ПОСТАНОВА

Іменем України

16 грудня 2021 року м. Кропивницький

справа № 403/455/20

провадження № 22-ц/4809/1544/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л.М., Карпенка О.Л.,

за участю секретаря судового засідання Завітневич О.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 24 червня 2021 року у складі судді Атаманової С.Ю.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по виплаті орендної плати, розірвання договору оренди земельної ділянки та зобов`язання передати земельну ділянку.

В обґрунтування позову зазначав, що він є власником земельної ділянки кадастровий номер :02:000:0238 загальною площею 6,37 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Брусівської сільської ради Устинівського району Кіровоградської області.

В 2010 році між ним та ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки строком на 49 років, який зареєстровано у відділі Держкомзему в Устинівському районі 16.06.2011. Відповідно до умов договору орендна плата має виплачуватись в розмірі 3% від нормативно-грошової оцінки землі з урахуванням індексації та вноситись в період з 01 вересня того року, за який здійснюється оплата по 25 лютого наступного року. На час укладення договору оренди, нормативно-грошова оцінка земельної ділянки становила 63 797,00 грн., а станом на 15.12.2020, з урахуванням коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки земель 192 440,18 грн.

Пунктом 14 Договору сторони передбачили, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені договором, справляється пеня у розмірі 0,3 % несплаченої суми за кожен день прострочення.

Зазначав, що відповідач з моменту укладення договору оренди не виконує свої зобов`язання передбачені договором та не сплачує йому орендну плату у визначені договором час та розмірі, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість за вказаним договором.

Посилаючись на зазначені обставини, просив: стягнути з відповідача заборгованість по виплаті орендної плати за 2017-2019 роки в сумі 37807,15 грн., з яких 17319,63 грн. - основний борг, 17978,16 грн. пеня, 957,11 грн. - 3% річних та 1552,25 грн. втрати від інфляції; розірвати договір оренди земельної ділянки та зобов`язати відповідача передати йому земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 24 червня 2021 року позов задоволено частково.

Розірвано договір оренди земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки площею 6,37 га з кадастровим номером :02:000:0238, зареєстрований 16 червня 2011 року у відділі Держкомзему у Устинівському районі за №00135, право оренди за яким було зареєстроване 25 березня 2015 року.

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6.3683 га з кадастровим номером: :02:000:0238.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в загальному розмірі 26750 грн. 80 коп., з яких: заборгованість по орендній платі за договором оренди земельної ділянки - 17319 грн. 63 коп.; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання зі сплати орендної плати - 5334 грн. 56 коп.; 3% річних - 1210 грн. 00 коп. та інфляційні втрати - 2886 грн. 61 коп.

В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено. Вирішено питання розподыл судових витрат.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Вказувала, що не погоджується з висновками суду в частині задоволених позов вимогах та вважає, що вказане рішення суду є незаконним і необґрунтованим.

Зокрема зазначала, що на час укладення договору оренди землі визначено, що розмір орендної плати за один рік користування земельною ділянкою становить 1913,91 грн. За розрахунками наведеними позивачем у позові, з розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2017-2019 роки, вбачається, що за вказаний період річний розмір орендної плати складає в сумі 5772,93 грн, що не відповідає умовам договору.

Вказувала, що доводи позивача про отримання від неї в борг коштів в 2008 році в сумі 25000 грн. не заслуговують на увагу та спростовується рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 10.03.2021, у справі №403/396/20, яким було встановлено інші обставини і надана їм вірна юридична оцінка, а саме встановлено, що 17.09.2008 між нею і позивачем був укладений і нотаріально посвідчений договір безпроцентної позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав від неї кошти в сумі 50000 грн. на строк до 17.09.2018.

В зв`язку з неповерненням позивачем вищевказаної суми боргу, він за вищевказаним рішенням суду був стягнутий в повному обсязі з урахування наслідків передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Також, зазначала, що відповідно до власноручно написаної розписки ОСОБА_1 від 04.05.2019 вбачається, що останній у присутності свідка отримав від неї кошти в сумі 25000 грн. Претензій не має.

Пыдкреслювала, що в судовому засіданні позивач підтвердив отримання цих коштів у вказаний час в сумі 25000 грн., як компенсацію за успадковану нею земельну ділянку, після смерті його матері. Проте вважає, що вказані доводи позивача не заслуговують на увагу, оскільки земельну ділянку після смерті матері позивача вона успадкувала за заповітом, а тому не повинна була нікому щось компенсувати.

Звертала увагу, що під час розгляду справи №403/396/20, яка розглядалась в Устинівському районному суді за її позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, останній повідомив суд, що отримав від неї кошти в сумі 25000 грн., як орендну плату за користування земельною ділянкою, тобто сам пояснив призначення отриманих коштів.

Вважає, що отримання позивачем від неї орендної плати в сумі 50000 грн. за користування вищевказаною земельною ділянкою без визначення конкретного періоду такої виплати, свідчить про виконання нею умов договору і проведення такої оплати на перед з розрахунків, які були на час укладення договору оренди землі, а тому вказані обставини свідчать про виплату орендної плати більше як за 20 років користування вищевказаною земельною ділянкою, в зв`язку з цим відсутня обов`язкова ознака, як систематичне порушення умов договору, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Також зауважила, що стягнуті з неї судові витрати на правничу допомоги на користь позивача, є неспівмірними із складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та значенням справи для сторони, а тому не підлягають задоволенню та підлягають зменшенню.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Вважає рішення суду законним й обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Ззазначав, що позивач пояснював суду, що в 2008 році отримав від відповідача в борг кошти в сумі 25000,00 грн. та передав останній в користування земельну ділянку. Позивач вважав, що позика буде вираховуватися з орендної плати за земельну ділянку, проте 30 жовтня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. Під час розгляду справи з`ясувалося, що договір позики укладений не на 25000,00 грн., а на 50000,00 грн. Рішенням суду в зазначеній справі, було задоволено позов ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Після звернення відповідача до суду, з вищевказаним позовом (про стягнення заборгованості за договором позики) ОСОБА_1 стало зрозуміло, що позичені кошти не вираховувались з орендної плати, а тому орендна плата за весь час, з моменту укладення договору оренди землі не сплачувалась. Після цього позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Звертав увагу, що розписка від 04.05.2019, яку відповідач надає на підтвердження виплати орендної плати, не є належним доказом у справі, оскільки не містить будь-яких посилань на те, що отримані кошти є орендною платою за користування земельної ділянки, що належить позивачу.

Крім того, у справі № 403/456/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по виплаті орендної плати розірвання договору оренди земельної ділянки та зобов`язання передати земельну ділянку, ОСОБА_2 стверджує, що згідно розписки від 04.05.2019 ОСОБА_1 отримав кошти в сумі 25000,00 грн. як орендну плату за договором оренди земельної ділянки укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Також зауважив, що рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 15.04.2021 у справі № 403/396/20, на яке посилається відповідач, вся сума позики була стягнута на її користь. Тому доводи відповідача про 50000,00 грн. виплаченої наперед орендної плати є безпідставними.

Вважає, що оскільки відповідач взагалі не виплачувала орендної плати позивачу за оренду земельної ділянки, то суд прийняв законне та обґрунтоване рішення про розірвання договору оренди землі та стягнення орендної плати.

Судом першої інстанції встановлено такі обставини

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір оренди земельної ділянки був зареєстрований 16.06.2011 року у відділі Держкомзему у Устинівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №00135 (а.с.13 зворот).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, 25.03.2015 року на підставі договору оренди землі б/н, виданого 16.06.2011 року була проведена державна реєстрація іншого речового права - права оренди земельної ділянки площею 6.3683 га, кадастровий номер: :02:000:0238 за номером запису: 9192426. Суб`єктом іншого речового права зазначена відповідач по справі ОСОБА_2 (а.с.14).

Відповідно до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, сформованого 15.12.2020 року державним кадастровим реєстратором відділу в Устинівському районі ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області, нормативна грошова оцінка належної позивачу земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6.3683 га (кадастровий номер: :02:000:0238) при застосованому коефіцієнті індексації нормативної грошової оцінки 1 становить 192440,18 грн. (а.с.15).

Відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру Держгеокадастру від 03.01.2020 року №6-28-0.22-38/2-20 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель за 2019 рік», що є публічно доступним доказом, оскільки викладена в ньому інформація розміщена у вільному доступі на офіційних сайтах територіальних управлінь даного державного органу, значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за 2019 рік становить 1,0. Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки для сільськогосподарських угідь (рілля, перелоги, сіножаті, пасовища, багаторічні насадження) становить за 2017 рік - 1,0, за 2018 рік - 1,0 (а.с.116-120).

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків Державної фіскальної служби України про суми виплачених позивачу доходів за період з 1-го по 4-ий квартал 2017 року ним отримувався дохід виключно у виді заробітної плати, а за період з 1-го кварталу 2018 року по 4-ий квартал 2019 року, позивачем ОСОБА_1 доходи не отримувались (а.с.41).

Зі змісту письмової розписки, датованої 04.05.2019 року, яка була надана відповідачем ОСОБА_2 на підтвердження виконання нею умов укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки щодо сплати позивачу орендної плати, вбачається обставина отримання позивачем ОСОБА_1 від відповідача коштів в сумі 25000,00 грн. (запис суми здійснений прописом) та відсутність у нього претензій (а.с.58).

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості з виплати орендної плати за 2017 рік сума заборгованості з орендної плати складає 5773,21 грн., пеня - 6321,80 грн., 3% річних - 492,08 грн., втрати від інфляції - 927,08 грн. (а.с.16-17).

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості з виплати орендної плати за 2018 рік сума заборгованості з орендної плати складає 5773,21 грн., пеня - 6321,80 грн., 3% річних - 318,88 грн., втрати від інфляції - 384,98 грн. (а.с.17).

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості з виплати орендної плати за 2019 рік сума заборгованості з орендної плати складає 5773,21 грн., пеня - 5334,56 грн., 3% річних - 146,15 грн., втрати від інфляції - 240,19 грн. (а.с.17-18).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Сторони, будучи належним повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення відповідає повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , з урахуванням меж заявлених позовних вимог, не було надано суду доказів того, що нею як орендарем вчинялися дії щодо належного виконання укладеного з ОСОБА_1 договору оренди земельної ділянки в частині виплати йому орендної плати за 2017-2019 роки. Суд встановив, що має місце систематичість (два та більше разів) несплати відповідачем орендної плати позивачу у розмірі та в межах строку, передбачених договором оренди землі, що є істотним порушенням його умов, а тому наявні правові підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовим позиціям Верховного Суду щодо правозастосування у подібних правовідносинах.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та другої статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Статтею 2 Закону України «Про оренду землі» (зараз і надалі у редакції, чинній на момент укладання договору) передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Згідно з положеннями статей 21, 22 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється, як правило, у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральній формі. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи.

Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» визначено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Разом з тим згідно із частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17 (провадження № 12-201гс18) міститься висновок, що: «враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України. Відповідна правова позиція була викладена Верховним Судом України також у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1449цс17 і підстав для відступу від неї, як і від висновку у справі № 910/16306/13, Велика Палата Верховного Суду не вбачає. Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) зазначено, що: «у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться». Тлумачення пункту д) частини першої статті 141 ЗК України, частини другої статті 651 ЦК України свідчить, що «несплата орендної плати» охоплює випадки як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому, ніж визначеному договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо).

Також подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25 травня 2020 року у справі № 475/793/17.

Аналіз вищевикладеного дає підстави дійти висновку, що вказані норми закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної ( два і більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором оренди, як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що його земельна ділянка використовується іншою особою.

При цьому, неналежне виконання умов договору, а саме виконання обов`язків по сплаті орендної плати з порушенням строків передбачених умовами договору також є порушення умов договору оренди землі, яке дає право орендодавцю вимагати розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена у подальшому заборгованість, оскільки згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 допускалась несплата орендної плати у передбачені договором оренди строки та розмірі протягом всього періоду користування землею, як орендарем, однак, з урахуванням загального строку позовної давності, була визначена позивачем за 2017, 2018 та 2019 роки, тобто за останні три роки, що передували її зверненню до суду.

Договором оренди земельної ділянки, укладеним між сторонами, передбачено, що орендна плата має вноситись орендарем у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за рік з 01 вересня того року, за який здійснюється оплата, по 25 лютого наступного року. Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами (пункти 9, 11, 12, 33).

Розмір орендної плати, враховуючи нормативну грошову оцінку належної позивачу земельної ділянки та коефіцієнт індексації 1, за період з 2017 по 2019 роки складає 5772,93 грн (3% від 192431 грн. 11 коп.) щорічно.

ОСОБА_2 , заперечуючи несплату нею орендної плати надала суду копію письмової розписки, зі змісту якої вбачається отримання 04.05.2019 ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі двадцяти п`яти тисяч гривень з одночасним підтвердженням ним того, що він претензій не має. Вказана розписка містить також запис «Свідки» та вчинений навпроти нього підпис не зазначеної особи. Будь-які інші відомості у вказаній розписці не зазначені (а.с.58).

У постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі №473/2878/18, зазначений правовий висновок, що розписка або інший документ (акт приймання-передачі, рахунок-фактура тощо), якщо вони знаходяться у особи, засвідчують лише факт отримання грошей або речей позичальником. За умов відсутності у розписці вказівки на дійсний характер правовідносин, які спонукали особу з її видачі, вони не можуть вільно трактуватися судом.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що вказана розписка від 04.05.2019 не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження факту отримання позивачем коштів у сумі 25000,00 грн в рахунок орендної плати за спірним договором оренди, зареєстрованим 16.06.2011, на майбутнє. Не містить вказана розписка і будь-яких інших відомостей, які б свідчили про отримання грошових коштів саме як орендної плати за укладеним між сторонами у справі договором оренди земельної ділянки.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по виплаті орендної плати за 2017-2019 роки з урахуванням пені, 3% річних та втрати від інфляції, колегія суддів погоджується з розрахунками здійсненими судом першої інстанції.

Згідно п.п. 9, 10 договору, орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на рік. Обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексації.

Нормативна грошова оцінка належної позивачу земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6.33683 га (кадастровий номер: :02:000:0238) при застосованому коефіцієнті індексації нормативної грошової оцінки 1 станом на 15.12.2020 складає 192440,18 грн.(а.с.15)

В 2017, 2018, 2019 роках коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки для сільськогосподарських угідь (в тому числі, рілля) залишався незмінним - 1,0.

Отже, щорічний розмір орендної плати за договором оренди земельної ділянки, укладеним між сторонами, становить 5773,21 грн (3% від 192440,18 грн).

Враховуючи не виконання відповідачем, як орендарем обов`язку щодо сплати позивачу у 2017, 2018 та 2019 роках орендної плати у передбаченому договором розмірі - 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на рік, до стягнення підлягає заборгованість з орендної плати за вказані вище три роки в загальному розмірі 17319,63 грн (5773,21 грн х 3).

Суд правомірно відмовив у задоволенні заяви представника відповідача про застосування позовної давності до вимоги про стягнення з відповідача орендної плати за 2017 рік, з урахуванням того, що перебіг загального трирічного строку позовної давності щодо цієї вимоги, враховуючи кінцеву дату, на яку відповідачем мав бути виконаний обов`язок зі сплати орендної плати, почався 26.02.2018 та відповідно закінчується 25.02.2021. Позивач звернувся до суду 30.12.2020 в межах строку позовної давності для вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати за 2017 рік.

Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України).

До позовних вимог щодо стягнення пені за 2017 та 2018 роки судом застосовано наслідки спливу позовної давності.

Суд правильно зазначив, що враховуючи початок перебігу річного строку позовної давності за вимогою про стягнення пені за 2019 рік - з 26.02.2020, з ОСОБА_2 підлягає стягненню пеня в розмірі 5334,56 грн. (17 грн. 32 коп. за один день прострочення (5772,93 грн. х 0,3% : 100%) х 308 днів прострочення (з 26.02.2020 року по 30.12.2020 року)), в межах року з дня зверненням позивача до суду (30.12.2020) та в межах трирічного строку позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості по орендній платі, який закінчився 26.02.2021.

Відповідно до положень ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Прострочення відповідача як боржника щодо виплати орендної плати за 2017, 2018 та 2019 роки розпочалось з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, тобто з 26 лютого того року, який є наступним після року, в якому мала бути здійснена виплата орендної плати.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення судового рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Встановлено, що річний розмір орендної плати, який підлягав виплаті позивачу як орендодавцеві, становить 5773,21 грн.

Тому, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 3% річних від простроченої суми, що становить в загальному розмірі 1210,00 грн.

Відповідно до наведеної у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 року у справі №910/13071/19 методики розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання у разі, якщо час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями), то за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується. Тому не береться до уваги індекс інфляції за лютий 2018, 2019 та 2020 років.

Таким чином, суд обгрунтовано вважав, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в загальному розмірі 2886 грн. 61 коп.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача в апеляційній скарзі на наведений позивачем неправильний розрахунок заборгованості, оскільки судом першої інстанції був здійснений свій розрахунок, який узгоджується з матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.

Відповідно до п.21 договору оренди земельної ділянки, укладеного між сторонами по справі, після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельні ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду (а.с.12 зворот).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного між сторонами по справі та повернення земельної ділянки її власнику - ОСОБА_1 .

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому заявляв три самостійних вимоги майнового та немайнового характеру, за які ним був сплачений судовий збір на загальну суму 2522 грн. 40 коп. (а.с.1).

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 1765 грн. 23 коп. виходячи з розрахунку 2522 грн. 40 коп. (100%) - 757 грн. 17 коп. (29,24%), де 29,24% = 11056 грн. 35 коп. (сума, в стягненні якої позивачу було відмовлено).

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі №143/173/19, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем не доведено неспівмірності (надмірності) понесених позивачем. витрат на правничу допомогу, доцільність цих витрат не спростовано.

За таких обставин, надаючи оцінку співмірності понесених позивачем витрат на оплату послуг адвоката Островерхого Г.М. в сумі 10000,00 грн. зі складністю справи та відповідності суми критеріям реальності та розумності, суд першої інстанції з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг та часу, витраченого на їх виконання, зокрема здійснення ним представництва інтересів позивача під час підготовчого провадження та розгляду справи по суті; ціни позову; встановлення гонорару адвоката у фіксованому розмірі та підтвердження здіснених позивачем витрат на правничу допомогу належним письмовим доказом, примаючи до уваги часткове задоволення позову, дійшов правильного і обгрутованого висновку про необхідність здійснення розподілу зазначених витрат та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7075 грн. 59 коп. відповідно до положень ч.2 ст.137, п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону, а тому підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 24 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2021 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді Л.М. Дьомич

О.Л. Карпенко