ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2554/21 Справа № 201/4146/19 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Солодовій І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Євчук Ірина Леонідівна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на 3/100 частин домоволодіння за кожним в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом, посилаючись на те, що їм на праві спільної часткової власності належить 31/300 частка домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 домоволодіння належали ОСОБА_5 , яка за договором дарування від 18 вересня 1992 року подарувала її своєму сину ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер і спадкоємцями після його смерті стали ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , які фактично вступили в управління спадковим майном, частка якого становила 9/100 частин кожній. Відповідно до заповіту, складеного ОСОБА_5 , все своє майно, вона заповіла своєму другому синові ОСОБА_8 . Після смерті ОСОБА_5 . 08 жовтня 2007 року ОСОБА_8 звернувся до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 9/100 частин домоволодіння, проте постановою державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцової А.І. від 20 березня 2009 року № 1185/02-14 йому було відмовлено, у зв`язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючого документа на вищевказану частку (договору дарування) та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно. ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , не встигнувши за життя оформити право на спадщину на 9/100 частин у домоволодінні та спадкоємцями в рівних частках по 3/100 стали дружина ОСОБА_1 (подала заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори) та два сини ОСОБА_2 (на момент смерті проживав зі спадкодавцем) та ОСОБА_3 (подав заяву про прийняття спадщини). В березні 2019 року їм стало відомо, що право власності на 18/100 частин домоволодіння було оформлено в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 за її братом ОСОБА_4 .

Вважаючи, що відповідач має право на спадкування лише 9/100 частин домоволодіння, просили визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину № 104, видане приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Євчук І.Л. 29 березня 2019 року ОСОБА_4 про спадкування за законом 18/100 частини у домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на частку у розмірі 9/100 у домоволодінні за адресою АДРЕСА_2 в рівних частинах по 3/100 кожному в порядку спадкування за законом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачами не доведено, що ОСОБА_5 успадкувала 9/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 після смерті сина ОСОБА_6 , і єдиною спадкоємицею після смерті чоловіка ОСОБА_6 була його дружина ОСОБА_7 , яка і прийняла спадщину 18/100 частин домоволодіння, оскільки на момент смерті була зареєстрована та проживала разом з спадкодавцем.

Не погодившись з рішенням суду, позивачі звернулися з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначили, що ОСОБА_9 автоматично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 , оскільки на момент смерті спадкодавця проживала разом з ним в одному домоволодінні за тією ж адресою, а ОСОБА_8 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_9 , до складу якої увійшла спірна частина домоволодіння. Висновки суду першої інстанції про те, що домоволодіння поділено на окремі квартири є безпідставними.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 18 вересня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д., ОСОБА_5 подарувала своєму синові ОСОБА_6 18/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 (а.с.№ 12-13 т.№ 1).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 01 квітня 2019 року вбачається, що іншими співвласниками домоволодіння були ОСОБА_8 (31/100 частина) та ОСОБА_10 (28/100 частин) (а.с.№ 32 зв. ст. т.№ 1).

З технічного паспорту вбачається, що власником 23/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 була ОСОБА_5 (а.с.№ 33 т.№1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 7466 (а.с. № 187 т.№1).

Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернулася його дружина, яка просила видати свідоцтво про право на спадщину на 18/100 частин домоволодіння (а.с.№186 зв.ст. т. № 1).

Крім того, до нотаріальної контори після смерті ОСОБА_6 представником ОСОБА_8 , який був спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 , подана заява, в якій ставилось питання не видавати свідоцтво про право на спадщину на майно ОСОБА_6 , оскільки спадкоємицею була його мати, яка спадщину прийняла, проте не оформила її належним чином.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла, про що видане відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 11 жовтня 2007 року свідоцтво про смерть, актовий запис № 7899 (а.с.№ 19 т.№1).

За життя ОСОБА_5 склала заповіт від 12 серпня 2006 року, за змістом якого заповідала ОСОБА_8 все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право (а.с.№ 156 зв. ст. т. № 1).

З матеріалів спадкової справи № 314-08, відкритої після смерті ОСОБА_5 . Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою вбачається, що із заявами про прийняття спадщини звернулися в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_8 , та в порядку спадкування за законом ОСОБА_11 (а.с.№151 зв. ст., 152 т.№1).

03 листопада 2008 року ОСОБА_8 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 31/100 частину домоволодіння АДРЕСА_2 , які складаються з: 23/100 частини домоволодіння, що належали ОСОБА_5 та 8/100 частин домоволодіння, що належали ОСОБА_12 (а.с.№ 173 зв. ст. т.№ 1).

Постановою державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцової А.І. від 20 березня 2009 року ОСОБА_8 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 9/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 через відсутність правовстановлюючих документів (а.с.№ 21 т. № 1).

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

З копії паспорту ОСОБА_5 та копій домових книг (а.с.№ 14, 160 т.№ 1) вбачається, що вона з 24 вересня 1991р. була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

З наявного в матеріалах справи технічного паспорту на домоволодіння АДРЕСА_2 від 15 серпня 2008 року вбачається, що домоволодіння складається з двох окремо збудованих житлових будинків А-1 та Б-1, що й підтвердила в судовому засіданні позивачка ОСОБА_13 (а.с.№ 34-36 т.№ 1, а.с. №м 216-217 т. № 2).

В матеріалах справи наявні копії трьох домових книг:

- а.с. № 14 т. № 1 домова книга прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_3 від 22 листопада 1994 року, з якої вбачається, що адреса реєстрації: АДРЕСА_4 значиться лише у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ;

- а.с. № 160 т. № 1 домова книга прописки громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_5 , від 22 листопада 1994 року, з якої також вбачається, що адреса реєстрації: АДРЕСА_4 значиться лише тільки у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ;

- а.с. № 27-29 т. № 2 - домова книга прописки громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_4 , від 02 грудня 1999 року, з якої також вбачається, що за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровані лише ОСОБА_6 (з 20 травня 1982 року) та ОСОБА_7 (з 08 вересня 1991року).

З довідки відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур № 14/5-2664 від 18 березня 2019 року вбачається, що на день смерті ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) склад зареєстрованих осіб становить лише ОСОБА_7 з 08 вересня 1991 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. № 32 т. № 2) і лише остання зверталася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с.№ 186 т. № 1).

Таким чином, матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів у розумінні ст. ст. 77, 78, 80 ЦПК України, які у своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування, а саме, що ОСОБА_5 на момент смерті свого сина ОСОБА_6 постійно проживала разом з ним, і фактично прийняла спадщину, у зв`язку з чим право на спадкування 9/100 частин виникло б у ОСОБА_8 після смерті його матері ОСОБА_5 .

Встановивши, що спірне майно не увійшло до складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_8 , суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_9 автоматично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 , оскільки на момент смерті спадкодавця проживала разом з ним в одному домоволодінні за тією ж адресою, підлягають відхиленню, оскільки в домоволодінні АДРЕСА_2 значиться два житлових будинки та 6 квартир і жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент смерті ОСОБА_6 його мати ОСОБА_5 проживала саме з ним у одній квартирі, суду не надано. Приймаючи до уваги, що реєстрація ОСОБА_6 була визначена саме у квартирі АДРЕСА_6 , позивачами не надано доказів, що ОСОБА_9 проживала з ОСОБА_6 саме в цій квартирі, а не у будь-якій з інших п`яти, також не були заявлені свідки, що могли б підтвердити їх спільне проживання.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності висновків суду першої інстанції про те, що домоволодіння поділено на окремі квартири, спростовуються наявним в матеріалах справи технічним паспортом.

Судом апеляційної інстанції було витребувано спадкову справу, заведену після смерті ОСОБА_6 . Листом приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу суду Євчук І.Л. повідомлено, що після смерті ОСОБА_6 спадкова справа не відкривалась, тобто ОСОБА_9 з заявою про прийняття спадщини або видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 не зверталась та не скористалась своїм правом на оформлення спадщини, тому спірна частина домоволодіння не увійшла до її спадкової маси.

З огляду на те, що позивачами та їх представниками не доведено, що на момент смерті ОСОБА_6 , його мати ОСОБА_5 проживала разом з ним, відсутні підстави вважати, що вона прийняла спадщину після смерті сина, що складається з 9/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 і це майно увійшло до складу спадщини, що відкрилася після її смерті, а тому й ОСОБА_8 не мав права на спадкування цієї частки після смерті його матері ОСОБА_5 , оскільки вона за життя не набула права власності на спірні 9/100 частин домоволодіння.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова