Провадження № 22-ц/4808/614/21
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Єлісевич О.М.,

з участю: представника апелянта адвоката Романюка М.З. , позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Сторожука А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Романюка Михайла Зіновійовича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Бородовським С.О. 11 лютого 2021 року у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, обґрунтовуючи тим, що 19 вересня 2018 року між ним та відповідачем укладено договір позики грошових коштів, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Микитченком О.В. та зареєстровано в реєстрі за №1996. Згідно умов договору, позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в сумі 1 126 000 гривень, що еквівалентно 40 000 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути позивачу в гривневому еквіваленті за курсом на час повернення до 19 січня 2019 року. Згідно умов договору, у разі прострочення виконання зобов`язання позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 5 місячних відсотків від простроченої суми.

Відповідачем частково погашено суму заборгованості в розмірі 26 500 грн двома платежами. Строк повернення позики минув 20 січня 2019 року, 04.10.2019 року він направив відповідачу письмову претензію з вимогою повернути борг та проценти, яка залишилась без реагування.

Просив стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 1 651 950,03 грн, з яких: 1 099 500,00 грн - сума основного боргу, 26 497,43 грн - інфляційні втрати, 525 952,60 грн 60% річних та судовий збір (а.с.2-5, 18-19).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 651 950,03 гривень боргу за договором позики від 19.09.2018 року, 9605,00 гривень судового збору. В іншій частині позову відмовлено (а.с.86-89).

Не погодившись з даним судовим рішенням, представник ОСОБА_2 адвокат Романюк М.З. подав апеляційну скаргу, вважає, що рішення суду не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, є необґрунтованим та незаконним.

Зазначає, що укладаючи договір позики, сторони визначили спосіб виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті доларах США. Проте, ухвалюючи рішення, суд дійшов помилкового висновку, що спірну позику надано в національній валюті України, відтак є підстави для стягнення інфляційних втрат за прострочений період на підставі статті 625 ЦК України. Вважає, що оскільки предметом грошового зобов`язання є грошові кошти, визначені у доларах США і втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом НБУ на час вирішення справи, підстави для задоволення вимог про стягнення інфляційних втрат відсутні.

Також вважає, що суд незаконно стягнув з в відповідача 60% річних, оскільки сторони, укладаючи договір, не встановлювали процентів за користування позикою. Пункт 8 договору щодо стягнення 5 місячних відсотків від простроченої суми у разі прострочення виконання зобов`язання за своїм змістом є не процентами за користування позикою, а неустойкою за порушення грошового зобов`язання, тобто не може вважатися штрафною санкцією в розумінні статті 549 ЦК України. З іншого боку, ні законом, ні договором не передбачено правил та порядку розрахунку «місячних відсотків» від суми простроченого зобов`язання. Вважає, що положення пункту 8 договору викладено у такий спосіб, що не дозволяє їх застосувати до спірних правовідносин. Більше того, в оскаржуваному рішенні відсутнє будь-яке правове обґрунтування стягнення 60% річних, як і не надано жодної правової оцінки аргументам відповідача з цього приводу, поданими у запереченнях на позовну заяву.

За наведених обставин просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким позов відмовити у задоволенні позову (а.с.114-115).

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, зазначивши, що апеляційну скаргу вважає безпідставною та необґрунтованою. Звертає увагу суду на те, що ним пред`явлено позов про повернення саме переданих відповідачу 1 126 000 гривень, а не еквіваленту в іноземній валюті, тому законом йому гарантовано право на компенсацію інфляційних витрат. Предметом позики є зобов`язання саме в національній валюті України, яку відповідно до пункту 1 договору отримав відповідач, а не в іноземній валюті, як це помилково вказано представником відповідача в апеляційній скарзі. Щодо доводів апелянта про незаконне стягнення 60% річних, то аналіз положень статті 625 ЦК України та частини 1 статті 1048 ЦК України дозволяє дійти висновку, що прострочення виконання грошового зобов`язання тягне за собою покладення на боржника зобов`язання сплатити суму боргу з урахуванням в тому числі трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. В даному випадку сторонами при укладенні договору і було визначень інший розмір процентів, а саме 5 місячних відсотків від простроченої суми. Окрім того, відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом на спростування заявлених позовних вимог, не подав будь-якого розрахунку на заперечення розрахунку, здійсненого позивачем. З урахуванням викладеного просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Вислухавши пояснення представника апелянта адвоката Романюка М.З., позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Сторожука А.Л., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її обґрунтованою в частині механізму нарахування процентів по частині 2 статті 625 ЦК України, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що 19 вересня 2018 року ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 уклали договір позики грошових коштів, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Микитченком О.В. та зареєстровано в реєстрі за №1996 (а.с.4, 21).

Відповідно до п. 1 договору позивач надав відповідачу 1 126 000 гривень, що є еквівалентом 40 000 доларів США 00 центів за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору, а відповідач, в свою чергу, зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а саме 40 000 доларів США 00 центів в гривневому еквіваленті за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення грошових коштів, або в матеріальних активах у строк до 19.01.2019 року.

За змістом пункту 4 договору позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 даного договору, без сплати процентів.

Відповідно до п. 8 договору у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, позичальник зобов`язався сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 5 (п`яти) місячних відсотків від простроченої суми.

В п. 15 договору підтверджено реальність намірів сторін.

Відповідачем частково виконано зобов`язання за договором і повернуто 11.10.2018 року 16 000 гривень та 27.10.2018 року - 10 500 гривень, що в сумі становить 26 500 грн. Дані обставини визнаються обома сторонами договору.

Відповідач не повернув позивачу 1 099 500 гривень (1 126 000 грн - 26 500 грн).

Отже, виходячи із умов договору, позивач передав відповідачу 1 126 000 гривень, тобто грошові кошти у національній валюті, із визначенням еквівалента у доларах США на день укладення договору позики (19.09.2018 року).

Станом на день укладення договору позики (19.09.2018 року) Національним банком України був встановлений офіційний валютний (обмінний) курс долара США до національної валюти (гривні) на рівні 28,1510 гривень за 1 долар США, а на день повернення 16 000 гривень 11.10.2018 року 28,0029 гривень за 1 долав США, на день повернення 10 500 гривень 27.10.2018 року 28,3356 гривень за 1 долар США.

Отже, якщо обчислити в еквіваленті до долара США позичену суму коштів на день укладення договору позики, то вона становить 39 998, 58 доларів США (1 126 000 : 28,1510).

У межах строку договору відповідачем повернуто в еквіваленті до долара США грошові кошти 11.10.2018 року 571,37 доларів США (16 000:28,0029) і 27.10.2018 року 370,56 доларів США (10500:28,3356). Залишок становить 1 099 500 гривень або 39 058, 07 доларів США, від розміру зазначеного еквівалента в договорі (40 000 доларів США 571,37 доларів США 370,56 доларів США), або 39 056,65 доларів США від фактичного встановленого офіційно Національним банком України валютного (обмінного) курсу долара США до гривні на день повернення частини позики ( 39 998,58-571,37- 370,56 доларів США).

В силу визначеної у п.4 договору умови, приймаючи до уваги, що 26 500 гривень позики повернуто в межах строку договору, тому на цю суму проценти не нараховуються.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 626, 629, 1046, 612, 625 ЦК України, встановивши, що виникло прострочене боргове зобов`язання за договором позики, обставини отримання відповідачем від позивача грошових коштів є доведеними, доказів повернення всієї суми коштів, отриманих в якості позики, суду не надано, дійшов висновку про задоволення позову.

Однак, під час ухвалення рішення, суд першої інстанції допустився помилки, зазначивши про задоволення позову частково, хоча фактично задовольнив позов у повному обсязі, прийнявши розрахунок відповідача, а також помилився у застосуванні механізму нарахування процентів по частині 2 статті 625 ЦК України, взявши за основу річну процентну ставку.

Під час ухвалення рішення суду слід було виходити з такого.

Поняття договору позики наведене у ст. 1046 ЦК України, відповідно до ч.1 якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлений обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Наслідки порушення договору позичальником передбачені ч. 1 ст. 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, оскільки у договорі зазначено, що відповідач отримав від позивача на виконання договору позики грошові кошти у національній валюті гривні, що зазначено у договорі та підтвердив у суді апеляційної інстанції позивач, тому, відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, таку ж суму боргу у національній валюті він повинен повернути позивачу.

Суд першої інстанції в цій частині дійшов правильного висновку, який відповідає вимогам закону.

Тим більше, що еквівалент у доларах США до національної валюти у договорі був застосований приблизний, який не відповідав точній сумі позичених коштів.

Приписами статей 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та сформовані загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Частина друга статті 625 ЦК України допускає можливість визначення сторонами при укладенні договору процентів у разі прострочення виконання грошового зобов`язання.

Визначення розміру цих процентів і механізм їх нарахування можуть бути встановлені у договорі, узгоджуються із принципом свободи договору і не виходять за межі такої свободи, оскільки не суперечать положенням ЦК України та інших актів цивільного законодавства, а також звичаям ділового обороту.

Отже, оскільки відповідач повинен був повернути позику до 19.01.2019 року, то першим днем прострочення виконання зобов`язання є саме 19.01.2019 року, позов поданий 06.11.2019 року, тобто прострочення становить з 19.01.2019 року по 19.10.2019 року повних дев`ять місяців, бо станом на 06.11.2019 року повний місяць не минув. Розрахунок п`яти місячних відсотків становить: 1 099 500 (сума боргу) х 5/100 х 9 місяців=494 775 грн. Саме цей механізм розрахунку відповідає умовам договору, виходячи із застосування місячної відсоткової ставки. В цій частині суд допустився помилки.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня.

Оскільки позика надавалася у національній валюті та поверталася також у гривні України, тому до прострочена частина грошових коштів у гривні України підлягає індексації.

Індекс інфляції за весь час прострочення з лютого 2019 р. по жовтень включно2019р.складає:100,5х100,9х101х100,7х99,5х99,4х99,7х100,7х100,7/100=103,13%; 1099 500х103,13% -1099500=34 414,35 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не має права на інфляційні втрати та проценти, визначені у договорі не заслуговують на увагу.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, однак помилився у розрахунках розміру заборгованості, тому рішення суду підлягає зміні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Романюка Михайла Зіновійовича задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2021 року змінити в частині визначення розміру заборгованості за договором позики.

В цій частині ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 (дані, які не проголошуються) на користь ОСОБА_1 (дані, які не проголошуються) заборгованість за договором позики від 19 вересня 2018 року в розмірі 1 099 500 грн (один мільйон дев`яносто дев`ять тисяч п`ятсот гривень) з урахуванням індексу інфляції в розмірі 34 414, 35 грн (тридцяти чотирьох тисяч чотирьохсот чотирнадцяти гривень тридцяти п`яти копійок) та, штрафні санкції за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 494 775 грн (чотириста дев`яносто чотири тисячі сімсот сімдесят п`ять гривень) , а всього 1 628 689,35 (один мільйон шістсот двадцять вісім тисяч шістсот вісімдесят дев`ять гривень тридцять п`ять копійок).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 135, 43 грн (ста тридцяти п`яти гривень сорока трьох копійок).

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 24 червня 2021 року.