Провадження № 2/127/1866/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

за участю: секретаря Тріща Т.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на будівництво, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на будівництво, мотивуючи позов тим, що відповідач (матір позивача) є власником будинку по АДРЕСА_1 , який розподілений на дві частини з двома виходами. В цьому будинку ОСОБА_3 проживає з народження.

В 1993 році сім`я отримала трикімнатну квартиру та переїхала, а позивач залишився проживати в меншій частині будинку, куди привів свою дружину. Згодом в них народилося двоє дітей. ОСОБА_3 доглядав бабу та діда (батьків матері) до їх смерті.

Оскільки будинок потребував ремонту, з дозволу матері, в період з 2004 року до 2008 рік ОСОБА_3 за свої кошти та за особистої участі, повністю реконструював частину будинку та провів ремонт іншої частини будинку.

Позивав зазначає, що матір мала переоформити на нього частину будинку, в якій він проживав. Проте, стан здоров`я ОСОБА_4 погіршився, а з відчимом виникли сварки. Останній відрізав від частини будинку електро-, газо- постачання та створив інші нестерпні умови, в зв`язку з чим позивач вимушений був тимчасово проживати в орендованій квартирі.

З огляду на викладене, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом. Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці, залишеного без змін судом апеляційної інстанції, визнано за ним право власності на частину будинку (прибудови). Однак, оскільки прибудова була не узаконена, позовна вимога стосувалася умов суперфіції, рішенням ВССУ від 30.01.2013 року рішення судів першої та апеляційної інстанції було скасовано.

В 2015 роціОСОБА_4 належно оформила прибудову, яка становила 17/25 частки, а іншу частину будинку - 8/25 частки подарувала брату позивача ОСОБА_5 . В результаті цього, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та постановою Вінницького апеляційного суду від 12.05.2020 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_3 про визнання права власності на 68/100 частки будинку з господарськими будівлями та спорудами. Разом з тим, в рішенні суду зазначено про право на відшкодування затрат на будівництво. Затрати на будівництво становлять 406 978,80 грн.

Враховуючи викладене вище, ОСОБА_3 звернувся до суду з цим позовом та просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь 406 978,80 грн. на відшкодування затрат на будівництво прибудови А2 в будинку АДРЕСА_1 та понесені судові витрати.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, надала відзив на позовну заяву та пояснила, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31.02.2020 року було відмовлено ОСОБА_3 у відшкодуванні матеріальної компенсації за виконання ним ремонтних робіт в будинку АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що домовленість не включала виконання будівельних робіт на платній основі, окрім як створити собі житло з прибудови. Вказане рішення суду було залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду. Представник зазначила, що ОСОБА_3 не був членом сім`є позивача на час розбудови спірного будинку. Ремонт будинку та прибудови було здійснено ОСОБА_4 та ї чоловіком, а ОСОБА_3 на той час не мав доходів, в зв`язку з чим, не міг нічого будувати і ремонтувати. ОСОБА_4 ніколи не обіцяла позивачу подарувати частину будинку. Вона лише дозволяла позивачу проживати разом зі своєю сім`єю у її будинку, але це було тимчасово, до того часу, поки позивач придбає собі окреме житло.ОСОБА_3 протягом багатьох років, замість того, щоб допомагати ОСОБА_4 , яка є інвалідом ІІ групи, намагається її пограбувати, вигадуючи все нові і нові позови. З приводу впливу відчима, то представник зазначила, що останній змушений працювати на трьох роботах, аби придбати відповідачу ліки, в той час як її рідний син не цікавиться станом її здоров`я, не спілкується з нею вже більше 4 років. Крім того, ОСОБА_3 створив борги за комунальні послуги і виїхав з будинку добровільно. Представник відповідача зазначила, що позивачем не підтверджено належними доказами його витрати, що були понесені в процесі добудови зазначеного будинку. Просила в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільних справ №2-1495/11, №127/6408/17, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Факт наявності родинних відносин, зокрема, що відповідач є матір`ю позивача, сторонами не заперечується, тому згідно з вимогами ч.1 ст. 82 ЦПК України, не потребує доказування.

