Постанова

Іменем України

09 червня 2021 року

м. Київ

справа № 335/1218/13-ц

провадження № 61-12758св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Проценко Дмитро Юрійович,

стягувач - Акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2020 року у складі судді Макарова В. О. та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 липня 2020 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Крилової О. В., Кухаря С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д. В. стосовно затвердження звіту щодо визначення ринкової вартості квартири та передачі майна на торги.

В обґрунтування своєї скарги, з урахуванням уточнень, зазначала, що 24 лютого 2020 року нею отримано повідомлення щодо оцінки майна, в якому ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , визначена у розмірі 445 273,00 грн.

Заявниця переконувала, що вартість оцінки занижена, а процедура проведена з порушенням законодавства.

Так, суб`єкт оціночної діяльності не виїжджав на об`єкт оцінки, оцінювання відбулось виключно за зовнішнім фото житлового будинку, чим порушено приписи пункту 50 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна та майнових прав».

Крім цього, 03 березня 2020 року, під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, їй стало відомо, що в матеріалах виконавчого провадження відсутнє підтвердження про повідомлення боржника щодо відкриття виконавчого провадження, що робить неможливим проведення в подальшому будь-яких виконавчий дій. В описі відправлення відсутня печатка, підпис і прізвище працівника зв`язку.

05 березня 2020 року заявниця отримала простою поштою лист-повідомлення Державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), в якому вказується про реалізацію предмета іпотеки шляхом проведення електронних торгів. Передачу предмета іпотеки на торги ОСОБА_1 вважає неправомірною, у зв`язку з тим, що 15 серпня 2019 року державною виконавчою службою відкрито провадження, де стягувачем зазначено Концерн «МТМ», а боржником ОСОБА_1 .

Також зазначає, що Вознесенівським відділом державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (далі - Вознесенівський ВДВС м. Запоріжжя) 18 листопада 2019 року прийнято постанову про повернення виконавчого листа № 3335/1218/13-ц, де стягувач -Акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» (далі - АТ «Креді Агріколь Банк»), боржник - ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д. В. стосовно затвердження звіту щодо визначенню ринкової вартості квартири у виконавчому провадженні № 60839622 та передачу майна на торги неправомірними.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності тверджень заявниці щодо порушення законодавства під час проведення процедури оцінки та щодо того, що дії оцінювача під час складання звіту про оцінку майна якимось чином порушили права заявника, враховуючи, що до звіту про оцінку майна, з огляду на його правову природу, не можуть бути застосовані наслідки, пов`язані із скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не розповсюджується на квартиру ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки згідно з відповіддю юридичного відділу департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 16 лютого 2020 року, що міститься в матеріалах виконавчого провадження, у вказаному приміщенні відсутні зареєстровані особи, а отже, воно не використовується як місце постійного проживання заявника.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що постанова про відкриття виконавчого провадження надсилалась ОСОБА_1 рекомендованою кореспонденцією 10 грудня 2019 року, що підтверджується копією фіскального чеку ПАТ «Укрпошта» та списком згрупованих поштових відправлень (рекомендованих листів), а тому приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Проценко Д. В. виконав вимоги частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» щодо повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 07 липня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення, а ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2020 року -без змін.

Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погодилась з висновками суду першої інстанції та виходила із того, що доводи апеляційної скарги не суттєві і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У серпні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 липня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги ОСОБА_1 .

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не врахували доводи заявника про те, що вартість оцінки квартири АДРЕСА_1 , є заниженою та не відповідає ринковій; процедура оцінки проведена з порушенням законодавства, оскільки суб`єкт оціночної діяльності не виїжджав на об`єкт оцінювання, не проводив фотографування квартири;

- не звернули уваги на те, що матеріали справи не містять підтверджень повідомлення боржника ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження, що унеможливлює проведення приватним виконавцем подальших дій;

- проігнорували те, що список поштових відправлень як доказ повідомлення заявника про відкриття виконавчого провадження, не підписаний співробітником пошти і не завірений печаткою, а фіскальний чек відображає одержувачем кореспонденції ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 ;

- не надали правової оцінки відповідності постанови про відкриття виконавчого провадження вимогам законодавства, зокрема в частині відсутності у ній пункту щодо терміну і права боржника виконувати рішення добровільно;

- не обґрунтовано відхилили доводи заявника про те, що реалізація предмета іпотеки неможлива за наявності іншого стягувача;

- не звернули уваги на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , не може бути реалізована на торгах, з урахуванням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки ОСОБА_1 постійно проживає та зареєстрована за вказаною адресою.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не надходило.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 27 серпня 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 липня 2020 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2020 року (після усунення заявником недоліків касаційної скарги) поновлено представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2020 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 07 липня 2020 року; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підставі частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України); витребувано з Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя матеріали цивільної справи № 335/1218/13-ц; надано іншим учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу.

У грудні 2020 року матеріали справи № 335/1218/13-ц надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2021 року справу № 335/1218/13-ц призначено до судового розгляду колегією суддів у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 08 червня 2007 року між Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» (далі - ПАТ «Креді Агріколь Банк»), та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 498/700921. Згідно з умовами договору ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 44 200,00 дол. США, строком до 07 червня 2027 року, а остання зобов`язалась повернути кредит у повному обсязі, сплатити нараховані проценти, комісійну винагороду, можливі штрафні санкції, що визначені кредитним договором.

Для забезпечення виконання зобов`язань, передбачених вищезазначеним кредитним договором, 08 червня 2007 року укладено договір іпотеки № 50, згідно з яким предметом договору є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 35,6 кв. м, житловою площею 19,0 кв. м, що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2014 року у справі № 335/1218/13-ц позовні вимоги ПАТ «Креді Агріколь Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Креді Агріколь Банк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 458 806,27 грн, а також судові витрати, які складаються з витрат зі сплати державного мита у розмірі 1 700,00 грн та витрат пов`язаних з інформаційно-технічним забезпеченням розгляду справи, у розмірі 120,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 21 травня 2014 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2014 року залишено без змін.

04 травня 2018 року державним виконавцем Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 335/1218/13-ц, виданого 19 червня 2014 року.

20 березня 2019 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу згідно з пунктом 9 частиною першою статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 серпня 2019 року задоволено заяву Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя. Видано дублікат виконавчого листа № 335/1218/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Креді Агріколь Банк» суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 458 806,27 грн, а також судові витрати, які складаються з витрат зі сплати державного мита у розмірі 1 700,00 грн та витрат, пов`язаних з інформаційно-технічним забезпеченням розгляду справи, у розмірі 120,00 грн.

20 січня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Проценком Д. Ю. при примусовому виконанні виконавчого документа № 335/1218/13-ц винесено постанову про арешт майна боржника, а саме: однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

04 лютого 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Проценко Д. Ю. своєю постановою призначив суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання у виконавчому провадженні - ОСОБА_4 , якого зобов`язано надати письмовий звіт з експертної оцінки описаного та арештованого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 .

Зі звіту від 09 лютого 2020 року № 03-02-2020 про оцінку та визначення ринкової вартості житлової однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , вбачається, що вартість вищезазначеної квартири становить 445 273,00 грн без урахування податку на додану вартість.

17 лютого 2020 року приватний виконавець направив учасникам виконавчого провадження повідомлення про оцінку майна, в якому зазначив, що за вказаною ціною майно буде передано на реалізацію у встановленому чинним законодавством України порядку.

На виконання абзацу четвертого пункту 2 розділу VII Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, ДП «Сетам» повідомило учасникам виконавчого провадження відомості щодо реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронних торгів, зокрема: реєстраційний номер лота, відомості про предмет іпотеки, день та час проведення електронних торгів, початкову ціну продажу майна.

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 , зокрема, вказувала на те, що приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Проценком Д. Ю. під час реалізації її квартири АДРЕСА_1 , не було враховано, що боржник не має іншого житла, крім цієї квартири. При цьому квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, зокрема виходив із того, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не розповсюджується на квартиру ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 , оскільки згідно з відповіддю юридичного відділу департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 16 лютого 2020 року, що міститься в матеріалах виконавчого провадження, у вказаному приміщенні відсутні зареєстровані особи, а отже, воно не використовується як місце постійного проживання заявника.

Проте, із зазначеним висновком Верховний Суд повністю погодитись не може з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та їх нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За загальним правилом, при розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, законами України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», «Про державну виконавчу службу», «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140,0 кв. м для квартири та 250,0 кв. м для житлового будинку.

Мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті.

Згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частин першої, шостої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Разом з цим, згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Статтею 29 ЦК України та статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Із матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 35,6 кв. м, житловою площею 19,0 кв. м, є предметом договору іпотеки, яким забезпечено виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 08 червня 2007 року № 498/700921, валютою за яким є долар США.

Під час примусового рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2014 року у справі № 335/1218/13-ц приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Проценко Д. Ю. не встановив наявності у ОСОБА_1 будь-якого іншого майна чи коштів для виконання рішення суду або майна, яке було предметом іпотеки за невиконаним споживчим кредитом.

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_1 , що наявна в матеріалах справи, вбачається, що остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 53-54).

Аналогічна адреса зазначалась представником ОСОБА_1 протягом всього часу розгляду судами попередніх інстанцій скарги на дії приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д. Ю.

Указане у розумінні положень статті 29 ЦК України та статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» може свідчити про те, що вказана квартира є місцем постійного проживання скаржника ОСОБА_1 .

Суди першої та апеляційної інстанцій на вище вказане уваги не звернули, не надали належну оцінку аргументам ОСОБА_1 та її представника про наявність підстав для застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в розрізі вищевказаних обставин та фактів, та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що безпідставним є посилання судів попередніх інстанцій на відповідь юридичного відділу департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 16 лютого 2020 року про те, що зареєстровані особи за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні.

Оскільки, такий доказ фактично відсутній в матеріалах справи і датований раніше (16 лютого 2020 року) ніж наявна у копії паспорта ОСОБА_1 відмітка про місце її реєстрації (25 лютого 2020 року).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Таким чином, оскільки суди не з`ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідили та не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, то відповідно до статті 411 ЦПК України, керуючись принципом процесуальної економії, Верховний Суд дійшов висновку про скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду та передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно врахувати викладене, дослідити усі наявні у справі докази, розглянути заявлені позивачем вимоги відповідно до норм чинного законодавства України та ухвалити законне і справедливе судове рішення.

Щодо судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, із розподілу судових витрат.

Оскільки розгляд справи не закінчено, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 406, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 07 липня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко