Справа № 463/3068/17 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/3014/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Шандри М.М., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Савчук Г.В.,

з участю ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з участю третьої особи - орган опіки і піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 з участю третьої особи - орган опіки і піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2015 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року та ухвалою колегії суддів палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 жовтня 2016 року вищезгадані рішення залишено без змін.

Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2015 року визначено стягувати з ОСОБА_2 на користь позивачки на утримання дитини ОСОБА_5 суму в розмірі 1/3 від усіх видів заробітку, але не менше, ніж 30% встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи з 21 липня 2015 року до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 04 квітня 2016 року у даній справі рішення від 11 листопада 2015 року було змінено, зменшивши розмір аліментів, які підлягають стягненню до 1/5 частини з усіх видів заробітку.

Зазначала, що з січня 2015 року проживають з відповідачем окремо, дитина проживає з нею, спорів щодо місця проживання дитини не було, відповідач не заперечував, щоб дитина проживала з позивачкою, однак згодом позивач звернувся до Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області з заявою щодо встановлення місця перебування сина ОСОБА_2 , а також звернувся з позовною заявою до Львівського окружного адміністративного суду з позовом про скасування місця реєстрації дитини за адресою її реєстрації та фактичного проживання у будинку її батьків.

Вказувала, що протягом періоду окремого проживання з відповідачем, такий життям сина не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні, востаннє бачився з сином 09 травня 2015 року.

Окрім цього, зазначала, що дитина не пам`ятає батька, не має до нього ніяких почуттів, в спілкуванні не питає про нього та ним не цікавиться.

Разом з тим, вказувала, що сину забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення, між ними усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйняттю життя та оточуючих людей, сину вчасно проводяться регулярні амбулаторні огляди, оскільки дитина знаходиться на обліку в 2 дитячому поліклінічному відділенні 1-ї міської клінічної лікарні.

З урахуванням вищенаведеного, просила позов задовольнити.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції не встановив та не зазначив у тексті оскаржуваного рішення жодного факту виконання батьком дитини свого обов`язку.

Стверджує, що судом першої інстанції зазначено, що стороною позивача не надано жодних доказів на підтвердження невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, тоді як в матеріалах справи такі наявні і в мотивувальній частині судового рішення про такі не зазначено, як і не наданої їм оцінки.

Не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме з вини позивачки не виконувалась ухвала суду про забезпечення позову по справі № 466/3327/15-ц та зазначає, що місце виконання ухвали було місце проживання боржника.

Вважає, що суд не надав оцінку факту невиконання ОСОБА_2 рішення суду від 11 березня 2019 року у справі № 466/3327/15-ц про усунення перешкод у спілкуванні з сином.

Зазначає, що ОСОБА_2 жодним чином не проявляє інтерес до дитини, не спілкується з сином, не вітає з святами тощо.

Посилається на те, що дії батька щодо зняття з місця реєстрації сина є умисною недобросовісною поведінкою, даний факт було зазначено як обставину на підтвердження позовних вимог, однак судом така не була врахована та не знайшла свого відображення в оскаржуваному рішенні суду.

Звертає увагу на те, що факт позбавлення батьківських прав не буде порушенням власне права дитини на спілкування з батьком, оскільки дитину не розлучають з батьком, а лише усувають юридичний зв`язок між ними.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , на її заперечення, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, сторони з 30 серпня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2015 року.

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 09 березня 2011 міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_5 , батьком якого є відповідач ОСОБА_2 , матір`ю - позивач ОСОБА_1 .

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що починаючи з січня 2015 року дитина проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено. Вирішено стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 щомісячно в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 % встановленого постановою Кабінету Міністрів України прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 21 липня 2015 року до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 04 квітня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2015 року - змінено, зменшено розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , щомісячно з 1/3 частини до 1/5 частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 % встановленого постановою Кабінету Міністрів України прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 21 липня 2015 року до досягнення дитиною повноліття.

Судом також встановлено, що на розгляді в судах першої та апеляційної інстанції перебувала цивільна справа № 466/3327/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, про участь у вихованні малолітньої дитини, провадження в якій було відкрито 07 травня 2015 року.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 11 березня 2019 року у даній справі позов задоволено частково, визначено ОСОБА_2 спосіб його участі у спілкуванні та вихованні малолітнього сина ОСОБА_5 , шляхом надання систематичних побачень з дитиною: 1) протягом перших шести місяців з часу набрання рішенням суду законної сили: кожного понеділка та кожної середи місяця в період часу з 18:30 год. до 20:30 год., які мають відбуватись в присутності матері дитини - ОСОБА_1 поза межами будинковолодіння : АДРЕСА_1 ; кожної першої і третьої суботи місяця в період часу з 14:00 год. до 19:00 год. та кожної другої і четвертої неділі місяця в період часу з 15:00 год. до 19:00 год., які мають відбуватись в присутності матері дитини - ОСОБА_1 поза межами будинковолодіння : АДРЕСА_1 ; 2) після спливу шести місяців з часу набрання рішенням суду законної сили:- кожного понеділка та кожної середи місяця в період часу з 18:30 год. до 20:30 год., які мають відбуватись без присутності матері дитини - ОСОБА_1 поза межами будинковолодіння : АДРЕСА_1 ; - кожного першого і третього тижня місяця в період часу з 18:30 год. п`ятниці до 10:00 год. суботи та кожного другого і четвертого тижня місяця в період часу з 16:00 год. суботи до 11:00 год. неділі, які мають відбуватись без присутності матері дитини - ОСОБА_1 поза межами будинковолодіння : АДРЕСА_1 з правом ночівлі дитини за адресою: АДРЕСА_2 ; 3) після спливу дванадцяти місяців з часу набрання рішенням суду законної сили додатково надано ОСОБА_2 право на спільний відпочинок з сином ОСОБА_5 , без присутності матері дитини - ОСОБА_1 , загальною тривалістю в 25 календарних днів, а саме: 10 календарних днів в період зимових шкільних канікул та 15 календарних днів в період літніх шкільних канікул, які мають погоджуватися з матір`ю дитини.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 11 квітня 2019 року ухвалено абзац мотивувальної частини рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 березня 2019 року в цивільній справі №466/3327/15-ц: «Визначаючи позивачу ОСОБА_2 способи участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_5 , суд враховує насамперед інтереси дитини, для якої спілкування з обома батьками має вирішальне значення для її повноцінного духовного і морального розвитку, а також враховує обставини, які існують на даний час, та які підтверджені зібраними у справі доказами. Зокрема, суд враховує те, що через наявність спору з матір`ю дитини, позивач тривалий час практично не бачився та не спілкувався з сином, а тому, на думку суду, участь батька в спілкуванні з дитиною протягом певного часу без присутності матері може бути психотравмуючим фактором та мати негативні наслідки. Визначення позивачу ОСОБА_2 шестимісячного строку для спілкування з сином ОСОБА_5 в присутності матері, на думку суду, буде достатнім періодом, протягом якого він зможе відновити та налагодити контакт з дитиною та проводити в подальшому зустрічі такі без присутності матері з періодичною можливістю ночівлі дитини в батька. Також суд приймає до уваги стан здоров`я дитини і наявність в неї інвалідності, необхідність додержання режиму харчування, графік навчання дитини в школі та відвідування позашкільних занять, а також період перебування батьків дитини на роботі по виконанню трудових обов`язків» доповнено реченням наступного змісту: «З метою збереження балансу часу між інтересами дитини, інтересами батька та інтересами матері дитини, суд вважає за необхідне також встановити відповідачу ОСОБА_1 період для спільного відпочинку з малолітнім сином ОСОБА_5 під час зимових та літніх шкільних канікул». Також ухвалено після абзацу другого резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 березня 2019 року в цивільній справі № 466/3327/15-ц доповнити резолютивну частину рішення суду абзацом наступного змісту: «Після спливу дванадцяти місяців з часу набрання рішенням суду законної сили встановити ОСОБА_1 період на спільний відпочинок з сином ОСОБА_5 , без присутності батька дитини - ОСОБА_2 , загальною тривалістю в 30 календарних днів, а саме: 10 календарних днів в період зимових шкільних канікул та 20 календарних днів в період літніх шкільних канікул, які мають погоджуватися з батьком дитини».

Постановою Львівського апеляційного суду від 29 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 11 квітня 2019 року задоволено.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 11 квітня 2019 року скасовано та відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її заяви про ухвалення додаткового рішення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 11 березня 2019 року задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 11 березня 2019 року змінено, викладено його резолютивну частину в наступній редакції: «Визначити ОСОБА_2 спосіб його участі у спілкуванні та вихованні малолітнього сина ОСОБА_5 , шляхом надання систематичних побачень з дитиною: - кожного понеділка та кожної середи місяця в період часу з 18:30 год. до 20:30 год., які можуть відбуватись без присутності матері дитини, ОСОБА_1 , та поза межами будинковолодіння АДРЕСА_1 ; - кожного першого і третього тижня місяця в період часу з 18:30 год. п`ятниці до 10:00 год. суботи та кожного другого і четвертого тижня місяця в період часу з 16:00 год. суботи до 11:00 год. неділі, які можуть відбуватись без присутності матері дитини, ОСОБА_1 поза межами будинковолодіння : АДРЕСА_1 з правом ночівлі дитини за адресою: АДРЕСА_2 . Надати ОСОБА_2 право на спільний відпочинок з сином ОСОБА_5 , без присутності матері дитини ОСОБА_1 , загальною тривалістю в 25 календарних днів, а саме: 10 календарних днів в період зимових шкільних канікул та 15 календарних днів в період літніх шкільних канікул». В решті рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 11 березня 2019 року залишено без змін.

В межах розгляду цієї справи, судом першої інстанції вжито заходи забезпечення позову, які частково змінено судом апеляційної інстанції.

Однак, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.

Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради надано суду висновок від 08 червня 2021 року № 260001-вих-48187 за яким орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносного малолітнього ОСОБА_5 .

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно частин першої, другої статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція ООН про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України.

СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків.

Підстави позбавлення батьківських прав, передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Згідно з пунктом другим частини першої статті 164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

Згідно із пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року за № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Пунктом 16 цієї ж Постанови передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно із статтею 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має, зокрема один з батьків.

Відповідно до вимог статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Близький за змістом висновок про те, що: «Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини» викладено в постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20).

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Статтею 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Відповідно до положень частин четвертої та пятої статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 не надано доказів, які б підтверджували наявності передбачених у статті 164 СК України підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, що також свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги.

Таких доказів позивачем не надано і суду апеляційної інстанції.

У цьому зв`язку суд першої інстанції правильно врахував також висновок органу опіки і піклування, який є достатньо обґрунтованим, а також мотиви, з яких виходив цей орган.

Зокрема у висновку вказано, що позивачка на засідання комісії з питань захисту прав дітей не прибула, надіслала заяву про відкладення засідання, яка нічим не підтверджена, а також на відгукнулася на пропозицію комісії надати письмові пояснення та будь-які докази, які б свідчили про злісне ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків щодо свого сина.

Судом також встановлено, що відповідач добровільно та своєчасно сплачує аліменти на утримання свого сина, заборгованість зі сплати аліментів, відсутня.

З матеріалів справи встановлено, що сума сплачених аліментів становить 185 113,26 грн. та станом на 31 травня 2021 року заборгованість по аліментах відсутня.

Суд апеляційної інстанції приймає це рішення виключно в інтересах дітей та надає можливість батькові та синам налагодити їх родинні стосунки, адже позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

В свою чергу, у разі небажання відповідача змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, позивач не позбавлена права повторно звернутися до суду із аналогічним позовом.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Шандра М.М.

Приколота Т.І.