ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5144/21 Справа № 211/1971/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 серпня 2017 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" (далі - ПАТ "УкрСиббанк") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 09 лютого 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого останній отримав кредит в іноземній валюті у розмірі 53 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,3% з терміном повернення не пізніше 08 лютого 2018 року.

Зазначали, що 01 червня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №5 до кредитного договору №0 від 09 лютого 2007 року, відповідно до якого суму кредиту було збільшено до 72 700 доларів США.

Вказували, що в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 09 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №0П/1, між банком та ОСОБА_4 договір поруки №0П/2, відповідно до умов яких поручителі зобов`язалися відповідати перед кредитором за невиконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідальність поручителя і боржників є солідарною.

Посилаючись на те, що позичальник ОСОБА_2 порушив взяті на себе зобов`язання, допустивши прострочення в погашенні суми кредиту і відсотків, просили суд ухвалити рішення, яким стягнути на свою користь солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 09 лютого 2007 року в розмірі 33 448 доларів США, заборгованість по сплаті пені у розмірі 23 059,74 грн, а також судові витрати.

Заочним рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 14 серпня 2017 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором про надання споживчого кредиту №0, укладеним 09 лютого 2007 року, по поверненню кредитних коштів та сплати процентів, що виникла станом на 20 березня 2015 року, у розмірі: кредитна заборгованість - 31 233,36 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 730 674,44 грн; заборгованість за процентами - 2 214,64 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 51 809,37 грн; а всього 33 448,00 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 20 березня 2015 року, становить 782 483,82 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором про надання споживчого кредиту №0, укладеним 09 лютого 2007 року по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредит, що виникла станом на 20 березня 2015 року у розмірі: пеня за прострочення сплати по кредиту - 20 083,78 грн; пеня за прострочення сплати процентів - 2 975,96 грн; а всього 23 059,74 грн.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило змінити рішення суду та виключити з його резолютивної частини вказівку на гривневий еквівалент суми заборгованості, що підлягає стягненню у валюті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, що стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, якщо саме вона надавалася за договором і банк просить стягнути суму у валюті. Зважаючи на те, що кредитні кошти надавалися в іноземній валюті та банк має індивідуальну ліцензію на здійснення валютних операцій, позивач вважає, що він має право на стягнення заборгованості у валюті кредиту, без зазначення гривневого еквіваленту заборгованості.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2018 року апеляційну скаргу позивача ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Заочне рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 14 серпня 2017 року в частині порядку стягнення заборгованості за кредитним договором змінено та викладено абзац другий та третій його резолютивної частини у наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_3 , та солідарно з ОСОБА_4 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором про надання споживчого кредиту №0, укладеним 09 лютого 2007 року, по поверненню кредитних коштів та сплати процентів, що виникла станом на 20 березня 2015 року, у розмірі: кредитна заборгованість - 31 233,36 доларів США; заборгованість за процентами - 2 214,64 доларів США; а всього 33 448 доларів США. Стягнути з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_3 , та солідарно з ОСОБА_4 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором про надання споживчого кредиту №0, укладеним 09 лютого 2007 року, по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредит, що виникла станом на 20 березня 2015 року у розмірі: пеня за прострочення сплати по кредиту - 20 083,78 грн; пеня за прострочення сплати процентів - 2 975,96 грн; а всього 23 059,74 грн». В іншій частині рішення суду залишено без змін.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить скасувати заочне рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 серпня 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2018 року в частині стягнення з нього грошових коштів на користь позивача та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до нього про стягнення заборгованості, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права. При цьому, відповідач ОСОБА_4 просить застосувати позовну давність до вимог в частині стягнення з нього грошових коштів.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що між позичальником ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено ряд додаткових угод до кредитного договору, внаслідок чого його відповідальність, як поручителя, збільшилася. Зазначав, що заборгованість позичальника ОСОБА_2 в частині погашення тіла кредиту та відсотків виникла ще з червня 2014 року, однак банк не звернувся протягом шестимісячного строку до суду з вимогою до ОСОБА_4 , як до поручителя, у зв`язку з чим він вважає, що банком пропущено позовну давність для звернення до суду з позовом та суд має відмовити в задоволенні позовних вимог з цих підстав. Зазнав, що його не було повідомлено про розгляд справи чим грубим чином порушено його право на судовий захист.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 залишено без задоволення. Заочне рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 серпня 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24 березня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року скасовано. Передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог,взявши до уваги позицію приведену у постанові від 24 березня 2021 року, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, у повній мірі зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалам справи, що 09 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, умовами якого визначено: згідно п.1.1 договору, банк зобов`язувався надати, а ОСОБА_2 прийняти та належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у розмірі 53 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 267 650,00 грн. та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених договором; згідно п.1.2.3. кредитного договору, позичальник зобов`язується повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, згідно додатку №1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 08 лютого 2018 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору; відповідно до п.1.3.1. цього договору, за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,3% річних.

01 червня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін №5 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 09 лютого 2007 року, відповідно до якого суму кредиту було збільшено до 72 700 доларів США.

Для забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 09 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №0П/1, а між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №0П/2, відповідно до умов яких поручителі зобов`язалися відповідати перед кредитором за невиконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

01 червня 2007 року між банком та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , з кожним окремо, було укладено договір про внесення змін до договору поруки №0П/1 та №0П/2 відповідно.

13 червня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» укладено додаткову угоду №3 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 09 лютого 2007 року, якою сторонами визначено, що з 13 червня 2013 року за використання кредитних коштів процентна ставка встановлюється у розмірі 12,3% річних, фактично підтвердивши розмір відсотків, погоджених на дату укладення договору, та домовились, що за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення, й таке нарахування починається з дати виникнення прострочення.

18 грудня 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до відповідачів з вимогою про дострокове виконання зобов`язань, яку вони залишили без відповіді та задоволення, і до теперішнього часу заборгованість не сплатили.

ОСОБА_2 порушив взяті на себе зобов`язання, допустивши прострочення в погашенні суми кредиту і відсотків, у зв`язку з чим, станом на 20 березня 2015 року, заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 09 лютого 2007 року по поверненню кредитних коштів та сплати процентів складає 33 448,00 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 20 березня 2015 року, становить 782 483,82 грн., з яких: кредитна заборгованість - 31 233,36 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 730 674 грн.44 коп.; заборгованість за процентами - 2 214,64 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 51 809,37 грн.

Крім того, заборгованість ОСОБА_2 по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредит, станом на 20 березня 2015 року, становить 23 059,74 грн., з яких: пеня за прострочення сплати по кредиту - 20 083,78 грн., пеня за прострочення сплати процентів - 2 975,96 грн. (а.с.29-43).

Задовольняючи позовні вимоги банку суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до відповідачів з вимогою про дострокове виконання зобов`язань, яку вони залишили без відповіді та задоволення, і заборгованість не сплатили. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, суд дійшов висновку про те, що відповідно до ст.554 ЦК України й умов укладених сторонами договорів у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручителі відповідають перед кредитором як солідарні боржники, та, оскільки банком підтверджено належними доказами (договір про надання кредиту, розрахунок заборгованості) розмір заборгованості, наявні правові підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачів в солідарному порядку.

Змінюючи рішення шляхом викладення другого та третього абзацу в іншій редакції, суд апеляційної інстанції постанову від 26 червня 2018 року мотивував тим, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_4 в своїй апеляційній скарзі зазначає про порушення норм процесуального права, які виразилися у неповідомленні його належним чином про розгляд даної справи.

Згідно з п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У зв`язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ч.2 ст.128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою.

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно ж ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; 2)день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3)день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4)день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу ОСОБА_4 судової повістки про призначення справи до розгляду, що не відповідає ч.5 ст.128 ЦПК України, згідно якої судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача без обов`язкового належного повідомлення його про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції, та постанова апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2018 року, на підставі п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення по справі по суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно положень ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Як передбачено ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець маж право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Право банку достроково вимагати погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування ним та інших платежів передбачено п.11.1. кредитного договору, яким визначено, що, відповідно до ст.ст.525,611 ЦК України, сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у п.п.2.3.,4.9.,5.3.,5.5., 5.6.,5.8.,5.10.,7.4.,9.2.,9.14. цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення Позичальником порушень умов договору протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

Зазначене у п.11.1. договору повідомлення (вимога) банку направляється листом (цінний з описом та повідомленням про вручення) або доставляється кур`єром на адресу позичальника, що вказана у розділі 12 цього договору (п.11.2.), тобто на адресу: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.11).

Отже, у випадку пред`явлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти та інші обумовлені договором платежі.

Згідно пункту 11 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270, в редакції, чинній станом на грудень 2014 року, поштові відправлення, залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення, поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю.

Згідно ж пункту 2 цих Правил, реєстроване поштове відправлення - поштове відправлення, яке приймається для пересилання з видачею розрахункового документа, пересилається з приписуванням до супровідних документів та вручається одержувачу під розписку; рекомендоване поштове відправлення - реєстрований лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок "M", які приймаються для пересилання без оцінки відправником вартості його вкладення.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з порушенням боржником ОСОБА_2 умов кредитного договору щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за його користування у встановлені договором строки, банк, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, та умов кредитного договору, використав право достроково вимагати стягнення з позичальника ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, пред`явивши 18 грудня 2014 року вимогу про повне дострокове повернення всієї суми кредиту і пов`язаних із ним платежів, яку було направлено рекомендованим листом з повідомленням, тобто з особистим врученням під підпис адресату, позичальнику ОСОБА_2 та поручителям ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (т.1 а.с.47-59).

Позичальник ОСОБА_2 повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту, яке було направлено на його адресу, визначену у п.15 договору, не отримав (т.1 а.с.60-62), що, згідно погоджених сторонами умов договору, є правовою підставою вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення Позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку.

Поручителі ж ОСОБА_3 і ОСОБА_4 отримали повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку особисто, що засвідчено їх підписами у зворотних поштових рекомендованих повідомленнях (т.1 а.с.63,64), однак залишили цю вимогу без реагування.

Таким чином, кредитор ПАТ «УкрСиббанк» змінив строк виконання основного зобов`язання, який вважається таким, що настав для позичальника ОСОБА_2 , що зумовило для нього виникнення обов`язку в цей строк повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти та інші платежі.

Забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом встановлення спеціальних способів, які стимулюють боржника до належної поведінки, гарантують виконання ним основного зобов`язання з урахуванням інтересів кредитора. Порядок забезпечення виконання зобов`язання у вигляді поруки врегульовано нормами ст.554, ст.559 ЦК України.

Так, згідно ст.554 ЦК України, у разі порушення божником зобов`язання, забезпеченого порукою, божник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, не пред`явить вимоги до поручителя.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності ч.4 ст.559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч.4 ст.559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення ч.4 ст.559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення ч.4 ст.559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців (або протягом строку встановленому у договорі поруки, тобто протягом одного року) від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов`язання має бути пред`явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому, навіть якщо в межах строку дії поруки була пред`явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Як вбачається з матеріалів справи, договір поруки №0П/2 від 09 лютого 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 , не містить строку дії поруки. Натомість у пункті 3.1. цього договору зазначено, що договір поруки діє до повного виконання зобов`язання за кредитним договором (т.1 а.с.261).

Оскільки, з договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (п.3.1.) про його дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, так як суперечить ч.1 ст.251 та ч.1 ст.252 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку, що порука припиняється після спливу шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

У кредитному договорі строк виконання основного зобов`язання чітко визначений - строком повного погашення кредиту є 08 лютого 2018 року.

Однак, пред`явивши 18 грудня 2014 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання й був зобов`язаний пред`явити позов до поручителя ОСОБА_4 протягом шести місяців з моменту спливу 32-денного строку після отримання позичальником вимоги про дострокове виконання зобов`язання або після спливу 41 календарного дня після дати відправлення цієї вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позов до боржника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_4 пред`явлено у квітні 2015 року, тобто в межах строку дії поруки і доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми випливає, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 10 вересня 2014 року у справі №6-70цс14 і від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1161цс15.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

З указаного вбачається, що у зобов`язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.

Згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов`язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни.

Таким чином, відповідно до частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки у разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому випадку звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.

Такі правові висновки щодо застосування статті 559 ЦК України наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №755/18438/16-ц (провадження №14-275цс19).

Відповідно до умов підпункту 1.3.1 кредитного договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів з дати видачі кредиту процентна ставка встановлена в розмірі 12,3% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов пункту 9.2 цього договору.

Сторони домовились, що за умовами договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом в разі настання будь-якої із обставин, передбачених частиною 1 пункту 9.2 договору.

За змістом пункту 9.2 кредитного договору відповідно до вимог статті 651 ЦК України протягом дії цього договору банк відповідно до умов підпункту 1.3.1 договору може змінити розмір процентної ставки у сторону збільшення у разі настання певних обставин, у тому числі, порушення позичальником кредитної дисципліни (тобто, неналежного виконання умов цього договору та/або умов договорів, за якими надано забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором).

У разі порушення позичальником кредитної дисципліни банк не пізніше ніж за 14 календарних днів до дня зміни розміру процентної ставки в сторону збільшення повідомляє позичальника про встановлення нової процентної ставки із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки, шляхом направлення поштою відповідного рекомендованого листа за адресою позичальника, що зазначена у розділі 12 цього договору, або за іншою адресою, яку позичальник письмово повідомив банку при зміні адреси; такий новий розмір процентної ставки за цим договором починає застосовуватись з дати, що буде зазначена у повідомленні банку до позичальника, без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього договору.

У разі незгоди із встановлюваним згідно з умовами цього пункту договору новим розміром процентної ставки, позичальник у строк не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати початку дії нової ставки, зазначеної у повідомленні банку, зобов`язується надати на зазначену у договорі адресу банку письмове повідомлення (відповідь) про свою незгоду із такою новою ставкою. У випадку отримання банком в порядку та терміни, визначені цим пунктом договору, такого письмового повідомлення (відповіді) від позичальника, банк набуває право вимоги дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів у порядку, встановленому розділом 11 цього договору.

Саме з такими умовами кредитного договору поручитель ОСОБА_4 був ознайомлений, підписавши 09 лютого 2007 року договір поруки, а 01 червня 2007 року - додаткову угоду до договору поруки (т.1 а.с.26-28), з огляду на що доводи його апеляційної скарги у наведеній частині є необґрунтованими та колегією суддів відхиляються.

Таким чином, умови кредитного договору передбачають нарахування та сплату щомісячних процентів, тобто розміру процентної ставки за користування кредитом у разі, коли терміни внесення платежів не порушено; та підвищених процентів - розміру підвищеної процентної ставки за користування кредитом у разі порушення строків погашення кредиту. При цьому у разі дотримання графіку внесення платежів процентна ставка як плата за користування кредитними коштами залишається у погодженому сторонами розмірі.

Тобто, нарахування підвищеної процентної ставки не є збільшенням розміру плати за користування кредитом, яка призводить до збільшення обсягу відповідальності поручителя, оскільки є мірою відповідальності за прострочення виконання кредитного зобов`язання.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що між позичальником ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено ряд додаткових угод до кредитного договору, внаслідок чого відповідальність ОСОБА_4 , як поручителя, збільшилася, тоді як відповідно до п.2.1. договору поруки, кредитор не вправі змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Під «згодою поручителя» сторони розуміють візування поручителем змін до Основного договору (шляхом проставлення підпису уповноваженої особи або печатки поручителя, якщо останній є юридичною особою), або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення Поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін, однак незважаючи на такі умови договору поруки, банківська установа неодноразово вносила зміни до кредитного договору, без внесення відповідних змін до договору поруки та без погодження з поручителем.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 13 червня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено додаткову угоду №3 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 09 лютого 2007 року, якою сторонами визначено, що з 13 червня 2013 року за використання кредитних коштів процентна ставка встановлюється у розмірі 12,3% річних, фактично підтвердивши розмір відсотків погоджених на дату укладення договору, та домовились, що за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення, й таке нарахування починається з дати виникнення прострочення (т.1 а.с.18).

