Справа № 466/726/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2021 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Донченка Ю.В.

секретаря судового засідання Пилипців О.-І.І.

Справа № 466/726/21

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності,

за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_4 ,-

в с т а н о в и в:

02.02.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова з позовною заявою ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю ОСОБА_1 однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 45,9 кв.м. Також просить стягнути з відповідача на свою користь судовий збір в розмірі 4 571,82 грн.

В обґрунтування позову посилається на те, що 04.02.1989 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. 02.02.2021 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м.Львова з позовом до ОСОБА_2 про розірвання вказаного шлюбу.

Перебуваючи у шлюбі, 28 вересня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «МС Імперіал» був укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 108. Об`єктом продажу була однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 45,9 квадратних метрів, вартістю 457 182, 00 гривні. Як вказує позивачка, дане нерухоме майно було придбане позивачем за власні кошти, які були передані їй особисто матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мати ОСОБА_1 з 2003 року постійно працювала в Італійській Республіці, повернулась в Україну в березні 2020 року.

Впродовж всього часу її перебування та праці за кордоном, ОСОБА_5 (мати позивача) щомісячно, або й двічі в місяць передавала перевізниками кошти для позивачки. Вказані кошти в євровалюті позивач зберігала у свого батька ОСОБА_6 , який проживав за адресою: Тернопільська область, Підволочиський район, с.Токи. ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивачки помер і з цього часу ОСОБА_1 продовжувала зберігати на накопичувати гроші, які передавала мати, у свого сусіда ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Я зазначила позивачка, в наявності в неї було лише 15 000 євро, що становило станом на вересень 2015 року, відповідно до курсу НБУ, 372 000,00 грн, а, оскільки вартість квартири становила 457 182,00 грн., відповідно решту суми, а саме 85 182, 00 грн. їй довелось позичити у подруги ОСОБА_8 . ОСОБА_8 позичила їй 4000 доларів США, що в еквіваленті до гривні, відповідало зазначеній сумі. В подальшому, мати позивачки повністю повернула ОСОБА_8 позичену нею суму в розмірі 4 000 доларів США.

Отже, уклавши 28.09.2015 року договір № 108 купівлі-продажу майнових прав на однокімнатну квартиру, 29 вересня 2015 року позивач сплатила за неї всю суму в розмірі 457 182,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1 від 29.09.2015 р. та квитанцією №107 від 29.09.2015 р.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 90955452 від 01.07.2017 року, одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . Дана квартира придбавалась позивачем з метою проживання там разом зі своєю матір`ю після її повернення з-за кордону. Тим самим, маючи двох дітей, позивач хотіла покращити їхні житлові умови, залишивши їм квартиру на АДРЕСА_3 .

Позивачем подано позов до відповідача про розірвання шлюбу. З вересня 2020 року відповідач проживає окремо з іншою жінкою.

Відповідач не долучився до придбання даної квартири жодною гривнею, практично не працював всі роки подружнього життя, забезпечувався всім необхідним за рахунок позивача та її батьків. Однак, він вважає, що має право претендувати на частину квартири.

Квартира куплена за особисті кошти ОСОБА_1 , які були подаровані їй матір`ю ОСОБА_5 , а відтак, є її особистою приватною власністю. Відповідач ОСОБА_2 є співвласником 1/4 частини квартири АДРЕСА_3 .

Зазначає, що оскільки відповідач матеріальної участі у придбанні квартири не приймав, квартира придбана за власні кошти позивача, які були подаровані їй матір`ю ОСОБА_5 , а тому спірне нерухоме майно є особистою власністю позивача. Ураховуючи вищенаведене просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,9 кв.м.

Ухвалою судді від 10.03.2021 року відкрито провадження у зазначеній справі та постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання 29 березня 2021 року о 12 год. 15 хв.

12 квітня 2021 року представником відповідача ОСОБА_4 подано письмові пояснення щодо змісту позовних вимог, в яких він заперечує твердження позивача, що «Відповідач не долучився до придбання даної квартири жодною гривнею, практично не працював всі роки подружнього життя, забезпечувався всім необхідним за рахунок позивача та її батьків», вказує, що такі твердження позивача є абсолютно не правдивими та спростовуються наступними фактами.

За період часу з моменту укладення шлюбу із позивачем (04.02.1989 року.) та на час розгляду справи в суді відповідач ОСОБА_2 працював на різних роботах, в т.ч. з 27.08.2004 року по 01.02.2011 року він постійно працював у ТзОВ «Степ», а з 01.02.2013 року по 16.06.2019 року у ТзОВ «Прогрес-Сервіс». За період своєї праці ОСОБА_2 отримував заробітну плату та здійснював накопичення і відкладення грошей із такої. Окрім того, у 2015 році з метою придбання квартири у м. Львові ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_9 5000,00 дол. США, що підтверджується наданими письмовими поясненнями ОСОБА_9 . І саме ці кошти в 2015 році бул передані відповідачем позивачу для придбання майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 за договором №108 купівлі-продажу майнових прав від 28.09.2015 року. Представник відповідача у поясненнях щодо змісту позовних вимог також зауважив, що кошти, які, як зазначає позивач подаровані їй матір`ю в сумі 15 000 євро а також кошти, які отримані від ОСОБА_8 в сумі 4 000 дол.США не є її особистими коштами, оскільки для підтвердження дарування та позики мав би вчинятися правочин у письмовій формі. Однак відповідні договори в матеріалах справи відсутні, що свідчить про відсутність дарування та позики таких коштів позивачу. Відсутні при матеріалах справи і документи, що б підтверджували обмін валюти, тобто 15 000 євро та 4000 дол. США, оскільки на підтвердження факту оплати майнових прав на квартиру до позовної заяви долучено платіжне доручення №1 від 29.09.2015 р. та квитанція №107 від 29.09.2015 р., у яких зазначено суму в національній валюті України - 457182,00 грн. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 13 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27 квітня 2021 року о 10 год. 30 хв.

27 квітня 2021 року позивачем ОСОБА_1 подано відповідь на письмові пояснення відповідача ОСОБА_2 , в яких пояснила, що стосується тверджень відповідача, щодо того, що спірна квартира куплена за заощаджені ним кошти та з врахуванням позики від ОСОБА_9 , та, що жодні інші кошти для придбання квартир не використовувались, то: у справі № 466/725/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу (рішенням Шевченківського районного суду м.Львова у справі № 466/725/21 від 09.03.2021 року позов задоволено) ОСОБА_2 надав відзив на позовну заяву, у якій зазначив «фактично вже дев`ять-десять років ми не ведемо спільного господарства, не маємо у відношенні один до одного спільних обов`язків і прав» та вказує, що «дійсно, як зазначає моя дружина стосунки між нами погіршилися, фактичних шлюбних відносин немає, спільного господарства не ведемо».

Наведене спростовує твердження відповідача, що дана квартира куплена ним за його кошти. Окрім того, враховуючи, що квартира є однокімнатною, а ОСОБА_2 , як він сам стверджує, не має фактичних шлюбних відносин з позивачем близько 10 років та не веде з позивачем спільного господарства, тобто, шлюб був формальний.

16 травня 2021 року представником відповідача ОСОБА_4 подано заперечення на відповідь на письмові пояснення, в яких зазначає, що кошти, зароблені позивачкою та використані для оплати квартири є також об`єктом спілльної сумісної власності подружжя, що свідчить про хибність твердження позивача щодо купівлі квартири виключно за її кошти, просить ввдмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав зазначених в позовній заяві та відповіді на письмові пояснення, просили позов задовольнити. Пояснила, що квартира придбавалася з метою проживання у ній її та її матер за власні кошти та кошти отримані нею від батьків.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов заперечили з підстав, зазначених в письмових поясненнях та пояснив, що отримував заробітну плату та здійснював накопичення і відкладення грошей із такої та та передавав кошти позивачу для придбання квартири.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд доходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони з 04 лютого 1989 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

28 вересня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «МС Імперіал» був укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 108. Об`єктом продажу була однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 45,9 квадратних метрів, вартістю 457 182, 00 гривні (а.с.11-15).

Згідно витягу, з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №21185159 від 26.06.2017 року ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею: 45,9 кв.м. житлова площа, 22,3 кв.м. (а.с.17).

З Свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 , виданого Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради вбачається, що відповідач на квартиру ОСОБА_2 є співвласником 1/4 частини квартири АДРЕСА_3 (а.с.22).

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України (далі - СК України) та Цивільного кодексу України (далі -ЦК України).

Відповідно до ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Одним із таких прав, що виникає після реєстрації шлюбу, є право спільної сумісної власності подружжя, до якого належить майно, набуте подружжям за час шлюбу.

Відповідно до ч. ч. 1, 6, 7ст. 57 СК Україниособистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно доЗакону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначенихЗемельним кодексом України.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

За змістом ст. ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні положення містить і ч. 3 ст. 368 ЦК України.

Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У ч. 4 ст. 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Під час розгляду справи суд ураховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що згідно зі ст. 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібні висновки містяться у Постановах Верховного Суду у справі №205/8012/16-ц від 12 червня 2019 року, справі № 335/331/18 від 26 березня 2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 працював на різних роботах, в т.ч. з 27.08.2004 року по 01.02.2011 року він постійно працював у ТзОВ «Степ», а з 01.02.2013 року по 16.06.2019 року у ТзОВ «Прогрес-Сервіс», що підтверджується копіями трудових книжок (а.с.47-51).

Покази свідків ОСОБА_5 , яка в судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю позивачки ОСОБА_1 та зазначила що часто передавала дочці кошти з Італії, а саме в розмірі 15000 євро, однак жодного разу не документувала переказу даної валюти; свідка ОСОБА_10 , який в судовому засіданні підтвердив передачу матір`ю позивача 15000 євро для купівлі квартири; свідка ОСОБА_8 , яка в судовому засіданні також підтвердила факт звернення позивачкою до неї з проханням позичити кошти в сумі 4 000 дол. США на купівлю квартири, а також свідка ОСОБА_11 , яка є дочкою позивача ОСОБА_1 яка в судовому засіданні пояснила, що кошти для купівлі квартири відповідач, який являється її батьком не позичав, а зароблені ним кошти витрачав на свої потреби суд відхиляє, оскільки вони не підтверджуються правовстановлюючими документами та не підтверджують сам факт передання таких коштів. Крім цього, ОСОБА_5 є матір`ю позивачки, і зацікавленою в розгляді даної справи на користь доньки.

Також, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б доводили отримання коштів від ОСОБА_8 в розмірі 4000 доларів США, а також придбання спірного майна саме за такі кошти.

Окрім цього, необхідно зазначити, що позивачем не доведено та відсутні при матеріалах справи і документи, що б підтверджували обмін валюти, тобто 15 000 євро та 4000 дол. США, оскільки на підтвердження факту оплати майнових прав на квартиру до позовної заяви долучено платіжне доручення №1 від 29.09.2015 р. та квитанція №107 від 29.09.2015 р., у яких зазначено суму в національній валюті України - 457 182,00 грн.

Отже, позивач мала обов`язок довести суду, що спірне нерухоме майно необхідно вважати її особистою власністю та спростувати презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Однак, вказаного обов`язку позивач не виконала, відтак суд вважає недоведеними доводи позивача про придбання спірного майна за її особисті кошти. На переконання суду спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)( ст. 89 ЦПК України)

За таких обставин, з урахуванням викладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що вимоги позивача ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України, тому з огляду на те, що суд доходить висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову, підстави для відшкодування витрат позивачу, понесених нею при зверненні до суду, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258-260 ЦПК України

у х в а л и в:

у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю ОСОБА_1 однокімнатної квартири АДРЕСА_1 - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Львова. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення виготовлений 14.06.2021 року.

Суддя Ю. В. Донченко