Справа № 174/821/20
п/с № 2/174/52/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2021 року м. Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді - Ілюшик І.А.,

за участю: секретаря Волинець Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Вільногірськ, Дніпропетровської області, у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про захист прав споживача,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 , з позовом до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - АТ «ПУМБ») про захист прав споживача.

В обґрунтування позову зазначив, що 01.11.2019 р. між ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ» було укладено заяву про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за умовами якого Банк зобов`язався надати їй суму грошових коштів у розмірі 88 200,00 гривень. Вважає, зазначену заяву про приєднання, а також її пункти вцілому мають бути визнано судом недійсними з огляду на те, що в порушення вимог Закону, перед укладенням Кредитного договору Відповідач не надав їй інформацію визначену ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», яка має надаватись перед укладенням кредитного договору. Зміст п. 2 Кредитного договору щодо обовязку по сплаті відсотків у розмірі 2,99 на місяць на обслуговування кредиту, природи цієї винагороди викладено у нечіткій формі, інформація надана у двозначний спосіб, що ввело позивача в оману і позбавило свідомого вибору. Крім того кредитний договір має бути укладений у письмовій формі у вигляді одного документа (що містить усі істотні умови), підписаного обома сторонами, або у вигляді декількох документів, якими сторони обмінялися. При цьому документи, якими сторони обмінюються, також мають містити підписи відправників. Між тим, аналіз документів, які, на думку Відповідача є кредитним договором, свідчить про те, що такі підписи містяться лише в пропозиції укласти договір на певних умовах, при цьому підпис лише з боку відповідача, проте самого кредитного договору як документу, що підтверджує зобов`язання не існує взагалі, банк посилається виключно на якісь умови кредитування для фізичних осіб які знаходяться на сайті банку і як наслідок можуть змінюватися без згоди сторін та на розсуд Банку. З огляду на викладене факт ознайомлення позивача з пропозицією банку на укладення кредитного договору не можна визнати доведеним.

З огляду на викладені у позові підстави представник позивача та позивач просять визнати недійсним в розумінні кредитного договору заяву № 461 від 01.11.2019 року та графік щомісячних платежів у частині визначеної в ньому комісії за обслуговування кредитної заборгованості, застосувати наслідки недійсності частини правочину шляхом зарахування незаконно сплаченої суми платежів за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок інших обов`язкових платежів, а саме зі сплати заборгованості по тілу кредиту, що передбачено кредитним договором.

Ухвалою від 22.12.2020 року заяву було залишено без руху.

21.11.2021 року надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою від 18.01.2021 року відкрито спрощене позовне провадження по даній справі з повідомленням (викликом) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов з доказами його обґрунтування. Копію ухвали та копію позовної заяви із додатками було надіслано відповідачу.

У визначений в ухвалі строк відповідачем відзив не подано.

Клопотання про розгляд справи в іншому провадженні сторони не заявляли.

Представник позивача просив суд розглядати справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Позивачка та її представник повідомлялись за адресою для листування, вказаною у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву, заяв, заперечень до суду не надав, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача про день, час та місце судового розгляду повідомленого належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.11.2019 р. між ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ» було укладено кредитний договір заяву № 461 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за умовами якого Банк зобов`язався надати грошові кошті у розмірі 88 200,00 гривень (а.с. 13).

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України умовами кредитного договору є обов`язок кредитодавця надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

За ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору), Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

За змістом статті 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору) нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладення кредитного договору), цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Так, відповідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування» (в редакції на час винесення рішення) чітко зазначено, що загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

З 10 червня 2017 року набули чинності нові «Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», що затверджені Постановою Правління НБУ від 08.06.2017 року №49.

У свою чергу, пунктом 5 Правил (у радекції, чинній на час укладення договору 01.11.2019 року) також передбачено у складовій загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів вартість всіх додаткових та супутніх послуг за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Колонка 7 «Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», що є додатком 2 до цих Правил також передбачає здійснення платежів позичальниками на користь Банків за додаткові та супутні послуги, що включають в себе, в тому числі платежі за обслуговування кредитної заборгованості.

Згідно п.5 Пояснення щодо заповнення Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, у колонках 7 (у розрізі платежів за колонками 7.1, 7.2, 7.3, 7.4 і т.д.) та 8 (у розрізі платежів за колонками 8.1, 8.2 і т.д.) зазначаються усі платежі споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту.

Зі змісту договору прямо випливає, що при укладанні договору сторони керувались ч.1 ст. 634 ЦК України (договір приєднання), згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець.

З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У постанові від 04.12.2020 у справі №917/1739/17 ВП ВС зазначила, що «правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду від 23.10.2019 у справі №761/6144/15-ц).

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою позовних вимог, тобто обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги про визнання недійсним в розумінні кредитного договору заяви № 461 від 01.11.2019 року та графіку щомісячних платежів у частині визначення в ньому комісії за обслуговування кредитної заборгованості, застосування наслідків недійсності частини правочину шляхом зарахування незаконно сплаченої суми платежів, а саме зі сплати заборгованості по тілу кредиту, що передбачено кредитним договором, позивач та її представник, зокрема, вказують порушення при укладенні договору положень ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», інших положень вказаного Закону та Постанови НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року № 168, недоведеність факту ознайомлення позивача з пропозицією банку на укладення кредитного договору.

Однак позивачем та її представником не враховано, що з 10.06.2017 року набрав чинності ЗУ «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року, що визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами час надання послуг споживчого кредитування.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договорі був укладений 01.11.2019 року, тобто укладений після набрання чинності ЗУ «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року, редакція ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» зазнала змін, а затверджені Постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» втратили чинність ще 10.06.2017 року.

Проаналізувавши наведені вище положення ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладення кредитного договору), п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування», ознайомившись зі змістом «Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», затверджені Постановою Правління НБУ від 08.06.2017 року № 49 можна дійти висновку, що чинним законодавством України надано право відповідачу отримувати плату (комісію) за обслуговування кредитної заборгованості, оскільки щомісячна плата в розмірі 2,99 % на місяць якраз встановлена за надання послуг позичальнику по кредитному договору, а тому немає підстав для визнання кредитного договору в тій частині недійсним.

Відповідно до кредитного договору, вбачається, що позивач власноручно підписала його та погодилась, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості буде встановлена у розмірі 2.99 % від початкової суми кредиту, яку позивач щомісячно повинен сплачувати згідно графіку щомісячних платежів. Згідно п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору) несправедливими є умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

При укладенні 01.11.2019 року Кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, строки повернення коштів, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Так, підписавши договір, позивач засвідчила, що вона погодилася з його умовами, тобто позивач була обізнана з реальної річної процентною ставкою та загальною вартістю кредиту в якому також входила комісія за обслуговування кредитної заборгованості.

Відповідне повідомлення здійснене саме у письмовій формі, і такий письмовий доказ зазначеного факту є достатнім. Адже закон містить вимогу повідомити споживача про певні умови, але не містить вимоги підписання споживачем саме такого документа, у якому такі умови були би повністю викладені. Таким чином, свобода договору визначає право громадян вступати чи утримуватись від вступу в будь-які договірні відносини. Суд констатує той факт, що укладення даного кредитного договору було волевиявленням саме позивача.

До того ж, минув рік і тільки після спливу майже одного року позивач вирішила звернутися до суду із вимогами про визнання недійсними окремих пунктів договору, що в свою чергу свідчить про корисливі мотиви позивача уникнути та мінімізувати свої обов`язки перед кредитором вже після встановленого строку для погашення заборгованості.

Підписуючи договір, позивачка чітко засвідчила факт ознайомлення з його умовами та дала свою згоду на отримання кредиту на цих умовах (а.с. 13), при цьому позивачка не вбачала в діях відповідача порушень принципу рівності сторін та наявність несправедливих умов, по відношенню до неї, як споживача.

Доводи позивача в частині нечіткості або двозначності певних положень оспорюваного кредитного договору суд оцінює критично, оскільки вони випливають лише з її особистих суб`єктивних оцінок як боржника, зацікавленого у мінімізації своїх грошових зобов`язань. При цьому на час укладання договору позивачка була згодна з його умовами та взяла на себе відповідні зобов`язання добровільно. Доказів протилежного суду не надано.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Згідно ч. 1, 2 статті ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, ураховуючи результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне судові витрати зі сплати судового збору віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 10, 11, 13, 76-81, 133, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про захист прав споживача - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 24.02.2021 року.

Суддя І.А.Ілюшик