Тобто, сторони договору про надання споживчого кредиту №0 від 09 лютого 2007 року, у порядку визначеному підпунктом 1.3.1 цього договору, переглянули розмір відсоткової ставки та дійшли згоди щодо нарахування підвищеної процентної ставки без попереднього письмового повідомлення позичальника, що жодним чином не вплинуло на обсяг відповідальності поручителів за цим договором.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що зобов`язання за договорами забезпечення кредиту (поруки) не припинилися на підставі частини першої статті 559 ЦК України, й суд першої інстанції правомірно поклав на поручителя ОСОБА_4 солідарну відповідальність із боржником за кредитним договором.

Суд першої інстанції дійшов висновку про солідарне стягнення з боржника та двох поручителів виниклої заборгованості, втім лише у випадку укладення одного договору декількома поручителями (спільна порука) поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою.

Колегія суддів звертає увагу на те, що законом не заборонено укладення кількох договорів поруки на виконання того самого зобов`язання та в цьому випадку ч.3 ст.554 ЦК України застосована бути не може. Поручителі не несуть у такому разі солідарної відповідальності між собою, оскільки не можна вважати поруку їхньою спільною. За таких обставин кредитор має право пред`явити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору, але поручитель, що виконав зобов`язання, не може висунути вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 ст.5 цього Декрету.

У зв`язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року по справі №6-190цс15 і має бути взята до уваги при вирішенні даного спору.

Відповідно до п.2.3. Положення по порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів на ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджено Постановою Правління НБУ №275 від 17 липня 2001 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 року за №730/5921), яке було чинним на час укладання сторонами договору, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторгівельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюється в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставах укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

З банківської ліцензії №75 від 24 грудня 2001 року та дозволу Національного Банку України №75-2 від 24 грудня 2001 року, виданого Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» вбачається, що АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УКрСиббанк», має право здійснювати операції визначені п.п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції на час видачі зазначеного дозволу) з додатком, тобто банку надано дозвіл на проведення операцій з валютними цінностями (а.с.70-73), предметом договору між сторонами були суми в іноземній валюті, а тому колегія суддів дійшла висновку, що надання відповідачем кредиту в іноземній валюті не суперечить діючому законодавству.

За такого, наявні підстави для стягнення заборгованості з відповідачів за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки саме вона надавалась за договором, і позивач просить стягнути суму у валюті, а тому суд першої інстанції помилково визначив еквівалент розміру заборгованості за договором (за кредитом та процентами) у гривні.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 серпня 2017 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 26 червня 2018 року з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог банку.

Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи результат розгляду даної справи, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий заявлених та задоволених позовних вимог по 2 557,66 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 серпня 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" () заборгованість за кредитним договором №0 від 09 лютого 2007 року, станом на 20 березня 2015 року, у загальному розмірі 33 448 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 31 233,36 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 2 214,64 долари США; та заборгованість по сплаті пені у загальному розмірі 23 059,74 грн., яка складається з пені за прострочення сплати кредиту у розмірі 20 083,78 грн. та пені за прострочення сплати процентів у розмірі 2 975,96 грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" () заборгованість за кредитним договором №0 від 09 лютого 2007 року, станом на 20 березня 2015 року, у загальному розмірі 33 448 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 31 233,36 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 2 214,64 долари США; та заборгованість по сплаті пені у загальному розмірі 23 059,74 грн., яка складається з пені за прострочення сплати кредиту у розмірі 20 083,78 грн. та пені за прострочення сплати процентів у розмірі 2 975,96 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" судові витрати у розмірі по 2 557,66 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.