КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №756/3608/20 головуючий у І інстанції: Шевчук А.В.
провадження 22-ц/824/2977/2021 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Гаращенка Д.Р.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 19 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення заборгованості із заробітної плати.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що 13 квітня 2018 року він був звільнений із займаної посади у Публічному акціонерному товаристві «Азот» (надалі ПАТ «Азот»).

Позивач вказував, що на момент звільнення суми належні йому до виплати відповідачем виплачені не були.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня 2019 року з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 стягнуто 336 464,67 грн., в тому числі: заборгованість щодо належних на дату звільнення сум - 78 487,50 грн.; компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати - 1 147,23 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 квітня 2018 року по 06 грудня 2018 року у розмірі 256 829,94грн.

15 травня 2019 року було видано виконавчий лист, на підставі якого приватним виконавцем Пишним A.B. було відкрито виконавче провадження, в рамках якого, 31 січня 2020 року відповідачем було перераховано на рахунок приватного виконавця Пишного A.B. заборгованість у розмірі 315 240,51 грн., в тому числі: заборгованість щодо належних на дату звільнення сум у розмірі 78 487,50 грн.; компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати у розмірі 1 147,23 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.04.2018 по 06.12.2018 у розмірі 206 748,50 грн.; основну винагороду приватного виконавця у розмірі 28 638,28 грн. та 219,40 грн. витрати виконавчого провадження.

Позивач вказував, що фактична виплата сум, належних йому до виплати при звільненні, відбулась 03 лютого 2020 року, тому відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час невиконання рішення суду по день фактичного розрахунку за період з 06 грудня 2018 року до 31 січня 2020 року.

Просив стягнути середній заробіток за весь час невиконання рішення суду по день фактичного розрахунку у розмірі 455 001,19 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 19 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнено із ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 компенсацію середнього заробітку у розмірі 39 243,75 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішеннями, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що відповідач свідомо не виплачував заборгованість, хоча її суму визнавав в повному обсязі.

Посилається на те, що місцевий суд не врахував позицію Великої Палати Верховного Суду викладеній в постанові від 26 червня 2019 року, щодо визначення розміру відшкодування виходячи із середнього заробітку.

Вважає, що рішення місцевого суду підлягає зміні, із визначення суми стягнення в розмірі 455 001,19 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ПАТ «Азот» вказує, що у підприємства була відсутня фактична можливість здійснення розрахунку при звільненні позивача, у зв`язку із надвеликою заборгованістю перед іншими суб`єктами та працівниками, а ткож арештом рахунків, тому вважає, що відповідач вжив всіх можливих заходів для виконання зобов`язання.

Вважає, що стягнення середнього заробітку у визначеному позивачем розмірі є неспівмірним та несправедливим по відношенню до відповідача, а тому місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, щодо його зменшення.

Крім того, вказує, що ОСОБА_1 працював в ПАТ «Азот» на посаді директора департаменту з управління ризиками за сумісництвом та одночасно перебував на аналогічних посадах у двох інших підприємствах, що входять до однієї і тієї ж групи підприємств та до складу одного холдингу.

Зауважує, що позивач звільнився із займаних посад практично одночасно та звернувся до підприємств із відповідними позовами, щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Вважає, що ОСОБА_1 діє недобросовісно, а його дії спрямовані на збільшення стягуваних сум шляхом нарахування середнього заробітку.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав свою позицію.

Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що на користь позивача підлягає стягненню компенсація середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак з урахуванням пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця спірна сума підлягає зменшенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня 2019 року у цивільній справі №756/8953/18 (провадження №2/756/4762/18), яке набрало законної сили, з ПАТ «Азот» на користь ОСОБА_1 стягнуто 336 464,67 грн., в тому числі: заборгованість щодо належних на дату звільнення сум - 78 487,50 грн.; компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати - 1 147,23 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 квітня 2018 року по 06 грудня 2018 року у розмірі 256 829,94 грн.

На виконання вищевказаного рішення Оболонським районним судом в м. Києві 15 травня 2019 року було видано виконавчий лист №756/8953/18, на підставі якого приватним виконавцем Пишним A.B. 18.07.2019 відкрите ВП №59587599, в рамках якого 31.01.2020 року відповідачем було перераховано на рахунок приватного виконавця Пишного A.B. заборгованість у розмірі 315 240,51 грн., в тому числі: заборгованість щодо належних на дату звільнення сум у розмірі 78 487,50 грн.; компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати у розмірі 1 147,23 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.04.2018 по 06.12.2018 у розмірі 206 748,50 грн.; основну винагороду приватного виконавця у розмірі 28 638,28 грн.; 219,40 грн. витрати виконавчого провадження.

Час затримки розрахунку при звільненні позивачу складає 287 робочих днів, тобто з 06 грудня 2018 року по 31 січня 2020 року (день фактичної сплати заборгованості).

Також, із вказаного вище рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня 2019 року у цивільній справі №756/8953/18 (провадження №2/756/4762/18) вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складала 1 585,37 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП Українив разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, щодо необхідності стягнення із відповідача на користь ОСОБА_1 компенсації середнього заробітку, з чим погоджується і позивач, однак вказує на те, що судом було невірно застосовано норми ст. 117 КЗпП України, щодо зменшення вказаної компенсації.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, та вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про зменшення компенсації середнього заробітку за весь час невиконання рішення суду по день фактичного розрахунку з 455 001,19 грн. до половини середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 , що становить 39 243,75 грн., з урахуванням засад співмірності та справедливості, керуючись положенням ч. 2 ст. 116 КЗпП України.

Апеляційний суд враховує, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня 2019 року вже було стягнено 256 829,94 грн. компенсації середнього заробітку, розмір заборгованості щодо належних на дату звільнення сум становила 78 487,50 грн., а тому вважає, що стягнення компенсації середнього заробітку за час невиконання рішення суду в розмірі 39 243,75 грн. є співмірним ймовірному розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Посилання апелянта на неврахування місцевим судом висновків Великої Палати Верховного Суду викладених в постанові від 26 червня 2019 року (справа №761/9584/15-ц) колегія суддів відхиляє, оскільки зазначена позиція була враховано, а розмір компенсації середнього заробітку було зменшено з урахуванням конкретних обставин справи, яка перебуває на розгляді.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 19 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «10» березня 2021 року.

Головуючий

Судді: