Ухвала

26 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 753/24376/18

провадження № 61-2637ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 липня 2020 року у складі судді: Коренюк А. М., та постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року у складі колегії суддів: Оніщук М. І., Шебуєвої В. А., Крижанівської Г. В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зобов`язання вчинити дії, вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зобов`язання вчинити дії, вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 та відповідач є власниками в рівних частках квартири АДРЕСА_1 . Згідно з технічним паспортом вказана квартира має загальну площу 55,5 кв. м, житлову площу 28,9 кв. м та складається з двох ізольованих через коридор, площею 10,5 кв. м, кімнат: 1-а кімната, площею 16,4 кв. м; 2-а кімната, площею 12,8 кв. м; кухня, площею 8,4 кв. м; вбиральня площею 1,0 кв. м; ванна кімната, площею 2,6 кв. м; лоджії, площею 4,1 кв. м.

Відповідач не допускає позивача до житла як співвласника, що, в свою чергу, порушує його права. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що сторони по справі не можуть дійти згоди щодо порядку користування квартирою, позивач просила: усунути перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням шляхом витребування у відповідача ОСОБА_1 ключів від вхідних дверей до спірної двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та вселення її у цю квартиру; визначити наступний порядок користування спірним нерухомим майном: залишити у користуванні ОСОБА_1 житлову кімнату, площею 16,4 кв. м, із кухонною лоджією, площею 2,05 кв. м, а позивачу передати у користування ізольовану житлову кімнату, площею 12.8 кв. м, з лоджією, площею 2,05 кв. м, котра примикає до цієї кімнати в зазначеній квартирі. Залишити у спільному користуванні сторін кухню, площею 8,4 кв. м, коридор, площею 10,5 кв. м, ванну кімнату, площею 2,6 кв. м та вбиральню, площею 1,0 кв. м; стягнути з відповідача на її користь судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Вселено ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1 . Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , відповідно до якого виділено у користування ОСОБА_3 ізольовану кімнату жилою, площею 12,8 кв. м, з лоджією, площею 2,05 кв. м, ОСОБА_1 - ізольовану кімнату, жилою площею 16,4 кв. м, з лоджією, площею 2,05 кв. м; підсобні/допоміжні приміщення та приміщення побутового/загального користування залишено у спільному користуванні співвласників/мешканців квартири. У задоволенні решти вимог відмовлено.

19 лютого 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 липня 2020 року та Блажна постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року, у якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права і просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами не було досліджено обставини справи, зокрема те, що кімната, яка виділена ОСОБА_1 не має виходу на лоджію, вхід до якої передбачено з кухні. Оскільки кухня за рішенням суду перебуває у спільному користуванні сторін, то і лоджія теж перебуває у спільному користуванні. Судами також недосліджено, яким чином буде здійснюватись спільне користування приміщенням та оплачуватись комунальні послуги, оскільки ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи та має субсидію, а ОСОБА_3 її не має. ОСОБА_1 вже передавала ключі від спірної квартири на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 березня 2014 року у справі № 753/6726/13-ц зятю позивача. Цим же рішенням було відмовлено попередньому власнику Ѕ частки квартири у встановленні порядку користування квартирою. У рішеннях судів присутня помилка щодо площі кімнати, яка виділена відповідачу - 16,4 кв. м, а на плані квартири - 16,1 кв. м. Суд першої інстанції провів підготовче судове засідання за відсутності інформації про отримання повістки відповідачем, чим позбавив її можливості подати будь-які докази, та провів судове засідання в період дії карантинних заходів без присутності адвоката відповідача. У касаційній скарзі зазначається щодо станом на даний час відсутній єдиний та однозначний правовий висновок Верховного Суду про встановлення порядку користування квартирою, якщо один з власників є особою з інвалідністю ІІ групи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зобов`язання вчинити дії, вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням.

Отже, справа № 753/24376/18 не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 753/24376/18 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржені рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 липня 2020 року у складі судді: Коренюк А. М., та Блажна постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року в справі за позовомОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зобов`язання вчинити дії, вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук