Справа № 452/2859/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"09" липня 2021 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

в складі головуючого судді Пташинського І.А.,

при секретарі Терлецькій І.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Куцалаби Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики та моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд із даним позовом, посилаючись на те, що 30 квітня 2013 року між ним і відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу, а відповідач отримав від позивача 2400 (дві тисячі чотириста) доларів США з кінцевим строком повернення до 25 листопада 2013 року. На підтвердження вказаного факту відповідачем власноручно складена боргова розписка. Позичальник взяті на себе зобов`язання не виконала, грошові кошти в обумовлений строк не повернула.

У зв`язку із наведеним, просить стягнути з відповідача на користь заборгованість за договором позики у розмірі 268 372, 64 грн., з яких : 66 720,00 грн. сума основного боргу, 77 532,00 грн. сума 17% за користування позикою, 13 682,00 грн. сума 3% річних від простроченої суми за період з 26.11.2013 р. по 25.09.2020 р., 110 438,34 грн. сума інфляційних збитків, та 100 000 грн. моральної шкоди.

ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що на початку 2012 року (січень-лютий) відповідач попросила в нього позичити гроші для лікування сина. Він, взявши у свого знайомого, позичив їй 1000 дол.США під 10% щомісячно на термін три місяці. Розписка тоді для нього відповідачем не писалася, а йому було нею передано її паспорт громадянина України, та ювелірні вироби із золота дві сережки та кулон, як гарантія повернення позики та плата за користування грошовими коштами. Після цього відповідач віддала йому два рази по 100 дол.США, як відсотки за користування позикою, а також віддала земельні ділянки за борги на підставі розписки. Письмову розписку ОСОБА_2 написала йому в 2013 р., однак гроші не повертала. З цього приводу він неодноразово звертався в поліцію у 2012, 2013 та 2014 рр. щоб порушили проти ОСОБА_2 кримінальну справу. Про наслідки розгляду в поліції його звернень з цього приводу, зокрема: внесення відомостей в ЄРДР 16.12.2014 р. за ч.1 ст.190 КК України та закриття кримінального провадження на підставі ч.1 ст.284 КПК України від 19.02.2015 р., оскільки відсутнє кримінальне правопорушення, а наявні ознаки цивільно-правових відносин, він знав, однак продовжував звертатись в органи поліції. Чому звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в порядку цивільного судочинства лише 30.09.2020 р. пояснив, що раніше не мав грошей. Просив позов задовольнити.

Представник позивача - адвокат Куцалаба Г.В., у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, погодилась із позицією та доводами ОСОБА_1 , зазначила, що підстави для стягнення моральної шкоди викладені в позові, просила позов задовольнити.

ОСОБА_2 подала до суду заяву, в якій зазначила, що позов не визнає, просить справу розглянути у її відсутності. Крім того, просила застосувати термін позовної давності.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони підтверджуються, суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Встановлено, що згідно власноручно написаної ОСОБА_2 розписки від 25 листопада 2013 року позивач брала для лікування сина у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2400 (дві тисячі чотириста) доларів США 30 квітня 2013 р. під 17%. Гроші зобов`язувалась повернути до 25 листопада 2013 року.

Розписка укладена в письмовій формі, засвідчена підписом відповідача.

За таких обставин, суд вважає, що між сторонами було укладено договір позики.

Відповідно до частин 1, 3 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 526 ЦК України, належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Однією з умов належного виконання зобов`язання є його виконання належними суб`єктами.

Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний особисто виконати зобов`язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення позики.

Судом встановлено, що на час пред`явлення позову та виникнення спору розписка позичальника про отримання суми позики, знаходилась у позивача (позикодавця), що згідно з положеннями статті 545 ЦК України є одним із свідчень того, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Відповідачем не було надано доказів у підтвердження повернення боргу, а відтак відповідачем не виконано боргових зобов`язань перед позивачем та борг у розмірі 2 400 доларів США не повернуто.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом статті 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» («Yukos shareholders v. Russia»), п. 570).

У статті 264 ЦК України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 4 листопада 2020 року скасовуючи попереднє рішення апеляційного суду, аналіз зазначеної норми статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Слід зауважити, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо у них є докази на підтвердження факту такого переривання.

У дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина 1 статті 264 ЦК України), суду необхідно врахувати, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає наявність боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у виді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 905/1562/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 910/4391/19.

При цьому, дії, що свідчать про визнання боржником свого боргу або іншого обов`язку переривають позовну давність тільки в тому випадку, коли вони вчинені в межах дії визначеного законом строку позовної давності.

Дії, що свідчать про визнання боржником свого боргу або іншого обов`язку, які вчинені після закінчення визначеного законом строку позовної давності такий строк не переривають.

З матеріалів справи вбачається, що сторони погодили виконання позичальником його зобов`язання по повернення боргу до 25.11.2013 р., а відтак з 26.11.2013 р. почав відлік строк позовної давності для звернення позивача до суду із даним позовом.

Відповідний строк позовної давності закінчився 26.11.2016 р.

Додана позивачем до позовної заяви копія письмового пояснення ОСОБА_2 від 10.06.2019 р., відібраного ДОП СППП Самбірського ВП ГУНП у Львівській області Куриляком М.І., де вона визнає наявність заборгованості перед позивачем в сумі

5 000 дол.США, є дією, вчиненою відповідачем після закінчення визначеного законом строку позовної давності, а тому такий строк не перериває і судом до уваги не приймається.

Інші, долучені позивачем до позову письмові пояснення ОСОБА_2 від 06.02.2015 р. та протокол одночасного допиту осіб від 25.02.2015 р., висновки суду не спростовують, оскільки в них відповідач взагалі заперечує отримання позики у позивача в сумі

2 400 дол.США.

Розписку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про віддання їхньої землі за борги Ленському- ОСОБА_4 в 2012 р. на лікування дитини, суд вважає неналежним доказом і не приймає до уваги, так як із її змісту невідомо про який борг йде мова, у зв`язку з чим він виник та чим підтверджується, яким чином до виникнення боргу причетний ОСОБА_3 . Крім того, суд вважає дану розписку недопустимим доказом у справі, оскільки вона не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 30.09.2020 р.

Відповідач подала до суду заяву про застосування позовної давності.

При цьому, покликання позивача про відсутність коштів для звернення з позовом до суду як на причину пропуску строку позовної давності не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом, у зв`язку з чим судом відхиляються.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що підстав для висновку про переривання позовної давності у даній справі не встановлено, наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем в письмовій заяві, поданій до суду.

Враховуючи вищенаведене, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за пропуском строку позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно положень п.13) ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Оскільки позивач є учасником бойових дій, судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.12, 13, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики та моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання через Самбірський міськрайонний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя