Справа № 755/6180/21
Провадження № 2/752/7367/21
У Х В А Л А

11 червня 2021 року Суддя Голосіївського районного суду міста Києва Слободянюк А.В., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа : Київська міська рада про встановлення факту належності правовстановлюючих документів,-

в с т а н о в и в:

До суду з Дніпровського районного суду м. Києва за підсудністю надійшла цивільна справа за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Київська міська рада про встановлення факту належності правовстановлюючих документів.

Згідно ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 09 квітня 2021 року справа була направлена за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва , за місцем знаходженням нерухомого майна, згідно ч. 1 ст.30 ЦПК України.

Однак, вирішуючи питання про прийняття справи до свого провадження суддя встановив, що Дніпровським районним судом м. Києва помилково направлено справу до Голосіївського районного суду м. Києва за підсудністю, так, як суд дійшовши висновку про відсутність підстав для застосування ч.1 ст. 30 ЦПК України, оскільки заявниця звернулась до суду в порядку окремого провадження про встановлення юридичного факту, а саме належності правовстановлюючих документів, що не є спором відносно нерухомого мана, проте в порушення Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердежної Наказом Державної судової адміністрації України № 814 від 20.08.2019 року, справу було зареєстровано в порядку позовного провадження.

Згідно з вимогами ч. 1ст. 316 ЦПК України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійнюється виключно судами. Делегування їхніх функцій, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Причому юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, тобто юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з конституційними положеннями, у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» визначено правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, систему судів загальної юрисдикції і загальний порядок забезпечення діяльності судів та інші питання судоустрою і статусу суддів. Цим Законом, зокрема, закріплено положення щодо права на повноважний суд, відповідно до якого ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом. Вказана норма з`явилась саме завдяки впливу ст. 6 Конвенції, відповідно до якої в поняття «суд, встановлений законом», входить лише той суд, до підсудності якого віднесений розгляд тієї чи іншої справи.

Питання підсудності регулюються відповідними процесуальними кодексами. Зокрема, підсудність цивільних справ визначається відповідно до ст.ст. 26-32 ЦПК України.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп/1997, частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010, відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012, Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права.

Враховуючи встановленні судом в ухвалі суду від 09.04.2021 року обставини стосовно територіальної підсудності справи, суд вважає за необхідне здійснити наступне передання справи до належного суду, з метою усунення допущених недоліків під час постановлення вказаної ухвали судді, оскільки відкриття провадження порушить визначення розгляду справи належним судом, а також може бути наслідком порушення прав заявника по справі гарантованих ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, за наслідком чого, з метою попередження таких обставин, що є прерогативою суду, для розгляду справи належним судом, встановленим законом, що в іншому випадку є наслідком скасування судового рішення, суд вважає за необхідне передати матеріали цивільної справи за підсудністю до Дніпровського районного суду м.Києва.

Одночасно суд вважає, що такі дії є виправданими, оскільки усунення допущеної помилки, гарантує права та інтереси сторін на належний розгляд їх спору належним судом, встановленим законом, упродовж розумного строку, оскільки у разі скасування рішення суду за наслідком розгляду справи, з підстав на формальне відношення до визначених правил, може мати як наслідок затягування розгляду справи.

Відповідно до ч.3 ст. 31 ЦПК України, передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Таким, чином у зв`язку з викладеними обставинами, суддя приходить до висновку, що цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Київська міська рада про встановлення факту належності правовстановлюючих документів, слід повернути до Дніпровського районного суду м. Києва.

Керуючись ст. ст. 27, 28, 31, 260 ЦПК України, суддя,-

п о с т а н о в и в:

Цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Київська міська рада про встановлення факту належності правовстановлюючих документів - направити до Дніпровського районного суду міста Києва (02105, м. Київ, вул. Сергієнка, 3), за належною територіальною юрисдикцією.

Ухвала суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення відповідно до вимог, встановлених ст.ст.353-356 ЦПК України.

Суддя А.В. Слободянюк