Дата документу 01.07.2021 Справа № 335/5734/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 335/5734/20 Головуючий у 1 інстанції: Воробйов А.В.
№ 22-ц/807/1832/21 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 12 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» в особі Відділення №8 в м. Запоріжжя, третя особа ОСОБА_2 про визнання недійними окремих умов договору споживчого кредиту та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «ПУМБ» в особі Відділення №8 в м. Запоріжжя, третя особа ОСОБА_2 про визнання недійними окремих умов договору споживчого кредиту та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову зазначала, що 12.03.2020 року ОСОБА_2 підписано наступні документи, що стали підставою для отримання від АТ «ПУМБ», відділення №8 в м. Запоріжжя, споживчого кредиту на 36 місяців в сумі 71 000,00 грн.: заява №301 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб; Паспорт споживчого кредиту: GP X-sell ВСЕЯСНО (36) банківський переказ.

Згідно із вказаними документами, загальна вартість кредиту (сума, яку третя особа має сплати Банку, окрім позики), складає 101 995,17 грн..

Вона перебуває з третьої особою в зареєстрованому шлюбі з 23.07.2005 року.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства) догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Таким чином, кошти в сумі 101 995,17 грн., які третя особа має сплатити відповідачеві згідно з укладеним договором споживчого кредиту, належить їй та третій особі на праві спільної сумісної власності.

Також зазначає, що всі обставини, пов`язані з укладенням і виконанням Договору, стосуються не лише безпосередньо третю особу, але й позивача як його дружину, а права третьої особи, як споживача, порушені в зв`язку з укладеним ним правочином, одночасно є і порушеними правами.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд:

Визнати недійсними окремі умови договору споживчого кредиту, укладеного 12.03.2020 року між ОСОБА_2 та АТ «ПУМБ», відділення №8 в м. Запоріжжя та оформленого заявою №6301 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а саме:

- розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості: 3,99% (2 832,90 грн. щомісяця);

- чиста сума кредиту/сума платежу за розрахунковий період (грн): 4 805,43 щомісяця та 4 805,12 (останній платіж);

- реальна річна процентна ставка 98,8885%;

- загальні витрати за споживчим кредитом 101 995,17 грн;

- загальна вартість кредиту 172 995,17 грн..

Зобов`язати АТ «ПУМБ», відділення №8 в м. Запоріжжя надати ОСОБА_2 інформацію щодо поточного розміру його заборгованості за договором споживчого кредиту, а також щодо сум, які належить сплатити із визначенням дат сплати або періодів у часі, з урахуванням визнання недійсними окремих положень вказаного договору.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 12 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840,80 гривень в дохід держави.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.03.2020 року третьою особою - ОСОБА_2 підписано наступні документи, що стали підставою для отримання від АТ «ПУМБ», відділення №8 в м. Запоріжжя, споживчого кредиту на 36 місяців в сумі 71 000,00 грн.: заява №301 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб; Паспорт споживчого кредиту: GP X-sell ВСЕЯСНО (36) банківський переказ.

Згідно із вказаними документами, загальна вартість кредиту (сума, яку третя особа має сплати Банку, окрім позики), складає 101 995,17 грн..

Позивач перебуває з третьої особою в зареєстрованому шлюбі з 23.07.2005 року.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач, у якості правової підстави для визнання недійсним договору окремих умов споживчого кредиту, посилається на невідповідність умов цього договору вимогам статей 9, 11,12 Закону України про «Споживче кредитування», ст.633 ЦК України, ст.18,19 Закону України про «Захист прав споживачів»

Правовою підставою для звернення до суду за захистом своїх прав позивач послалась на положення статті 60 СК України та вказує на те, грошові кошти які на виконання умов кредитного договору укладеного третьої особою ОСОБА_2 повинен сплати ОСОБА_2 , належать позивачу та третій особі на праві спільної сумісної власності. Позивач вважає, що на правовідносини між нею і банком поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів», порушення яких при укладенні кредитного договору з її чоловіком, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Аналізуючи фактичні обставини справи та надані сторонами обґрунтування, суд першої інстанції послався на наступні положення закону.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства) догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Положення статті 60 СК України не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч.2 Закону України про «Споживче кредитування» , метою цього Закону є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами.

Статтею 3 вищевказаного Закону встановлено, що цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. Цей Закон не поширюється на: 1) договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця.

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

З огляду на чинне у сфері досліджуваних правовідносин законодавство, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що позивач в даній справі є дружиною позичальника за кредитним договором та сама особистог не є споживачем за цим договором, тому її доводи про порушення законодавства про захист прав споживачів при укладенні кредитного договору, є безпідставними.

Судова колегія також враховує, що вона не має повноважень від імені свого чоловіка вирішувати питання щодо дотримання його прав, а сам він не оспорював ані в цілому кредитний договір, ані окремі його положення.

Також судова колегія виходить з того, що позивач хоча і посилається на порушення її прав укладенням договору, натомість не надає жодних доказів на підтвердження цього.

Оспорюючи окремі положення кредитного договору, які створюють правові наслідки для обох сторін договору, позивач залучила до участі в справі у якості відповідача лише одну сторону договору, до позичальника позов не заявлено, хоча зміна будь-яких умов договору та відповідальність за те, що ці умови порушують права позивача покладається на обох сторін договору.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 12 березня 2021 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 7 липня 2021 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков