н/п 2/490/1175/2019 Справа № 490/6623/18
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
07 липня 2021 року м. Миколаїв
Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Дудник Г.С., без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України про стягнення заборгованості, -
Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 31.08.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 30.04.2019 року.
У зв`язку із перебуванням судді у нарадчій кімнаті, розгляд справи перенесено на 20.02.2020 року.
10.02.2021 року на підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.02.2021 року № 207 на підставі Рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя України від 25.11.2020 р. №3242/3дп/15-20 здійснено повторний автоматизований розподіл справи, за результатами якого головуючим у справі визначено суддю Гуденко О. А.
15.02.2021 року матеріали справи передані на розгляд судді Гуденко О. А.
Ухвалою від 16.02.2021 року ОСОБА_2 прийнято до провадження справу, призначено судове засідання на 27.05.2021 року.
Витребувано у Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відомості щодо реєстрації (місцезнаходження) Миколаївського палацу спорту (філія) комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України (код 41820494).
Протокольною ухвалою від 27.05.2021 закрито підготовче засідання у справі, у зв`язку з неявкою у судове засідання відповідача відкладено розгляд справи на 07.07.2021 року.
07.07.2021 року від позивача надійшла заява, в якій він просить розглядати справу у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримує, просить задовольнити позов у повному обсязі. Згоден на заочний розгляд справи.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений судом належним чином, про причини неявки суду не повідомляв, відзив суду не надав.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін.
Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.
Як вбачається із записів трудової книжки ОСОБА_1 серія НОМЕР_1 , 18.07.2017 року позивач був прийнятий на посаду завідуючого господарством філії МПС в м. Миколаєві ЦСК КФВС МОН України на підставі наказу № 52-к від 17.07.2017 року.
На підставі наказу № 27 від 29.12.2017 року з 01.01.2018 року Філія МПС в м. Миколаїв ЦСК КФВС МОН України перейменовано в Миколаївський Палац спорту (філія) Комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України.
За запитом до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що філія Миколаївський палац спорту в м. Миколаїв Центрального спортивного комплексу комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України, зареєстрована в м. Миколаєві як відокремлений підрозділ філія, за адресою АДРЕСА_1 .
26.02.2018 року на підставі наказу № 6-к від 26.02.2018 року ОСОБА_1 звільнений з посади завідуючого господарством за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.
Відомостей про проведення розрахунків при звільненні з посади ОСОБА_1 матеріали справи не містять.
Стаття 12ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінюєдокази засвоїм внутрішнімпереконанням,що ґрунтуєтьсяна всебічному,повному,об`єктивному табезпосередньому дослідженнінаявних усправі доказів.
Відповідно до положень ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Відповідно до положень ст. 1 Конвенції про захист заробітної плати №95, яка ратифікована 31 січня 1961 року, метою цієї Конвенції є термін «заробітна плата», який означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 Конвенції, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата.
Заробітна плата виплачуватиметься через регулярні проміжки часу. Якщо немає інших відповідних урегулювань, котрі забезпечують виплату заробітної плати через регулярні проміжки часу, то періоди виплати заробітної плати має бути продиктовано національним законодавством або визначено колективним договором чи рішенням арбітражного органу (ст. 12 Конвенції про захист заробітної плати).
Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Згідно вимог ст. 32 ЗУ «Про оплату праці» трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно з законодавством про трудові спори.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012.
В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Таким чином, нормою статті 117 КЗпП України встановлено обов`язок для роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до п. 8 вищезазначеної Постанови, середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.
Однак, за відсутності інформації щодо середньої заробітної плати, яка виплачувалася позивачу її роботодавцем, суд виходить з розміру середньої заробітної плати в Миколаївській області за два місяці, що передували звільненню.
Суд зазначає, що позивач неправильно здійснив розрахунок середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню за час затримки виплати.
Так, за січень 2018 року розмір середньої заробітної плати складав 7067 грн., а за лютий 2018 року 7200 грн.
Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 347,98 грн. із розрахунку ((7067 грн. + 7200 грн.) / 41 робочий день).
Як зазначив позивач, відповідач здійснив із позивачем розрахунок лише 13.04.2018 року.
Виходячи з того, що відповідач своєчасно не провів із звільненим працівником, а саме із ОСОБА_1 , кінцевий розрахунок,судвважає за необхідне стягнути середній заробіток за весь час затримки заробітної плати на користь останнього за період з 26.02.2018 (день звільнення) по 13.04.2018 (день проведення остаточного розрахунку)
Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
В свою чергу, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України).
Так, з матеріалів справи вбачається, що фактично ОСОБА_1 з 02.03.2018 звертався за захистом свого порушеного права до значної кількості інстанцій та установ, серед яких прокуратура Миколаївської області, Державна аудиторська служба України, Управління Держпраці в Миколаївській області та інші. З цього випливає, що позивач фактично не пропустив тримісячний строк, встановлений для даної категорії трудових спорів.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору за категорією справ, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збірпропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 704,80 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 10, 12, 13, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ О. А. ГУДЕНКО