Справа №430/1884/21
Провадження №2/430/385/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року смт. Станиця Луганська

Станично-Луганський районний суд Луганської області у складі: головуючого судді Дьоміної О.П., за участю секретаря судового засідання Золкіної А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Станиця Луганська Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позивачі посилалися на те, що вони є власниками житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право приватної власності від 24.08.1989 року. В зазначеному будинку зареєстрований син позивачів ОСОБА_3 . Де фактично мешкає відповідач на теперішній час позивачі не знають. На даний час позивачі є власниками вказаного будинку з усіма правами, передбаченими Цивільним Кодексом України. Позивачі зазначають, що на протязі більше ніж 20 років відповідач зареєстрований в належному позивачам будинку, але фактично не проживає. Вказана обставина підтверджується довідкою про склад сім`ї №180 від 26.07.2021 року, виданою Щастинською міською військово-цивільною адміністрацією ІЦастинського району Луганської області та актом про не проживання особи за місцем реєстрації №181 від 26.07.2021 року. Крім того, відповідач на протязі знаходження на реєстраційному обліку в належному позивачам будинку оплату комунальних послуг не здійснює, не приймає участь в ремонті та утриманні житла. Також, позивачі звертають увагу, що жодних договорів оренди з відповідачем не укладали. Позивачі просять визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком з тих підстав, що перебування відповідача на реєстраційному обліку створює перешкоди у володінні майном.

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Позивачі направили до суду заяву, в якій просили суд розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Враховуючи, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, відзивів не подавав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 23.08.1989 року, посвідченого головою виконкому Станично-Луганської районної ради народних депутатів Степановим С.С., ОСОБА_1 , ОСОБА_2 належить будинок АДРЕСА_1 .

Згідно листа начальника КП «Станично-Луганське БТІ» від 13.09.2021 року за №148 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_1 (1/2), ОСОБА_2 (1/2).

В зазначеному будинку зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується довідкою №180 від 26.07.2021 року, виданою головним спеціалістом відділу СЗН Щастинської міської ВЦА О.П. Тріщенко, однак відповідач фактично там не проживає з квітня 2000 року, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації, складеним 26.07.2021 року за №181 головним спеціалістом відділу СЗН Щастинської міської ВЦА О. Тріщенко та підписаним сусідами: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачами свого права користування житловим приміщенням.

Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу.

Відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає понад рік, житловим будинком не користується, житлово-комунальні послуги та витрати на його утримання не сплачує, домовленості з позивачами про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої його реєстрації у житловому будинку позивачів наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним житловим будинком.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивачі, звертаючись до суду з позовом, не заявляли вимог про стягнення з відповідача на їх користь судового збору, а тому вважає судові витрати залишити за рахунок позивачів.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 4, 10-12, 76-80, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Луганського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.П. Дьоміна