ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/862/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.,

секретар судового засідання Чебан О.М.,

з участю позивача та його представника,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Управління молоді та спорту Хмельницької міської ради на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 лютого 2021 року, суддя Козак О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління молоді та спорту Хмельницької міської ради про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління молоді та спорту Хмельницької міської ради про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову позивач вказав, що наказом №90 від 24.03.2011 року він був прийнятий на роботу на посаду директора Хмельницької дитячо-юнацької спортивної школи №2. 23.09.2015 року з ним був укладений контракт, як з керівником установи, зі строком дії до 24.09.2020 року. На підставі додатку до даного контракту від 24.12.2015 року термін його дії був змінений з 24.09.2020 року на 24.09.2025 року. 23.09.2020 року на його номер телефону надійшла копія наказу від 22.09.2020 року № 59-К про звільнення його з роботи з посади директора Хмельницької дитячо-юнацької спортивної школи № 2 м. Хмельницького 24.09.2020 року в зв`язку із закінченням терміну його дії. Вказав, що він з 22.09.2020 року перебував на лікарняному, у зв`язку з чим прийняття наказу про звільнення його з роботи прийнято з порушенням діючого законодавства. Крім того, заявою від 11.09.2020 року він повідомив відповідача і надав копію додатку до контракту зі зміненою датою його дії, у зв`язку з чим вважає своє звільнення на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України незаконним.

Просив визнати незаконним наказ №59-к від 22.09.2020 року про звільнення його з посади директора ДЮСШ № 2, поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24.02.2021 року з урахуванням ухвал Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26.02.2021 року та від 02.03.2021 року про виправлення описки позов задоволено. Визнано незаконним наказ Управління молоді та спорту Хмельницької міської ради №59-к від 22.09.2020 року, яким ОСОБА_1 звільнено з посади директора Хмельницької дитячо-юнацької спортивної шкоди №2, у зв`язку із закінченням терміну дії контракту від 23.09.2015 року згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Хмельницької дитячо-юнацької спортивної шкоди №2 з 24.09.2020 року. Стягнуто з Управління молоді та спорту Хмельницької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 62925,84 грн. за період з 24.09.2020 року по 24.02.2021 року включно, з якого підлягають відрахуванню відповідні податки та інші обов`язкові платежі. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше, ніж за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі Управління молоді та спорту Хмельницької міської ради просило скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що допитаний в судовому засідання в якості свідка колишній начальник Управління молоді та спорту Хмельницької міської ради Вешко В.І. вказав саме на підписання додаткової угоди, а не додатку до контракту від 23.09.2015 року. Також, факт підтвердження підпису на вищезазначеному додатку до контракту не стверджує сам факт тотожності змісту цього додатку із додатковою угодою, про яку засвідчив свідок. Апелянт вказав, що додаткова угода є наступною формою, відповідно до якої оформлюються додаткові домовленості сторін по договору, на відміну від поняття «додаток», який є частиною чого-небудь, доповненням до основного документу, не змінюючи істотних умов угоди та не впливаючи на них по суті. Таким чином, за твердженням апелянта, додаток до контракту не може змінювати термін його дії. Про існування вказаного додатку, підписаного колишнім начальником управління Вешком В.І. в його передостанній день перебування на посаді, крім позивача нікому відомо не було. Позивач ознайомив відповідача з додатком до контракту шляхом надання його копії разом із супровідним листом через канцелярію установи 11.09.2020 року, разом з тим, ні в особовій справі ОСОБА_1 , ні в документообігу Управління такого додатку ніколи не було. Cуд першої інстанції невірно застосував до спірних правовідносин норми трудового законодавства, оскільки не врахував, що звільнення з роботи в період тимчасової непрацездатності працівника, відповідно то ч. 3 ст. 40 КЗпП України встановлює заборону лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених ст.ст. 40, 41 КЗпП України, в той час як позивача звільнено за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

В судове засідання представник апелянта не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи судом був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Позивач та його представник в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечили, підтримали висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи колегія суддів доходить висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 23.09.2015 року між ОСОБА_1 та Управлінням молоді та спорту Хмельницької міської ради в особі начальника Вешка В.І. було укладено контракт, згідно якого ОСОБА_1 наймається (призначається) на посаду директора Хмельницької дитячо-юнацької спортивної школи №2 на строк з 25.09.2015 року по 24.09.2020 року (а.с. 7-11).

24.12.2015 року між ОСОБА_1 та Управлінням молоді та спорту Хмельницької міської ради в особі начальника Вешка В.І. укладено Додаток до контракту від 23.09.2015 року з керівником підприємства (установи, організації), що є у міській комунальній власності, згідно п. 1 якого п. 29 «Цей контракт діє з 25.09.2015 року по 24.09.2020 року Розділу 6 «Термін дії та інші умови контракту» викладено в наступній редакції: п. 29 «Цей контракт діє з 25.09.2015 року по 24.09.2025 року» (а.с. 6).

11.09.2020 року ОСОБА_1 письмовою заявою повідомив начальника Управління молоді та спорту, що додатком до контракту від 24.12.2015 року дія контракту між ним та Управлінням молоді та спорту Хмельницької міської ради встановлена до 24.09.2025 року.

Згідно наказу Управління молоді та спорту Хмельницької міської ради №18-в від 14.08.2020 року, директору Хмельницької дитячо-юнацької спортивної школи №2 ОСОБА_1 надано щорічну відпуску тривалістю 14 календарних днів з 01.09.2020 року по 14.09.2020 року включно за період роботи з 25.03.2019 року по 24.03.2020 року.

З 22.09.2020 року по 26.09.2020 року ОСОБА_1 був тимчасово непрацездатним, що підтверджується листком непрацездатності, виданим Хмельницьким міським центром первинної медико-соціальної допомоги №1, Амбулаторії загальної практики сімейної медицини №2.

Наказом Управління молоді та спорту Хмельницької міської ради №59-К від 22.09.2020 року, 24.09.2020 року звільнено ОСОБА_1 з посади директора Хмельницької дитячо-юнацької спортивної школи №2 у зв`язку із закінченням терміну дії контракту від 23.09.2015 року, згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с.4).

Відповідно до довідки про доходи Хмельницької дитячо-юнацької школи №2 Управління молоді та спорту Хмельницької міської ради №469/01-16 від 28.09.2020 року, ОСОБА_1 працював на посаді директора Хмельницької дитячо-юнацької спортивної школи №2, загальна сума доходу з квітня 2020 року по вересень 2020 року становить 112241,14 грн. (а.с. 3).

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що звільнення позивача було проведено в період його тимчасової непрацездатності, в порушення частини третьої статті 40 КЗпП України, а також до закінчення строку дії контракту.

Висновок суду є обґрунтованим з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений також статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно зі ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором.

Верховний Суд зазначає, що укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим.

Підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові правовідносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України).

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові правовідносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових правовідносин.

Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 статті 40 КЗпП України, тобто через нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні), а також у період перебування працівника у відпустці.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.09.2019 року № 6-р(ІІ)/2019 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на всі трудові правовідносини.

Аналогічний висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі №545/1151/16-ц, від 29.01.2020 року у справі №320/7991/16, від 11.06.2020 року у справі №481/1043/17, від 08.07.2020 року у справі №752/11686/18, від 22.12.2020 року у справі №127/33517/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі №205/4196/18.

Таким чином, у разі якщо працівника звільнено на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, тобто у зв`язку із закінченням строку дії трудового контракту, підстави для поновлення на роботі відповідного працівника відсутні. Наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України, у даному випадку належить усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13.01.2021 року у справі № 607/18957/18).

Враховуючи встановлені судом обставини справи доводи апеляційної скарги стосовно невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального права щодо заборони звільняти працівника в період його непрацездатності у зв`язку із закінченням строку дії контракту з працівником є необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи наказом голови Комітету з фізичної культури і спорту Хмельницької міської ради Вешка В.І. від 24.03.2011 року ОСОБА_1 прийнято на роботу по переводу з 25.03.2011 року на посаду директора дитячо-юнацької спортивної школи №2 на підставі контракту (а.с. 176).

Також, 23.09.2015 року між ОСОБА_1 та Управлінням молоді та спорту Хмельницької міської ради в особі начальника Вешка В.І. було укладено контракт, згідно якого ОСОБА_1 призначено на посаду директора Хмельницької дитячо-юнацької спортивної школи №2 терміном по 24.09.2020 року (а.с. 7-11). Разом з тим, 24.12.2015 року між ОСОБА_1 та Управлінням молоді та спорту Хмельницької міської ради в особі начальника Вешка В.І. укладено додаток до контракту від 23.09.2015 року згідно якого термін дії контракту встановлено по 24.09.2025 року (а.с. 6).

Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі (ч. 1 ст. 24 КЗпП).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до п. 22 контракту внесення змін та доповнень до цього контракту здійснюється шляхом підписання додаткових угод. На протязі двох останніх місяців дії контракту він може бути за угодою Сторін продовжений або укладений на новий чи інший термін. Якщо новий контракт до закінчення дії контракту не буде укладений, контракт вважається припиненим (п. 27 контракту).

Посилання апелянта на те, що додаток 24.12.2015 року не можна вважати частиною строкового трудового договору (контракту) укладеного 23.09.2015 року між ОСОБА_1 та Управлінням молоді та спорту Хмельницької міської ради в особі начальника Вешка В.І., оскільки він не є додатковою угодою є необґрунтованим, позаяк додаток до договору є його частиною та підлягає виконанню сторонами незалежно від того, як сторони договору вирішили його найменувати.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апелянтом не надано доказів на спростування достовірності та належності укладеного між ОСОБА_1 та Управлінням молоді і спорту Хмельницької міської ради додатку до контракту 23.09.2015 року.

Таким чином, установивши в даній справі незаконність звільнення позивача з двох підстав, а саме, тимчасова непрацездатність працівника в день звільнення та не закінчення на дату звільнення строку дії трудового договору, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, поновив ОСОБА_1 на попередній роботі та стягнув на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, зводяться до незгоди із ухваленим рішенням, переоцінки оцінених судом доказів та не містять обґрунтованих підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Управління молоді та спорту Хмельницької міської ради залишити без задоволення.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 липня 2021 року.

Судді: Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.М. Костенко