінка наданому відповідачем договору купівлі-продажу транспортного засобу від 10.07.2020 року, оскільки такий договір не пред`являвся на митниці при огляді транспортного засобу.

Також суд не вдається до оцінки переписки в месенджері «Вайбер», оскільки сторонами не оспорюється наявність певних домовленостей між ними з приводу доставки транспортного засобу та наявність такої переписки. Зміст вказаної переписки жодним чином не впливає на встановлені судом обставини в межах даної справи.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно до вимог ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Так, із матеріалів справи вбачається, що представником відповідача заявлено до стягнення з позивача 11000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 200,00 грн. витрат, пов`язаних із залученням перекладача.

На підтвердження понесених витрат представником відповідача було надано договір про надання правової допомоги №3/21 від 01.02.2021 року, ордер на надання правничої допомоги від 02.02.2021 року, виданий адвокатом Неткалом О.О. на підставі договору про надання правової допомоги від 01.02.2021 року, акти приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) до договору про надання правової допомоги від 16.06.2021 року та від 07.07.2021 року, які містять детальний опис виконаних робіт за договором, рахунки-фактури від 14.06.2021 року та від 07.07.2021 року, квитанції про сплату послуг адвоката на загальну суму 11000,00 грн.

Заявлені витрати на правничу допомогу в розмірі 11000,00 грн. на думку суду становлять співмірні і розумні витрати відповідача на професійну правничу допомогу, а тому саме таку суму суд вважає за необхідне покласти на позивача.

Крім цього, представником відповідача заявлено до стягнення з позивача витрати на здійснення перекладу в розмірі 200,00 грн.

Згідно до вимог статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать також витрати, пов`язані із залученням перекладачів.

Як видно із бланку замовлення № НОМЕР_2 , виданого Бюро перекладів Літера, представником відповідача було сплачено 200,00 грн. за переклад тексту довіреності від 01.04.2020 року, яку було долучено до справи в якості доказу. Отже, вказані витрати також підлягають стягненню із позивача, з огляду на те, що в задоволенні позовної заяви відмовлено в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 137, 139, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11000,00 грн. та витрати, пов`язані із залученням перекладача в розмірі 200,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Оріхівський районний суд Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 12.07.2021 року.

Суддя О.П. Гуцал