Ознайомившись з матеріалами цивільної справи №2-1495/11 суд вбачає, що заочним рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 02.08.2012 року позов ОСОБА_3 було задоволено та визнано за ним право на забудову чужої земельної ділянки (суперфікцій), належній на праві власності ОСОБА_4 , на якій зведено прибудову А-2 до будинку АДРЕСА_1 . Також визнано за ним право власності на 67/100 частки будинку АДРЕСА_1 , а саме: квартиру АДРЕСА_2 , що складається з приміщень кімнати 2-5, площею 15,0 кв.м. та прибудови А-2, площею 46,0 кв.м., до складу якої входить: кімната 2-4, площею 18,9 кв.м., кухня 2-3, площею 15,9 кв.м., коридор 2-1, площею 5,4 кв.м., санвузол 2-2, площею 5-8 кв.м., ганок. Зазначене рішення суду ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16.10.2012 року було залишено без змін. Проте рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.01.2013 року вказані рішення судів скасовані та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину житлового будинку та визнання права на забудову чужої земельної ділянки (суперфіцію).

Так, в рішенні касаційної інстанції вказано, що на початку 2000-х років будинок став потребувати ремонту, тому у період з 2004 по 2007 роки відбулося вказане будівництво: відремонтовано стару будівлю, знесено прибудову А-1, на її місці збудовано прибудову А-2, яка складається з двох кімнат (2-4, 2-5), кухні 2-3, ванни 1-2, коридора та ганку і вигрібної ями. До цих новобудов підключені електропостачання, газ, вода і там проживає сім`я позивача, проте ОСОБА_4 не визнає права ОСОБА_3 на вказане житло. Не визнаючи права власності позивача на будь-яку частину у майні, придбаному за рахунок спільної праці, відповідачка визнала ті обставини, що будівництво здійснювалося родиною, до якої відноситься і позивач. Письмову згоду на проведення переобладнання та добудову житлового будинку ОСОБА_4 позивачеві не надавала. За таких обставин у ОСОБА_3 не виникло у встановленому законом порядку право на забудову чужої земельної ділянки, так як власник земельної ділянки не надав письмової згоди на таку забудову (а.с. 11-13).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.04.2015 року, судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 (а.с. 44).

Відповідно до договору дарування від 30.10.2015 року ОСОБА_4 передала безоплатно у власність ОСОБА_5 8/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 (а.с. 45-46).

В подальшому, ОСОБА_3 , який діяв в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на частку будинку з господарськими будівлями та спорудами та стягнення понесених витрат на будівельно-ремонтні роботи. Так, рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 31.01.2020 року у справі №127/6408/17 позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування від 30.10.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Поповою І.А., зареєстрований в реєстрі №669, згідно з яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 8/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на 68/100 частки будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що складається із прибудови літ. «А2» (приміщення № 2-1; №2-2; №2-3; №2-4). В задоволенні решти позову відмовлено.

Зокрема, судом було встановлено, що позивачем не доведено те, що він має право на відшкодування матеріальної компенсації за виконання ним ремонтних робіт у будинку. Як встановлено в суді, позивач за погодженням (домовленістю) з власником будинку - відповідачем ОСОБА_4 здійснював усі будівельні роботи. Ця домовленість не включала виконання будівельних робіт на платній основі, окрім як створити собі житло з прибудови. А тому позовна вимога про стягнення з відповідача ОСОБА_4 понесених витрат на будівельно - ремонтні роботи в будинку в розмірі 157 880,20 грн. задоволенню не підлягає.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 12.05.2020 року вказане вище рішення про визнання недійсним договору дарування та про визнання права власності на частку будинку з господарськими бідувлями та спорудами було скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову в цій частині вимог. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 14-19). Вказана постанова апеляційної інстанції була залишена без змін постановою Верховного Суду від 16.03.2021 року (а.с. 20-26).

Так, у вказаній вище постанові суду було встановлено той факт, що ОСОБА_3 , який не був членом сім`ї відповідача на момент розбудови будинку, що належить відповідачу і який розташований на її земельній ділянці, не має правових підстав бути співвласником будинку, а лише має право вимагати у власника відшкодування своїх затрат на будівництво.

