ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2026/18 Номер провадження 22-ц/814/1031/21Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільнусправу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09 січня 2020 року, ухвалене суддею Куцин В.М., повний текст рішення складено - 18 січня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення батьківства, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та утримання дружини,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про встановлення батьківства, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та утримання дружини.

Позовна заява мотивована тим, що 29.12.2015 року на новорічному вечері позивач познайомилася із ОСОБА_2 . З цього часу вони почали зустрічатися, разом відпочивати, разом святкувати свята, зокрема її дні народження у 2016 та 2017 роках, разом подорожували до Туреччини. В цей час вони підтримували близькі відносини та мали статеві стосунки. Інших статевих партнерів, крім відповідача, в цей час вона не мала. У кінці жовтня 2017 року вона завагітніла, про що повідомила ОСОБА_2 , однак останній не бажав народження дитини та наполягав, щоб вона зробила аборт. ОСОБА_1 вирішила народжувати дитину, через що вона посварилися з відповідачем. З січня 2018 року будь-які відносини між ними припинилися. ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Батьками дитини у свідоцтві про народження зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Відомості про батька були записані за вказівкою матері на підставі ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Оскільки, відповідач заяву про батьківство до органів РАЦС не подав та висловлює сумніви щодо свого батьківства відносно народженого нею сина, тому відповідно до положень ст. 125 СК України, так як виник спір, вона змушена звернутися до суду з даним позовом для встановлення батьківства відповідача. Після народження сина позивач разом з дитиною проживає в місті Миргород. Будь-яких доходів, крім соціальних виплат на утримання дитини, вона не має. Відповідач, який є батьком дитини, матеріальної допомоги на утримання дитини та на її утримання не надає, хоча є працездатним, проживає в місті Київ, працює та має щомісячний дохід в межах 30 000 грн. У зв`язку з чим та відповідно до вимог ст. 180,84 СК України позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі ј частини всіх видів доходу відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, з часу звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, позивач просила суд стягнути з відповідача на її особисте утримання ј частину його доходів до досягнення сином 3-х річного віку.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09 січня 2020 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Червонопопівка, Кремінського району, Ворошоловоградської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця міста Полтава.

Внесено зміни до актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця міста Полтава, № 889 складеного 02 серпня 2018 року Київським районним у місті Полтава відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, записавши батьком дитини ОСОБА_2 .

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 (одна четверта) частина всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого законодавством для дитини відповідного віку, починаючи з 12 вересня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_1 до досягнення дитиною трьох років відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704,80 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави 704,80 грн. судового збору, від сплати якого був звільнений позивач при зверненні до суду.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено, що відповідач є батьком ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 . При цьому суд розцінив як факт визнання батьківства відповідачем добровільне проведення аналізу ДНК та часткове визнання позову про стягнення аліментів на користь позивача на утримання сина, також, виходячи з приписів ст.109 ЦПК України, у зв`язку з ухиленням відповідача від надання експертам зразків для проведення експертизи, призначеної відповідно до ухвали суду, експертизу провести неможливо, то суд визнав факт кровної спорідненості між відповідачем та дитиною з урахуванням надання відповідачем результатів аналізу ДНК на батьківство, яким визначена ймовірність 99,9999% походження дитини від відповідача.

В частині задоволення вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції виходив з того, що при визначенні розміру аліментів слід враховувати законодавчо закріплений обов`язок обох батьків утримувати неповнолітніх дітей до їх повноліття, відповідачем не спростовано розмір щомісячної заробітної плати, зазначеної у позові, 30 000 грн., розмір аліментів буде складати 7500 грн. (30000/4), у разі надання допомоги щомісячно непрацездатному батькові ОСОБА_6 у розмірі, вказаному відповідачем, у середньому 5 000 гривень, то дохід відповідача буде складати 17 500 = (30000-7500-5000), що значно перевищує 2 102 грн.- прожитковий мінімум для працездатної особи, встановленої ЗУ «Про Державний бюджет на 2020 рік». При цьому, суд розцінив надані відповідачем кредитні договори від 11,12,15 жовтня 2018 на нетривалий час 29 днів на отримання коштів всього на загальну суму 32 000 грн. та по кредитному договору на період з 13.03.2013 р. до 13.03.2016 р. у розмірі 6 000 грн., як витрати, що покриваються доходами, оскільки даних про існування заборгованості по вказаних кредитних договорах відповідачем не надано. Наданий договір оренди квартири АДРЕСА_2 від 19.11.2018 року є неналежним доказом, який би підтверджував витрати позивача, оскільки, доданий до договору акт прийому передачі не містить дати передачі квартири в найм та відсутні будь-які докази про проведення відповідачем орендної плати за вказаним договором. Суд не прийняв до уваги твердження відповідача щодо необхідності врахування при визначенні розміру аліментів наявність у нього непрацездатної бабусі та рідної сестри, яка здійснює догляд за дитиною, що не досягла 3 років, оскільки це суперечить вимогам ч.1 ст. 182 СК України, так як вказані особи не входять до виключного переліку осіб, наявність яких у платника аліментів суд повинен врахувати при визначені розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення аліментів на утримання як подружжя, суд виходив з того, що за змістом ч.2 ст. 84 СК України саме дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, а згідно ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя, тому, оскільки позивач та відповідач не є подружжям, то вимога про стягнення з відповідача на користь позивачааліментів на своє утримання до досягнення дитиною трьох років не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 24 березня 2020 рокурішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09 січня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів на її утримання до досягнення дитиною 3-х років скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неї у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 12 вересня 2018 року і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , трьох років.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання судових витрат.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 лютого 2021 року касаційна скарга ОСОБА_2 - задоволена частково. Постанова Полтавського апеляційного суду від 24 березня 2020 року скасована, а справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 , який належним чином не був повідомлений про дату та час судового засідання, а вручення його адвокату Чорній Н.О. судової повістки про розгляд справи не може вважатися врученням цієї повістки ОСОБА_2 , оскільки доказів на підтвердження того, що адвокат Чорна Н.О. мала повноваження на представництво інтересів ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції матеріали справи не містять, оскільки ордер виданий нею на ведення справи виключно у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення аліментів на її утримання до досягнення дитиною 3-х років з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що свої позовні вимоги позивач обгрунтовувала положеннями ч. 2 ст. 91 та ч.2,4 ст. 84 СК України. Зокрема, ч. 2 ст. 91 СК України встановлює, що жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до ч. 2-4 ст. 84 та ст.86 і 88 цього Кодексу. Згідно ч.2,4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та не залежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Вказує, що під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_2 може надавати таку допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що задовольняючи вимогу та визнаючи відповідача батьком дитини, суд першої інстанції виходив з того та розцінив як факт визнання відповідачем батьківства добровільне проведення аналізу ДНК та часткове визнання позову про стягнення аліментів на утримання сина, але у матеріалах справи наявна світлокопія висновку про біологічне батьківство від 23.11.2018 р., проте, у розумінні вимог ст. 67,106 ЦПК України, він не є доказом, а тому не може братися судом до уваги. В ухвалі суду першої інстанції від 13.06.2019 р. про призначення судово-біологічної експертизи суд встановив, що світлокопія висновку, яка надійшла на електронну адресу суду, не є доказом, оскільки висновок не посвідчений відповідно до вимог закону та згідно експертного висновку зразки ДНК були взяті з порушенням встановленого юридичного порядку і не можуть бути взяті до уваги при розгляді справи. У постанові апеляційного суду зазначено, що наданий висновок про біологічне батьківство не містить відомостей, які мають бути у висновку експерта відповідно до положень ч. 5 ст. 106 ЦПК України. Отже, за таких обставин суд першої інстанції не повинен був брати висновок про біологічне батьківство до уваги та давати йому оцінку, робити на підставі нього будь-які висновки, які впливають на прийняте судом рішення. Також зазначає, що часткове визнання ним позову про стягнення аліментів на користь позивача на утримання сина не може розцінюватися судом як факт визнання ним батьківства. Зазначає, що розглядаючи кожну позовну вимогу, ним оспорювався розмір заявлених позивачем вимог у розмірі ј частини його доходу та пропонувався адекватний та достатній розмір аліментів, необхідних для гідного та гармонійного розвитку дитини, виходячи з мінімального рекомендованого розміру аліментів на одну дитину, який становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів, безпідставно відхилив та не взяв до уваги надані ним докази.

У судове засідання апеляційного суду, призначене на 23.06.2021 р. об 9 год. 40 хв. сторони та їх представники не з`явилися. Позивач та її представник згідно рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень належним чином повідомлені 10.06.2021 р. про дату, час і місце судового засідання. Крім цього, 01.04.2021 р. представник позивача адвокат Огризков А.А. подав суду заяву з проханням справу розглянути без участі позивача (т.3 а.с. 148).

По справі вбачається, що вона призначалася до розгляду у суді апеляційної інстанції на 07.04.2021 р. Від відповідача ОСОБА_2 06.04.2021 р. надійшла заява про відкладення судового розгляду, призначеного на 07.04.2021 р., у зв`язку з хворобою (т.3 а.с. 150). Від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Бевз А.С. 06.04.2021 р. також надійшла заява про відкладення судового розгляду 07.04.2021 р., в якій останній вказував, що від позивача 30.03.2021 р. отримано проект договору про участь батьків у процесі виховання дитини в рамках мирного врегулювання спору, тому просив відкласти розгляд справи та надати сторонам час для ознайомлення та примирення у рамках мирного врегулювання спору (т.3 а.с. 151). У судове засідання, призначене на 26.04.21 р. об 9 год. 40 хв., судові повістки на ім`я відповідача та його представника повернулися без вручення з відміткою пошти про їх повернення по закінченню строку зберігання (т.3 а.с. 167-171), проте 26.04.2021 р. по електронній пошті надійшла особиста заява від відповідача ОСОБА_2 про відкладення справи розглядом 26.04.2021 р. у зв`язку з його хворобою на короновірус та додано результати досліджень (т.3 а.с. 175). У судове засідання, призначене на 17.05.2021 р., відповідач та його представники судові повістки не отримали з відміткою пошти - «інших причин, які не дали можливість виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (т.3 а.с. 185-187). У судове засідання, призначене на 02.06.2021 р. на 11-00 год., відповідачу ОСОБА_2 судова повістка не вручена з причини згідно відмітки пошти - «відсутності адресата за вказаною адресою» (т.3 а.с. 196-197). У судове засідання, призначене на 23.06.2021 р. об 9 год. 40 хв., відповідачу ОСОБА_2 судова повістка не вручена з відміткою пошти - «інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (т.3 а.с. 212-213). Представнику відповідача адвокату Бевз А.С. 03.06.2021 р. на електронну адресу направлено судову повістку у судове засідання на 23.06.2021 р., яка ним отримана (т.3 а.с. 206-207). Крім цього, на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України 03.06.2021 р. на веб-сайті судової влади України розміщено оголошення про виклик відповідача ОСОБА_2 у судове засідання на 9 год. 40 хв. 23.06.2021 р.

Згідно ч. 5 ст. 13 ЦПК України суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

З огляду на те, що відповідач ОСОБА_2 особисто подавав заяви суду апеляційної інстанції 06.04.2021 р., 26.04.2021 р., то це вказує на його обізнаність про розгляд справи судом апеляційної інстанції і у відповідності до вимог ч. 1 ст. 44 ЦПК України , яка передбачає, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається, відповідач ОСОБА_2 не повинен зловживати процесуальними правами та у відповідності до ч. 2 ст. 43 ЦПК України виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою.

Про справі вбачається, що відповідач ОСОБА_2 рухом справи не цікавиться, судові повістки на його адресу повертаються не врученими з відмітками пошти - «відсутності адресата за вказаною адресою», «інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення», що вказує на зловживання відповідачем своїми процесуальними правами та обов`язками.

Згідно ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи суд апеляційної інстанції може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

По справі вбачається, що після повернення з суду касаційної інстанції ухвалою апеляційного суду від 22.03.2021 р. справа була призначена до розгляду на 07.04.2021 р., ухвалою апеляційного суду від 17.05.2021 р. продовжено строк розгляду справи судом апеляційної інстанції в межах строку, визначеного ч. 2 ст. 371 ЦПК України.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

В частині вирішення спору про встановлення батьківства суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в місті Полтава Полтавської області, про що 02 серпня 2018 року Київським районним у місті Полтава відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області зроблений відповідний актовий запис за № 889, де батьком дитини вказаний ОСОБА_4 , громадянин України, відповідно до ст.135 СК України, мати ОСОБА_1 , громадянка України, що не заперечується сторонами та підтверджується свідоцтвом про народження дитини (т. 1 а.с. 10).

Відповідно до індивідуальної карти вагітної та породілля міської клінічної лікарні м. Полтава ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , чоловіком вказаний ОСОБА_2 віком 34 роки, який проживає в м. Київ та шлюб з яким не зареєстрований (т.1 а.с. 65).

З історії вагітності та пологів №1872 Полтавського міського клінічного пологового будинку вбачається, що при пологах контактною особою вказаний співмешканець ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 103).

23 листопада 2018 року за ініціативою відповідача ОСОБА_2 був проведений аналіз ДНК на батьківство, за результатами якого було встановлено, що він є батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з вірогідністю 99,9999% (т. 2 а.с. 138).

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду від 13.06.2019 року призначена судово-біологічна (генетична) експертиза, на вирішення якої поставлено питання чи є ОСОБА_2 біологічним батьком ОСОБА_3 . Однак ОСОБА_2 в експертну установу Київське міське клінічне бюро судово-медичної експертизи для проведення експертизи на неодноразові виклики не з`явився, у зв`язку з чим ухвала суду повернута експертною установою без виконання (т. 2 а.с. 118-119,185,186,188,194,196).

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права, в справі «Калачова проти Російської Федерації» від 07 травня 2009 року зауважив, що на сьогоднішній день ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини, його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження або спростування факту оспорювання батьківства.

Суд першої інстанції розцінив як факт визнання батьківства відповідачем, добровільне проведення аналізу ДНК та часткове визнання позову про стягнення аліментів на користь позивача на утримання сина.

Крім цього, суд першої інстанції, виходячи з приписів ст.109 ЦПК України, у зв`язку з ухиленням відповідача ОСОБА_2 від надання експертам зразків для проведення експертизи, призначеної відповідно до ухвали суду, оскільки провести без цього експертизу неможливо, визнав факт кровної спорідненості між відповідачем та дитиною з урахуванням надання відповідачем результатів аналізу ДНК на батьківство, яким визначена ймовірність 99,9999% походження дитини від відповідача.

В частині вирішення позову про стягнення аліментів на утримання дитини суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який проживає разом з позивачем - матір`ю ОСОБА_1 , що не заперечувала в судовому засіданні представник відповідача.

Між сторонами добровільно не досягнуто умов матеріального забезпечення дитини, вимоги позивача про стягнення аліментів ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню у відповідності до вимог ст.ст. 180, 182 СК України.

При визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не спростовано вказаний у позові розмір його щомісячної заробітної плати 30 000 грн., врахував факт надання щомісячно допомоги непрацездатному батькові ОСОБА_6 у розмірі, вказаному відповідачем у середньому 5 000 грн., надані відповідачем кредитні договори від 11, 12, 15 жовтня 2018р. видані на нетривалий час 29 днів, всього на загальну суму 32 000 грн., по кредитному договору на період з 13.03.2013р. до 13.03.2016 р. у розмірі 6 000 грн., які покриваються доходами відповідача, даних про існування заборгованості по вказаних кредитних договорах відповідачем не надано (т.2 а.с. 223-243).

Суд першої інстанції погодився з доводами представника позивача про те, що наданий договір оренди квартири АДРЕСА_2 від 19.11.2018 року є неналежним доказом, оскільки доданий до договору акт прийому передачі не містить дати передачі квартири в найм та відсутні будь-які докази про проведення орендної плати за вказаним договором відповідачем.

Суд не взяв до уваги доводи відповідача щодо необхідності врахування при визначенні розміру аліментів наявність у нього працездатної бабусі та рідної сестри, яка здійснює догляд за дитиною, що не досягла 3 років, оскільки це суперечить вимогам ч.1 ст. 182 СК України, так як вказані особи не входять до виключного переліку осіб наявність яких у платника аліментів, суд повинен врахувати при визначені розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В частині вирішення позову про стягнення аліментів на позивача суд першої інстанції встановив, що позивач та відповідач не є подружжям, тому вимога про стягнення утримання з відповідача на користь позивача не ґрунтується на законі і задоволена бути не може.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, крім відмови у задоволенні вимоги про стягнення аліментів на утримання позивача до досягнення дитиною 3-х років, виходячи з наступного.

Як правильно встановлено судом першої інстанції і це вбачається з матеріалів справи, що у відзиві на позовну заяву представником відповідача зазначено, що відповідач просить відмовити позивачу у позовних вимогах про стягнення аліментів на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років; у стягненні з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. та витрат на проведення експертизи, присудивши стягнення судового збору у розмірі 704,80 грн.; у стягненні з відповідача на користь позивача на утримання дитини аліментів у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), присудивши стягнення аліментів на утримання сина у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення ним повноліття (т.1 а.с. 222-226).

Отже, вбачається, що відповідачем визнається позовна вимога про встановлення батьківства, оскільки в цій частині відзив на позовну заяву взагалі не містить заперечень та відповідно мотивів в цій частині, у відзиві наведені доводи відповідача щодо часткової незгоди сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини заробітку та висловлена згода на сплату аліментів у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, незгода відповідача в частині вимоги про стягнення аліментів на утримання позивача до досягнення дитиною 3-х років та часткова незгода з розміром судових витрат.

Крім цього, по справі вбачається, що 13.06.2019 р. у день судового засідання, у якому вирішувалося питання про проведення генетичної експертизи, до суду першої інстанції електронною поштою від сторони відповідача надійшов висновок Medical genomics про біологічне батьківство від 23.11.2018 р., згідно якого ОСОБА_2 є біологічним батьком дитини ОСОБА_3 з ймовірністю батьківства 99,9999% (т.2 а.с. 111).

Крім цього, до апеляційної скарги представника відповідача на ухвалу суду першої інстанції від 13.06.2019 р., якою у справі призначена судово-біологічна експертиза, додана копія цього висновку (т.2 а.с. 138). В апеляційній скарзі зазначено, що «у судовому засіданні представник відповідача не заперечувала проти позовних вимог щодо батьківства, оскільки відповідач добровільно надав біологічний матеріал до лабораторії для проведення експертного висновку про біологічне батьківство. Представником відповідача у судовому засіданні було надано висновок Medical genomics про біологічне батьківство від 23.11.2018 р., де зазначено, що ОСОБА_2 є батьком дитини ОСОБА_3 . Відповідач цього не заперечує, а проведення судово-біологічної експертизи є затягуванням процесу». Також апеляційна скарга містить посилання на постанову Верховного Суду від 16.05.2018 р. у справі №591/6461/14-ц, в якій суд зазначив, що підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Зазначене свідчить про те, що висновок про біологічне батьківство наданий безпосередньо стороною відповідача і він був проведений відповідачем добровільно 23.11.2018 р. з наданням біологічного матеріалу до лабораторії після пред`явлення у вересні 2018 року позивачем даного позову, що є належним та достовірним доказом у справі на підтвердження батьківства відповідача відносно сина позивача.

Згідно ч.1 ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

По справі вбачається, що ухвалою суду першої інстанції від 13.06.2019 р. призначена судово-біологічна експертиза, на вирішення якої поставлено питання чи є ОСОБА_2 батьком дитини ОСОБА_3 , від проведення якої відповідач ухилився, тому суд першої інстанції правомірно встановив факт батьківства відповідача відносно дитини,для з`ясування якого експертиза і була призначена. У даному випадку відповідач повинен був передбачати наслідки ухилення від проведення експертизи.

Отже, доводи сторони відповідача та зібрані у справі докази свідчать про визнання відповідачем позовної вимоги про встановлення батьківства. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування свого батьківства, навпаки ним надано доказ на підтвердження цього факту.

Також колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції достатньо повно мотивовано висновок у частині стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини у розмірі ј частини його заробітку (доходу), оскільки відповідачем не спростовано зазначений позивачем розмір його заробітку, відповідач на підтвердження сімейного стану не надав суду довідку про склад своєї сім`ї, надання матеріальної допомоги своєму батькові та бабі не позбавляє відповідача можливості сплачувати на утримання сина аліменти, у визначеному судом першої інстанції, розмірі.

В частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання позивача до досягнення дитиною 3-х років, то колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права при вирішення спору в цій частині, виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 91 ЦПК України ж інка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Таким чином, виходячи із зазначених норм матеріального права вбачається, що як матері дітей, так і діти мають рівні права щодо їх матеріального забезпечення батьками незалежно від факту перебування матері у шлюбі з батьком, отже, позивач має право на стягнення аліментів на своє утримання до досягнення дитиною 3-х років, тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню, а висновок суду першої інстанції в цій частині є неправильним, отже, з відповідача підлягають стягнення аліменти на утримання позивача у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною 3-х років з урахуванням того, що відповідач може надавати матеріальну допомогу у такому розмірі.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що світлокопія висновку Medical genomics про біологічне батьківство від 23.11.2018 р. не є доказом, а тому не може братися до уваги, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки це дослідження проведено особисто відповідачем на його розсуд і суду був наданий цей висновок, відповідач має оригінал цього висновку.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що часткове визнання позову про стягнення аліментів на утримання сина не може розцінюватися як факт визнання ним батьківства, оскільки у відзиві на позов (т.2 а.с. 226) відповідач просив суд відмовити позивачу у задоволенні вимог про стягнення аліментів на утримання позивача до досягнення дитиною 3-х років, у стягнення витрат 5 000 грн. на професійну правничу допомогу адвоката та витрат на експертизу, а також у стягнення аліментів на утримання дитини. Отже, зі змісту відзиву на позов вбачається визнання відповідачем позову в частині встановлення батьківства.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що при вирішенні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини судом першої інстанції не взято до уваги норми матеріального права та безпідставно відхилив надані ним докази, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які їх регулюють, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам діючого матеріального та процесуального права.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, при подачі позовом позивачем ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн. за позовну вимогу про встановлення батьківства (т.1 а.с.1,30), при подачі апеляційної скарги позивач ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1261,20 грн (т.3 а.с. 1), при подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено 2 112,00 грн. (т.3 а.с. 11)., при подачі касаційної скарги ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 2 816,00 грн. (т.3 а.с. 89).

Виходячи з пропорційності розміру задоволених позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 469,86 грн. за вимогу про стягнення аліментів на утримання позивача.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору при подачі апеляційної скарги у розмірі 840,80 грн. із застосування пропорційності задоволення вимог.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 судових витрат за надання професійної правничої допомоги у розмірі 5 000 грн., то ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо укладення позивачем договору про надання професійної правничої допомоги, сплати гонорару, відсутній детальних опис робіт (наданих послуг).

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 09 січня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на її утримання до досягнення дитиною 3-х років скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) на її утриманння щомісячно, починаючи з 12 вересня 2018 року і до досягнення трьох років дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 469,86 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору при подачі апеляційної скарги у розмірі 840,80 грн.

У задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 судових витрат за надання професійної правничої допомоги у розмірі 5 000 грн. відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 червня 2021 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов