Ухвала

15 червня 2021 року

м. Київ

справа № 732/144/20

провадження № 61-6651ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городянського районного суду Чернігівської області від 23 липня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства «Городянська міська лікарня» Городянської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Городянська профспілка працівників охорони здоров`я, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

20 квітня 2021 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на зазначені судові рішення.

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху з підстав невідповідності касаційної скарги вимогам статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Зокрема, встановлено, що на порушення пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України заявниця у касаційній скарзі не вказала підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав), а також не сплатила судовий збір.

Верховний Суд констатував, що на порушення норм процесуального права, обґрунтовуючи неправильне застосування судами норм матеріального права при вирішенні спору по суті заявлених вимог та наводячи приклади судової практики заявниця не конкретизувала правові підстави касаційного оскарження рішення апеляційного суду, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює вирішення питання про відкриття касаційного провадження.

Заявниці запропоновано подати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі, із зазначенням підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України.

Для усунення зазначених вище недоліків щодо змісту касаційної скарги та для сплати судового збору заявниці надано десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали, а також попереджено про наслідки невиконання ухвали.

Як убачається з матеріалів касаційного провадження копію ухвали Верховного Суду від 29 квітня 2021 року надіслано заявниці на вказану в касаційній скарзі адресу засобами поштового зв`язку та вручено 20 травня 2021 року. Строк виконання ухвали сплив 31 травня 2021 року.

29 травня 2021 року на виконання ухвали про залишення касаційної скарги без руху заявниця надіслала уточнену касаційну та сплатила судовий збір.

Проте заявниця не повністю виконала вимоги ухвали про залишення касаційної скарги без руху щодо необхідності зазначення підстав касаційного оскарження судових рішень.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

В уточненій касаційній скарзі заявниця, зазначає, що оскаржує судові рішення з підстав передбачених пунктом 1 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України, посилається на недослідження зібраних у справі доказів та встановлення обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Такі правові підстави касаційного оскарження передбачені пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України та пунктами 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Проте зміст уточненої касаційної скарги не є зрозумілим та чітким для висновку як про правові так і фактичні підстави касаційного оскарження постанови апеляційного суду.

Зокрема, посилаючись на недослідження судом апеляційної інстанції доказів, заявниця не зазначила яких доказів це стосується та не зробила висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Зазначаючи про встановлення обставин справи, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, заявниця не обґрунтувала цю підставу касаційного оскарження, не конкретизувала на яких саме недопустимих доказах встановлені обставини справи.

Таким чином, ухвала Верховного Суду від 29 квітня 2021 року про залишення касаційної скарги без руху в повному обсязі не виконана, касаційна скарга не відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, що перешкоджає суду вирішити питання про відкриття касаційного провадження.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Отже, зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.

Тому касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає визнанню неподаною та поверненню заявнику.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городянського районного суду Чернігівської області від 23 липня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 березня 2021 року вважати неподаною та повернути заявниці.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Яремко