Дата документу 14.12.2021 Справа № 937/4628/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №937/4628/21 Головуючий у 1 інстанції: Іваненко О.В.
Провадження № 22-ц/807/3750/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» грудня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Маловічко С.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 травня 2021 року про забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 8000 доларів США, який залишився після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви посилалась на те, 29 вересня 2018 року надала в борг ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 8000 доларів США. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, не повернувши борг. Спадкоємцем є його тітка ОСОБА_1 , відповідач у справі, на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 квітня 2021 року у справі № 937/7440/20, яке набрало законної сили. Після смерті ОСОБА_4 залишилась спадщина, яка складається з 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 травня 2021 року накладено арешт на наступне нерухоме майно, а саме на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , зареєстровану на праві власності за ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на нерухоме майно зареєстровано 20.05.2019 року, номер запису про право власності: 31613937; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 07.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на подання заяви про забезпечення позову без додержання вимог ст. 151 ЦПК України, підписання заяви іншою особою, безпідставність висновків суду про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, накладення арешту не на спадкове майно, що становить 1/4 частину, квартири, а на всю їй належну частку (1/3 частини), яка їй належала на іншій правовій підставі, недостатність посилання на потенційну можливість ухилення від виконання судового рішення як підстави для забезпечення позову, накладення арешту на 1/4 частини квартири до подання позовної заяви ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2020 року у справі №937/8601/20, провадження №2-з/937/170/20, невстановлення актуальної інформації щодо власників квартири, просила скасувати ухвалу суду та відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Забезпечуючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для накладення арешту на майно, яке належить відповідачу у вигляді 1/3 частини квартири.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 11) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У ч. 10 ст. 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Вказане відповідає правовому висновку, висловленому Касаційним цивільним судом 25.09.2019 року у справі №320/3560/18.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі "Шмалько проти України" вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 331/3944/18 (провадження № 61-11311св19).

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 до Мелітопольської міської ради Запорізької області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволено.

Визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , один місяць з моменту набрання судовим рішенням законної сили.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, про що Мелітопольським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області складено відповідний актовий запис №203. Після його смерті відкрилась спадщина на 1/4 квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10 березня 1993 року Мелітопольжитлосервісом . Позивачка є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інших спадкоємців, у тому числі спадкоємців першої черги за законом, не має.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про стягнення боргу в розмірі 8000 доларів США, який залишився після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , до ОСОБА_1 як до спадкоємця ОСОБА_4 , звернулась із заявою заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

В той же час колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо конкретного майна, на яке належить накласти арешт з метою забезпечення позову.

Так, в порядку забезпечення позову ОСОБА_3 просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , її заява не містить вимоги про накладення арешту на 1/3 частини вказаної квартири, яка належить відповідачці, як зазначив суд першої інстанції.

ОСОБА_4 належала 1/4 частина квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10 березня 1993 року ДП «Мелітопольжитлосервіс», та згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12 грудня 2021 року вказана частина квартири на відповідача у справі ОСОБА_1 не перереєстрована.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Тобто спадкоємці несуть відповідальність за зобов`язаннями спадкодавця в межах дійсної вартості спадкового майна, що перейшло до нього. При цьому під дійсною вартістю спадкового майна розуміється ринкова грошова оцінка його на момент відкриття спадщини.

Отже, у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 буде нести відповідальність лише в межах вартості майна, отриманого в спадщину, а саме 1/4 частини квартири, яка належала померлому ОСОБА_4 .

Натомість з метою забезпечення позову, судом першої інстанції накладено арешт на 1/3 частину квартири, яка належить ОСОБА_1 з інших правових підстав, що є порушенням її права на мирне володіння майном як співвласника майна, що перебуває у спільній сумісній власності.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги в цій частині є обгрунованими.

В той же час, колегія суддів не приймає до уваги посилання ОСОБА_1 на накладення арешту на 1/4 частини квартири до подання позовної заяви ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2020 року у справі №937/8601/20, провадження №2-з/937/170/20, оскільки цей арешт застосовувався для забезпечення іншого позову, а саме позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення уми боргу, у відкритті провадження за яким було відмовлено у зв`язку зі смертю відповідача ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 січня 2021 року у справ №937/9105/20.

Посилання ОСОБА_1 на порушення судом першої інстанції вимог процесуального права не свідчить про відсутність необхідності застосувати заходи забезпечення позову у цій справі.

З огляду на зазначене, враховуючи заявлені позивачем вимоги та вид забезпечення позову, який заявник просить застосувати, колегія суддів з урахуванням розумності, співмірності, обґрунтованості, з метою забезпечення збалансованості інтересів сторін, дійшла висновку про необхідність скасування у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржуваної ухвали суду з прийняттям нової постанову про часткове задоволення заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову та накладення арешту на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 березня 1993 року, виданого Державним підприємством «Мелітопольжитлосервіс».

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 травня 2021 року про забезпечення позову у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 березня 1993 року, виданого Державним підприємством «Мелітопольжитлосервіс».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 грудня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

С.В. Маловічко