РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2021 року

м. Рівне

Справа № 570/2351/19

Провадження № 22-ц/4815/565/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н.М,

суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 25 вересня 2020 року у складі судді Штогуна О.С., ухвалене в м. Рівне о 08 годині 41 хвилині, повний текст рішення складено 20 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на непрацездатних батьків. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що на день подання досягла сімдесятишестирічного віку, є пенсіонером і отримує пенсію за віком, інших джерел доходу немає. Вона майже втратила зір та має інші захворювання, що потребують систематичного лікування. На даний час має двох повнолітніх працездатних дітей: сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дочка впродовж останніх трьох років проживає разом із нею та по мірі своєї фінансової можливості надає матеріальну допомогу та здійснює догляд. Син також проживає з нею в одному будинку, який належить їй на праві особистої приватної власності, він працевлаштований неофіційно та отримує стабільний дохід. В силу фінансового стану та віку вона потребує допомоги від сина, проте останній абсолютно не цікавиться її життям та станом здоров`я, ігнорує її потреби, матеріально не допомагає, що, на її думку, є підставою для стягнення з нього аліментів на її утримання як непрацездатної матері. Просила суд стягнути із відповідача на її користь аліменти на її утримання як непрацездатної матері в розмірі 30 відсотків від його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дати подання позову 26 квітня 2019 року і довічно.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 25 вересня 2020 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання матері у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно, починаючи з 13 травня 2019 року і довічно. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 768 гривень 40 копійок. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом обов`язком повнолітніх дітей утримувати батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, та обґрунтоване належними і достовірними доказами на підтвердження наявності такого права у позивачки щодо відповідача. Судом також взято до уваги, що утримання позивачці надає її дочка та враховано матеріальний стан відповідача, його необхідність утримувати своїх неповнолітніх дітей.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на помилковість висновку суду про наявність підстав для стягнення з нього аліментів на утримання матері. Пояснює, що у будинку, де проживає позивачка, також і проживає його сім`я, куди входить він сам, два його повнолітні сини ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , малолітня дочка ОСОБА_6 , а дружина ОСОБА_7 та її син від першого шлюбу ОСОБА_8 проживають у цьому помешканні без реєстрації. Додає, що дві кімнати в будинку займає його сім`я, а решту дві позивачка та її дочка, ОСОБА_9 , його сестра. Зазначає, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 хоч і належить на праві власності позивачці, проте саме за рахунок того, що він брав участь у військових діях в Афганістані було отримано від держави безвідсотковий кредит в сумі 25 тисяч карбованців, і за ці кошти був збудований зруб. Додає, що після повернення з військової служби у 1989 році саме він займався будівництвом будинку за власний кошт, тоді як ні мати, ні сестра фінансово не допомагали. Зазначає, що останніх чотири роки він самостійно сплачує усі комунальні платежі, а також ним зроблена капітальна реконструкція будинку, добудова, євроремонт, завезена побутова техніка. Наголошує на тому, що жодних перешкод матері і сестрі у користуванні будинковолодінням він не чинить, навпаки, заходи як громадського впливу, так і факти притягнення до адміністративної відповідальності застосовувалися до позивачки та її дочки за поширення неправдивих чуток, насильство в сім`ї, завідомо неправдиві виклики спеціальних служб тощо. Зазначає, що передбачені ст.202 СК України підстави для утримання непрацездатних батьків їхніми дітьми відсутні, оскільки попри непрацездатність позивачки, у неї відсутня потреба в матеріальній допомозі, оскільки вона отримує пенсію від держави у розмірі, що не є меншим від прожиткового мінімуму. При цьому, він є інвалідом ІІ групи, учасником бойових дій, афганцем, а також має хронічні проблеми зі здоров`ям внаслідок отриманої травми опорно-рухового апарату у 2010 році на будівництві та потребує щорічної реабілітації та санаторно-курортного лікування, що тягне значні фінансові витрати. З наведених підстав просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_1 адвокат Поліщук Тетяна Сергіївна вважає рішення місцевого суду справедливим, законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується паспортом громадянина України серія НОМЕР_1 , виданий Рівненським РВ УМВС України в Рівненській області 06 грудня 1999 року, є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідача у справі.

Вказана обставина визнана сторонами, а відповідно в силу положень ч.1 ст.82 ЦПК України вважається судом доведеною та такою, що не підлягає доказуванню.

Як вбачається із довідки №4087, виданої Шпанівською сільською радою Рівненського району Рівненської області 13 вересня 2019 року, ОСОБА_1 , її дочка ОСОБА_3 та син ОСОБА_2 з сім`єю проживають в одному будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Цією довідкою також підтверджується склад сім`ї відповідача: дружина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , син дружини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , син відповідача ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та дочка ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина.

Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливо лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України.

Як вбачається із довідки №934, виданої Рівненським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Рівненської області 25 квітня 2019 року, позивачка ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, розмір якої за період з 01 травня по 30 листопада 2018 року становив 1796 грн. 17 коп., в грудні 2018 року 1803 грн. 97 коп., в січні та лютому 2019 року 1976 грн. 17 коп., в березні, квітні 2019 року 2076 грн. 17 коп.

Згідно довідки Шпанівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини КЗ «Рівненський районний центр ПМСД», ОСОБА_1 , 1942 р.н., має захворювання у вигляді набутої вади серця, ішемічної кардіопатії синусової брадикардії, глаукоми обох очей, катаракти лівого ока.

Виходячи з того, що позивачка є непрацездатною особою, досягла загального пенсійного віку, отримує пенсію в розмірі, що є несуттєво перевищує прожитковий мінімум на одну особу відповідної категорії, має незадовільний стан здоров`я та потребує лікування, обставин, за яких її працездатний син може бути звільнений судом від обов`язку утримувати матір, не встановлено.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила стягнути зі свого сина ОСОБА_2 на свою користь аліменти у розмірі 30 відсотків доходу останнього щомісячно.

Статтею 205 СК України визначено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Як зазначала позивачка у своїй позовній заяві, її дочка ОСОБА_3 , яка проживає разом з нею, допомагає матеріально та здійснює необхідний догляд за матір`ю.

Зважаючи на цю обставину, а також враховуючи те, що на утриманні відповідача перебуває неповнолітня дитина, що він сам також потребує підтримання стану здоров`я та періодичної реабілітації внаслідок травми опорно-рухового апарату, як він вказує в апеляційній скарзі, та беручи до уваги, що відомості про лікування після липня 2014 року (епікриз з історії хвороби № 4034) у будь-якому медичному чи санаторно-курортному закладі відсутні в матеріалах справи та не долучені до апеляційної скарги на підтвердження відповідних доводів, апеляційний суд приходить до висновку про те, що визначений місцевим судом розмір аліментів в сумі 1000,00 гривень щомісячно на утримання позивачки є достатнім, справедливим, відповідає інтересам та можливостям сторін у справі.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленихЦПК України(ч.1ст. 81 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2ст. 77 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2ст. 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4ст. 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1 та ч. 2ст. 89 ЦПК України).

Покликання апелянта на те, що він сплачує комунальні платежі за проживання в будинку, який належить на праві власності його матері, а також на те, що його коштом проведена реконструкція цього будинку не стосуються предмету спору та апеляційним судом до уваги не беруться.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно виходив з того, що існують всі юридичні складові для виникнення аліментних зобов`язань у відповідача перед його матір`ю, а саме: непрацездатність матері та її потреба у матеріальній допомозі.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом

на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 25 вересня 2020 року залишити без зміни.

Відновити дію рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 25 вересня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 червня 2021 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Хилевич С. В.