КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 372/4037/18

номер провадження: 22-ц/824/446/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 жовтня 2019 року у складі судді Потабенко Л.В., у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_1 про стягнення суми страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» (далі - ПрАТ «СК «Українська страхова група») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми страхового відшкодування.

Позовна заява мотивована тим, що 17 грудня 2015 року о 09 год 10 хв. на 41-му км дороги Київ - Знамянка сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля «Mitsubishi, L200», державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Ford C-Max», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить товариству з обмеженою відповідальністю «Ренус Ревайвел» (далі - ТОВ «Ренус Ревайвел»).

Позивач вказував, що внаслідок ДТП був пошкоджений автомобіль «Ford C-Max», д.н.з. НОМЕР_2 , який був застрахований у ПрАТ «СК «Українська страхова група» згідно договору добровільного страхування наземного транспорту № 28-2802-00011 від 20 січня 2015 року, укладеного між ПрАТ «СК «Українська страхова група» та ТОВ «Ренус Ревайвел». Зазначав, що постановою Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2015 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні даної ДТП.

Вказував, що ТОВ «Ренус Ревайвел» своєчасно звернулося до ПрАТ «СК «Українська страхова група» із заявою про настання страхового випадку від 17 грудня 2015 року. ПрАТ «СК «Українська страхова група» на основі рахунку від 22 грудня 2015 року склало розрахунок страхового відшкодування й страховий акт та виплатило ТОВ «Ренус Ревайвел» суму страхового відшкодування у розмірі 13 630 грн 83 коп. Таким чином, позивач виконав свої зобов`язання перед страхувальником згідно умов договору добровільного страхування наземного транспорту № 28-2802-00011 від 20 січня 2015 року.

Позивач зазначав, що відповідно до положень ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за завдані збитки.

З урахуванням наведеного, ПрАТ «СК «Українська страхова група» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму страхового відшкодування у розмірі 13 319 грн 51 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 1762 грн 00 коп.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 жовтня 2019 року позов ПрАТ «СК «Українська страхова група» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Українська страхова група» суму страхового відшкодування у розмірі 13 630 грн 83 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 24 січня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 жовтня 2019 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПрАТ «СК «Українська страхова група», посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на момент ДТП його цивільно - правова відповідальність була застрахована у страховій компанії. Однак позивач звернувся з позовом не до страхової компанії з вимогами про виплату грошових коштів в порядку регресу, а до нього, ОСОБА_1 , як заподіювача шкоди. Вказує, що на даний час страхова компанія, в якій застрахована його цивільно - правова відповідальність, перебуває в стані ліквідації, а тому остання не здатна виконати свої зобов`язання перед відповідачем та іншими особами. Тому вважає, що в даному випадку саме страхова компанія або Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) має відшкодувати шкоду, заподіяну внаслідок ДТП, яка сталася 17 грудня 2015 року. Вказує, що він звертався до суду першої інстанції з клопотанням про залучення МТСБУ як співвідповідача у даній справі, проте судом було безпідставно відмовлено у задоволенні цього клопотання та, відповідно, незаконно стягнуто з нього грошові кошти, оскільки сума відшкодування знаходиться в межах страхового відшкодування, передбаченого чинним законодавством за договорами обов`язкового страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Позивач ПрАТ «СК «Українська страхова група» не скористалося своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направило.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 13 630 грн 83 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване заочне рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 січня 2015 року між ПрАТ «СК «Українська страхова група» та ТОВ «Ренус Ревайвел» був укладений договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 28-2802-00011, предметом якого було страхування транспортного засобу «Ford C-Max», д.н.з. НОМЕР_2 .

17 грудня 2015 року о 09 год 10 хв. на 41-му км дороги Київ - Знамянка сталася ДТП за участю автомобіля «Mitsubishi, L200», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Ford C-Max», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ТОВ «Ренус Ревайвел», під керуванням ОСОБА_2 .

Постановою Обухівського районного суду Київської області від 23 грудня 2015 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні даної ДТП.

Внаслідок ДТП автомобіль «Ford C-Max», д.н.з. НОМЕР_2 , отримав механічні пошкодження, що підтверджується довідкою № 82477012 про дорожньо-транспортну пригоду від 17 грудня 2015 року та актом огляду пошкодженого транспортного засобу від 17 грудня 2015 року.

22 грудня 2015 року ТОВ «Ренус Ревайвел» звернулося до ПрАТ «СК «Українська страхова група» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» склало страховий акт № ДККА-48345 від 22 січня 2016 року та розрахунок суми страхового відшкодування до нього від 22 січня 2016 року, на підставі результатів огляду транспортного засобу, згідно яких сума страхового відшкодування визначена у розмірі 13 630 грн 83 коп.

Згідно договору добровільного страхування та відповідно до страхового акту № ДККА-48345 від 22 січня 2016 року, розрахунку суми страхового відшкодування до нього від 22 січня 2016 року, позивач ПрАТ «СК «Українська страхова група» сплатило на користь ТОВ «Ренус Ревайвел» суму страхового відшкодування у розмірі 13 630 грн 83 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 1020 від 22 січня 2016 року.

Задовольняючи позов та стягуючи з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Українська страхова група» суму страхового відшкодування у розмірі 13 630 грн 83 коп., суд першої інстанції виходив з того, що вина ОСОБА_1 у скоєнні ДТП встановлена, доказів на спростування своєї вини він не надав. Відповідно до страхового акту № ДККА-48345 від 22 січня 2016 року та розрахунку суми страхового відшкодування до нього від 22 січня 2016 року, ПрАТ «СК «Українська страхова група» сплатило на користь потерпілого суму страхового відшкодування у розмірі 13 630 грн 83 коп.. Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що ПрАТ «СК «Українська страхова група» має право регресної вимоги до ОСОБА_1 .

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з п.3 ч.1 ст.980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Відповідно до ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений в договорі.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц сформулювала такі висновки, що ст.1191 ЦК України та ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст.38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст.37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі ст.ст. 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене ст. 993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У пункті 60 вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду визначила, що обгрунтованим є відмова у задоволенні позову, у разі якщо позивач не звертався до страховика відповідача та не отримав його відмову у виплаті страхового відшкодування, а одразу пред`явив вимогу до відповідача.

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з пп.г п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності.

З наявної у матеріалах справи довідки № 82477012 про дорожньо - транспортну пригоду від 17 грудня 2015 року вбачається, що на момент скоєння ДТП цивільно - правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Скайд» (далі - ПрАТ «СК «Скайд») на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/5539655, строк дії полісу до 24 березня 2016 року (а.с.4).

20 грудня 2019 року представник відповідача звернувся до суду першої інстанції із заявою про залучення до участі у справі МТСБУ у якості співвідповідача у даній справі, посилаючись на те, що страхова компанія, яка надавала послуги страхування відповідачу, припинена та не має права здійснювати відповідну діяльність (а.с.81).

Відповідно до ч.1 ст.196 ЦПК України для виконання завдання підготовчого провадження у кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання.

Згідно з п.4 ч.2 ст.197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Тобто, якщо з матеріалів справи вбачається, що склад осіб, які беруть участь у справі, має бути інший, суд з урахуванням вищенаведеного повинен вчинити дії відповідно до вимог ст.ст.196, 197, 198 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 24 січня 2020 року помилково відмовлено у задоволенні вказаного вище клопотання представника відповідача про залучення МТСБУ у якості співвідповідача у даній справі.

Таким чином, розгляд справи судом першої інстанції проведено з порушенням процесуального закону, оскільки до участі у справі не було залучено МТСБУ.

Крім того, суд не звернув увагу на те, що згідно довідки №82477012 про дорожньо - транспортну пригоду від 17 грудня 2015 року, на момент скоєння ДТП цивільно - правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «СК «Скайд» на підставі полісу №АІ/5539655, строк дії якого до 24 березня 2016 року.

Позивач ПрАТ «СК «Українська страхова група» не надало суду доказів відповідно до приписів ст.ст.77,78 ЦПК України на підтвердження факту відсутності у відповідача ОСОБА_1 чинного полісу обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності на момент ДТП, яка сталася 17 грудня 2015 року.

Отже, обставини щодо факту наявності чи відсутності у відповідача чинного полісу обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності на момент скоєння ДТП судом не встановлені, а висновки суду ґрунтуються на припущеннях.

Однак суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не встановив склад сторін у справі, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ПрАТ «СК «Українська страхова група» до ОСОБА_1 про стягнення суми страхового відшкодування .

Апеляційний суд відповідно до положень ЦПК України позбавлений можливості усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії апеляційного розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, заочне рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування заочного рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ПрАТ «СК «Українська страхова група» до ОСОБА_1 про стягнення суми страхового відшкодування з наведених вище підстав.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 2 643 грн 00 коп. (а.с.121).

Оскільки судом апеляційної інстанції скасоване заочне рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову в позові ПрАТ «СК «Українська страхова група», то з позивача підлягає стягненню на користь відповідача ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 643 грн 00 коп.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_1 про стягнення суми страхового відшкодування- відмовити.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 643 грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 01 липня 2021 року.

Головуючий

Судді: