Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

№ 610/1516/20

№ 2/610/268/2021

26.02.2021 року

Балаклійський районний суд Харківської області -

головуючий: Стригуненко В.М.

за участі

позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_1 ,

секретаря: Паточки А.М.,

розглянувши у місті Балаклія Харківської області у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач просить визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує про те, що він є власником житлового будинку, а відповідач ОСОБА_1 , який є його сином, зареєстрований за вказаною адресою, але фактично у будинку не проживає з середини 2017р., бо в той час виїхав до Російської Федерації на заробітки. Його теперішнє фактичне місце проживання та засоби зв`язку позивачу не відомі, оскільки він з ним не спілкується кілька років. З моменту добровільного виселення з будинку відповідач в ньому не проживає та ніяких витрат по утриманню житла, в тому числі по оплаті комунальних послуг не несе. Тобто, вбачається, що відповідач ніяких намірів проживати та утримувати належний йому житловий будинок не має. Реєстрація відповідача в будинку позивача порушує його права, як власника будинку, житлові права, ускладнює його життя, негативно впливає на його бюджет, оскільки він не може оформити належним чином субсидію по оплаті житлово-комунальних послуг.

31.08.2020р. вказаний позов було задоволено за заочним рішенням Балаклійського районного суду Харківської області, яке за ухвалою від 11.01.2021р. було скасовано та призначено справу до судового розгляду.

26.01.2021р. відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позивач є його батьком, з яким на даний час у нього склалися неприязні стосунки, тому він вимушений ночувати у інших осіб, оскільки в будинок за місцем його реєстрації його не пускає позивач. До цього проживав у спірному будинку з 12 років, іншого житла не має. Зазначив, що єдиним доказом, яким позивач обґрунтовує свої вимоги, є акт від 01.07.2020р. про його не проживання в будинку за місцем реєстрації з 2017р., однак під час судового засідання 11.01.2021р. було встановлено, що позивач вигнав його з будинку 01.01.2018р. До того ж, 01.07.2020р., в день складання вищевказаного акту, протягом дня він знаходився на роботі в смт. Андріївка, відповідно не міг знаходитися у спірному будинку. Крім того, в акті не зазначено, на якій підставі зроблено висновок про його відсутність за вказаною адресою з 2017р. Свідки, зазначені в акті, підтримують дружні стосунки з позивачем, є сусідами. Отже, вважає акт неналежним доказом його не проживання в будинку. Вказує на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази його відсутності у вказаному житлі без поважних причин понад один рік, в тому числі і 01.07.2020р., коли він знаходився на роботі. Позивач також не довів, яким чином позивач чинить йому перешкоди у користуванні ним своєю власністю (а.с. 69-72).

В суді позивач просив задовольнити його позовну заяву з викладених у ній підстав. Пояснив, що звернувся до суду з даним позовом, оскільки відповідач добровільно не захотів зніматися з реєстрації у його будинку. Погрожував матері, бабусі, які там проживають. Крайній раз відповідач був у будинку 01.01.2018р., хоча до того вже не проживав там. В цей день прийшов, нахамив обом батькам, тому він сказав йому іти звідси, він і пішов. З того часу не з`являвся, комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні, догляді за будинком не приймає. Можливо в будинку і залишились якісь незначні речі відповідача. Його реєстрація в будинку перешкоджає йому отримати субсидію. Вказав, що позивач без поважних причин не проживає в будинку за зареєстрованою адресою з літа 2017р. Це його особисте рішення, ніхто йому перешкод у проживанні не чинив та не чинить, з житла не виганяв, з цього приводу ніхто нікуди не звертався, посварились, але ж таке буває в родині. Підтвердив, що свідки в акті є його сусідами.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення. Підтвердив, що в спірному будинку дійсно не проживає з початку 2017р., бо його вигнали, а саме батько, який склав його речі та сказав їх забирати, після того не може туди знову прийти. При цьому, він знаходився в м. Балаклія. Можливо якісь його речі і залишились у будинку, одна основні він забрав. З того часу комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні будинку не приймає. 01.01.2018р. прийшов до батька додому поговорити, але той його випровадив з дому. Зазначив, що до суду з позовом про вселення не звертався, до правоохоронних органів заяв про перешкоджання користуватись житлом, погрози тощо не подавав. Разом з тим, збирається проживати в будинку, якщо суд дозволить. Вказав, що в день складання акту 01.07.2020р. був на роботі. Його трудовою книжкою підтверджується перебування його в м. Балаклія, а не як вказано у позові.

Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини.

Належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами.

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК).

Позивач ОСОБА_1 , згідно договору міни від 26.11.1997 року, є власником житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Відповідач по справ є сином позивача.

Як вбачається з копії будинкової книги, копії паспорта відповідача та відповіді відділу з питань реєстрації місця проживання апарату виконавчого комітету Балаклійської міської ради Харківської області, відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 14.03.2003р., як член сім'ї(а.с. 6, 9, 11, 14).

Ці обставини сторонами не заперечувались.

Згідно до акту обстеження від 01.07.2020р. відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1, за зареєстрованою адресою місця проживання: АДРЕСА_1 , не проживає з 2017р., при обстеженні будинку його самого та його речей виявлено не було, що підтверджено свідками: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 10).

В суді свідок ОСОБА_2 , яка є сусідкою позивача (проживає в будинку АДРЕСА_2 по цій вулиці навпроти будинку позивача) пояснила, що їй відомо, що син позивача їздив на заробітки в м. Москву, вже років п`ять його не бачила. Підтвердила, що була присутня при складанні акту, в якому правильно вказано, що відповідач не проживає в будинку з 2017р., причини його не проживання їй невідомі, оскільки з ними тісно не спілкується.

Свідок ОСОБА_3 , який є сусідом позивача (проживає в будинку АДРЕСА_3 по цій вулиці) в суді пояснив, що відповідач не проживає в будинку десь три роки, може більше, причини його не проживання йому невідомі, не чув, щоб відповідача виганяли з будинку, перешкоджали там проживати. Підтвердив складання акту в його присутності.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Суд, захищаючи права власності позивача, усуває перешкоди у користуванні цією власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено свідками в судовому засіданні, відповідач не проживає у спірному будинку з 2017р., що не заперечувалось й самим відповідачем в судовому засіданні. Тому його посилання на акт, як не неналежний доказ його не проживання в будинку, не має правового значення.

Відповідач також посилався на перебування його на роботі в день складання акту про його не проживання у будинку, що підтвердив довідкою з місця роботи, в якій зазначено, що він дійсно працював в денну зміну 01.07.2020р. з 08.00год. до 20.00год., (а.с. 76) та про його проживання в м. Балаклія Харківської області з 2017р., що підтвердив трудовою книжкою (а.с. 77-86).

Однак ці відомості не спростовують визнаний самим відповідачем факт його не проживання за зареєстрованою адресою з 2017р. та не впливають на предмет доказування.

А зі слів самого відповідача 01.01.2018р. він прийшов до батька додому лише поговорити, а не з метою вселитися у будинок та там проживати.

Відповідач вважає, що не проживає в будинку з поважних причин, оскільки з батьком у нього склалися неприязні відносини та під час однієї із сварок той вигнав його з дому, тому він не може з того часу там проживати. Факт виникнення конфліктної ситуації з сином визнає і сам позивач, внаслідок його винної поведінки, однак вважає, що таке буває в родині. При цьому заперечує перешкоджання сину проживати у будинку будь-яким чином.

Те, що між сторонами час від часу виникають конфліктні ситуації ще не свідчить про неможливість проживати відповідача у спірному будинку, користуватись ним.

Матеріали справи не містять, а відповідачем не доведено, що неприязні відносини з батьком носили такий характер, який би перешкоджав йому проживати у будинку, не доведено, що сварки були настільки серйозними, а не просто виникали на звичайному родинному рівні, що не дозволяло б відповідачу проживати з позивачем в одному будинку. Не доведено, що позивач чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенняміншим чином (змінив замки, забрав ключі тощо).

Натомість відповідач добровільно, свідомо там не проживає, не вчиняючи при цьому ніяких дій, які б свідчили про його бажання там дійсно проживати (позову про вселення за весь цей час не подавав, до компетентних органів з приводу перешкоджання позивачем йому там проживати не звертався, жодного разу не намагався вселитись у спірний будинок). Лише його заперечення проти позову не свідчить про зацікавленість у вказаному житлі.

Водночас, реєстрація відповідача в будинку, який не несе ніяких витрат по його утриманню, не сплачує комунальних послуг, що визнав сам відповідач, позбавляє позивача можливості оформити належним чином субсидію по оплаті житлово-комунальних послуг, що негативно впливає на його фінансове становище.

Посилання відповідача на те, що він не має іншого житла для проживання не мають правого значення для цієї справи, оскільки закон пов`язує збереження права користування житлом з поважними причинами не проживання в ньому.

Крім того, як зазначив сам відповідач, він на даний час проживає в м. Балаклія Харківської області за іншою адресою, а не за адресою реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд виходить з принципів судочинства про змагальність судового процесу та ухвалення рішення судом лише на підставі доказів, наданих сторонами.

Разом з тим, відповідач не надав жодного достовірного доказу, який би давав підстави вважати що втрата ним правового зв`язку з будинком пов`язана реально з поважними причинами та він дійсно не втратив зацікавленість у спірному будинку.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 без поважних причин не проживає у зазначеному будинку понад один рік, втратив зв`язок і зацікавленість до вказаного житла, а тому за правилами ч. 2 ст. 405 ЦК України втрачає право на користування цим житлом.

Внаслідок задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 279 ЦПК України,

у х в а л и в:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

3.Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) 840,80 гривень судового збору.

4.Дата складання повного судового рішення 3 березня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Балаклійський районний суд Харківської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_5 , рнокпп НОМЕР_2 .

Головуючий В.М. Стригуненко