СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 760/28379/20

пр. № 2/759/4269/21

08 червня 2021 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Гаєвської Н.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

у грудні 2020 позивач звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовними вимогами про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_4 у 2002 р. на користь онуки ОСОБА_2 , усунення від права на спадкування за заповітом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_4 . При зверненні позивача до державного нотаріуса Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщину, як спадкоємця першої черги за законом, йому стало відомо, що за життя, у 2002 р. спадкодавиця склала заповіт, яким заповіла все своє майно онуці ОСОБА_2 . Вказаний заповіт позивач вважає вчиненим із застосуванням психічного впливу відповідача, волевиявлення спадкодавця щодо майна не було вільним та не відповідало її волі. З 2000 р. позивач здійснював догляд, лікування за померлою. Відповідач від надання допомоги, догляду за спадкодавицею ухилялась, не цікавилась станом її здоров`я, без відома останньої заволоділа коштовними речами та документами.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30.12.2020 цивільну справу передано на розгляд Святошинського районного суду м. Києва (а.с. 22).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.04.2021 справу прийнято до провадження, вирішено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 28).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.04.2021 задоволено клопотання позивача про витребування доказів (а.с. 29).

07.05.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву. Проти позовних вимог відповідач заперечує, з підстав їх необґрунтованості, безпідставності, не підтвердження належними доказами. Зазначає, що протягом багатьох років підтримувала зв`язок, здійснювала належний догляд, піклування за бабусею, купувала їй ліки. З моменту укладення заповіту минуло майже 18 років, психологічного або будь-якого іншого тиску на спадкодавицю ні в момент укладення, ні після цього, не здійснювалось (а.с. 35-36).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.05.2021 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 43).

21.05.2021 до суду надійшли заперечення на відзив на позовну заяву. Позивач зазначає, що обставини, викладені у відзиві не відповідають дійсності. Відповідач навідувала бабусю лише на день народження, медичного догляду не здійснювала. Спадкодавиця багато років самостійно здійснювала догляд за станом свого здоров`я, отримувала належне лікування в медичному закладі. З 2018 р. відповідач жодним чином не піклувалась про ОСОБА_4 . Позивач займався вирішенням питань, необхідних для належного утримання, догляду спадкодавиці. Остання неодноразово повідомляла, що відповідач спонукає заповідати їй квартиру (а.с. 50-51).

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, зазначивши, що заповідачка до останнього дня свого життя була спроможна сама за собою доглядати, не потребувала сторонньої допомоги незважаючи на те, що ним особисто було задіяно соціальну службу по догляду за літніми людьми.

Відповідач, представник відповідача у судовому засідання спростували зазначені твердження, просили у позовних вимогах відмовити.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених показами свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 (а.с 17).

Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою 20.08.2020 здійснено реєстрацію спадкової справи, спадкодавицею за якою є ОСОБА_4 , номер у спадковому реєстрі 66293463 (а.с. 18).

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі ст.ст. 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у ч. 3 ст. 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до змісту наведених норм, дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Згідно зі ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Під насильством розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).

Для визнання правочину недійсним підлягають доведенню наступні обставини: 1) факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Позивач, як на підставу недійсності заповіту, посилається на відсутність волевиявлення спадкодавця та застосування до неї психічного тиску.

При цьому, суду не надано належних та допустимих доказів для доведення наявності підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 231 ЦК України, з якими закон пов`язує недійсність правочину, вчиненого під впливом насильства, зокрема, факту застосування фізичного або психологічного тиску з боку ОСОБА_2 , відсутності бажання заповідача щодо укладення правочину, наявності причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і укладенням заповіту, а також відсутності волевиявлення заповідача щодо укладення заповіту.

Крім того, судом встановлено, що заповіт посвідчено у квітні 2002 р., тобто з моменту його укладення минуло майже 18 років, а тому за весь цей час спадкодавиця мала можливість скасувати, змінити або укласти новий заповіт. Проте, даним правом за життя остання не скористалась, що свідчить про її бажання розпорядитись своїм майном, як зазначено в заповіті.

Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, покази свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивач не надав достатніх доказів, які б підтверджували позовні вимоги, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним заповіту, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст. 16, 203, 215, 1217-1223, 1233-1235, 1247, 1257 ЦК України; ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 353 ЦПК України,-

У Х В А Л И В:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання заповіту недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В Ул`яновська

Повний текст судового рішення складено 15.06.2021