Положенням ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до … остаточного рішення суду.

У вказаних вище рішеннях судів встановлено факт, який не заперечується сторонами, що з 2004 року розпочались капітальні ремонтні роботи та розбудова спірного будинку.

Суд не приймає до уваги твердження позивача відносного того, що саме відчим відрізав від частини будинку, в якій проживав позивач, газопостачання, оскільки воно спростовується відповіддю ТОВ «Вінницягаз Збут» від 15.12.2017 року (а.с. 197). Так, зі змісту відповіді вбачається, що по особовому рахунку № НОМЕР_1 по причині не сплати споживачем боргу за надані послуги, 10.04.2017 року газопостачання до будинку за адресою: АДРЕСА_1 було відключено. Крім того, з цього факту позивач звертався до суду та рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.04.2018 року, яке було залишено без змін, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення порушень прав члена сім`ї власника будинку - відмовлено (а.с. 185-194).

Згідно довідки до акту огляду МСЕК від 21.09.2006 року відповідач ОСОБА_4 є інвалідом другої групи загального захворювання (а.с. 198).

Згідно висновку експерта №429 за результатами проведення оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи «Подільський центр судових експертиз» від 07.12.2018 року вартість робіт, конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, яке було використано в процесі будівництва прибудови літ. «А2» до житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається із приміщень № 2-1, №2-2, №2-3, №2-4 в цінах станом на час проведення дослідження становить 406978,80 грн. (а.с. 77-165).

Суд звертає увагу, що вказаним висновком експерта лише встановлено вартість робіт, в той час як понесення вказаних витрат саме позивачем, ОСОБА_3 слід підтвердити в судовому засіданні належними доказами.

Суд не примає до уваги надані відповідачем розрахунки будівельних матеріалів та робіт по будівництву, оскільки вони не відповідають вимозі належності та допустимості доказів.

Суд звертає увагу на те, що наданий позивачем висновок експерта №429 за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи не встановлює особу, яка здійснила вказані затрати на будівельні роботи, а тому жодним чином не підтверджує факт понесення цих витрат саме позивачем.

Докази того, що саме ОСОБА_3 за власні кошти здійснив витрати на будівництво на загальну суму 406978,80 грн., позивачем суду не надано.

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Позивачем у справі відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України, не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Слід відзначити, що матеріали справи не містять належних доказів факту наявності у позивача грошових коштів в сумі 406978,80 грн. та їх витрачання на будівництво спірного будинку.

З матеріалів цивільної справи №127/6408/17 вбачається, що з 01.07.2003 року по 31.08.2009 рік позивач перебував на обліку в управлінні праці і соціального захисту населення Староміського району м. Вінниці та отримував допомогу по догляду за інвалідом І групи. Також згідно Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків у ОСОБА_3 була відсутня інформація про доходи за період з третього кварталу 2004 року по 4 квартал 2008 року, а за 1та 2 квартали 2004 року виплачено незначний розмір доходів.

Щодо накладних, наданих позивачем у справі №127/6408/17 про придбання ним товарів для будівництва, то вони не підтверджують за чиї саме кошти було здійснення придбання товарів.

Суд звертає увагу, що позивач здійснює посилання на докази, які були предметом розгляду в інших цивільних справах та оцінка яким судами вже надана, а інших доказів на підтвердження його участі в будівництві суду не надає.

Частинами 1, 6 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6 роз`яснено, що у разі визнання за власником (користувачем) земельної ділянки права власності на самочинно збудоване на ній іншою особою нерухоме майно розмір витрат на будівництво цього майна, право на відшкодування яких власником (користувачем) земельної ділянки згідно із частиною шостою статті 376 ЦК має особа, яка здійснила таке будівництво, визначається судом на підставі наданих доказів і складається як із понесених витрат на будівельні матеріали, так і з витрат за виконані роботи та оплачені послуги.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України та враховуючи те, що суд відмовляє у задоволені позову, судовий збір слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст. 376 ЦК України, п. 19 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6, ст.ст. 3, 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на будівництво - відмовити.

Судовий збір залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення суду складений 13.12.2021 року.

Суддя: