ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 648/788/20 Головуючий в І інстанції Сокирко Л.М.
Номер провадження 22-ц/819/761/2021 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Полікарпової О.М.
суддівВоронцової Л.П.
Ігнатенко П.Я.
секретарЛитвиненко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Сокирко Л.М. від 18 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Скадовської районної державної адміністрації Херсонської області Бабича Владислава Володимировича, АТ «Альфа-Банк» про визнання дій неправомірними та скасування рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В

У березні 2020 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , власником якого вона є.

Обґрунтовуючи свій позов, ОСОБА_1 зазначає, що 17 березня 2008 року між нею та АКБ «Укрсоцбанк» був укладений іпотечний договір № 02-23-Ф080256П-467 за умовами якого вона, на забезпечення зобов`язань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії від 14 березня 2008 року, передала банку спірний житловий будинок.

26 грудня 2019 року їй стало відомо про позбавлення її права власності та реєстрацію права власності на зазначений будинок за АКБ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору.

Зазначає, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є єдиним її житлом, а тому звернення стягнення на нього в період дії мораторію не допускається.

Просила визнати дії відповідачів неправомірними та скасувати рішення державного реєстратора Бабича В.В. про реєстрацію права власності на її будинок за АТ «Укрсоцбанк».

Під час розгляду справи позивачка змінила позовні вимоги, просила скасувати запис про проведену державну реєстрацію.

Ухвалою суду від 26 травня 2020 року до участі у справі замість АКБ «Укрсоцбанк» залучено його правонаступника АТ «Альфа-Банк».

Рішенням суду першої інстанції позов задоволено. Скасовано запис про проведену державну реєстрацію права власності за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», , номер запису про право власності: 30872111, дата державної реєстрації 25 березня 2019 року; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 4614104 від 26 березня 2019 року 12:54:38, державний реєстратор Бабич Владислав Володимирович.

Стягнуто з державного реєстратора Скадовської районної державної адміністрації Херсонської області Бабича Владислава Володимировича та з АТ «Альфа-Банк» на користь позивача судові витрати по 768, 40 грн. з кожного.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу, просило рішення суду скасувати. Апелянт вказує, що між сторонами у справі були укладені договори, вказані позивачем в позовній заяві. Підписанням іпотечного договору позивачка засвідчила, що у разі порушення нею зобов`язання та настання строку повернення кредитних коштів вона надає банку згоду на прийняття одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до банку. Щодо застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, то таке застереження є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже висновок суду про те, що підставою для державної реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем повинен бути окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя є таким, що не ґрунтується на законі. Не погоджується апелянт і з твердженням суду про те, що наявність у Реєстрі обтяжень запису про арешт майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій.

Крім того вважає, що застосування у даній справі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суперечить судовій практиці. Суд першої інстанції при вирішенні даного спору поширив положення вказаного Закону без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також апелянт зазначає, що звернення стягнення на будинок позивача, як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем не можна розцінювати як таке, що здійснено у примусовому порядку, оскільки позивач надав згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за його рішенням. Таким чином, застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до даних правовідносин апелянт вважає недоречним. Отже доводи апеляційної скарги в цілому зводяться до того, що під час реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» на спірний житловий будинок порушень вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з боку державного реєстратора не було.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

14 березня 2008 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № Ф080256П.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 17 березня 2008 року між тими ж сторонами було укладено іпотечний договір № 02-23-Ф080256П-467, за умовами якого (п.1.1) іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно - житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 137,8 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 17 серпня 2007 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що державним реєстратором реєстрація права власності на спірне іпотечне майно здійснена з порушенням законодавства, що регулює спірні правовідносини, а саме: за відсутності договору про задоволення вимог іпотекодержателя, без зняття заборони на його відчуження, у період дії мораторію на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті та за відсутності належного повідомлення іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як узгоджено сторонами у пункті 4.5 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку», з інших, передбачених законодавством України, підстав.

Таке положення іпотечного договору кореспондується із положеннями Закону «Про іпотеку» (стаття 33 вказаного Закону).

Щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 березня 2018 року у справі № № 760/14438/15-ц дійшла наступного правого висновку.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У статті 37 Закону йдеться про те, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до п.4.1 іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У розділі 5 іпотечного договору сторони визначили порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки і погодили, що позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Таким чином сторони в іпотечному договорі узгодили позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення позичальником умов кредитного договору, яким передбачили права, обов`язки та відповідальність сторін і посилання суду першої інстанції на те, що зверненню стягнення на предмет іпотеки повинно передувати укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя не ґрунтується на законі.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 25.03.2019 року вказаний житловий будинок зареєстрований за АТ «Укрсоцбанк». Підстави виникнення права власності: рекомендоване повідомлення, серія та номер: б/н, виданий 25 січня 2019 року, видавник: АТ «Укрсоцбанк»; повідомлення, серія та номер: 81/19, виданий 22 січня 2019 року, видавник: АТ «Укрсоцбанк»; додаткова угода, серія та номер: 3, від 25 червня 2009 року, видавник: АКБ «Укрсоцбанк» - ОСОБА_1 ; додаткова угода, серія та номер: 2, видана 13 березня 2009 року, видавник: АКБ «Укрсоцбанк»; додаткова угода, серія та номер: 1, видана 9 липня 2008 року, видавник: АКБ «Укрсоцбанк»; додатковий договір № 1, серія та номер: 802, виданий 25 червня 2009 року, видавник: Приватний нотаріус Луб`янський В.А.; іпотечний договір, серія та номер: 217, виданий 17 березня 2008 року, видавник: Приватний нотаріус Старюк О.М. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 березня 2019 року, ОСОБА_2 . Форма власності: приватна. Розмір частки: 1/1. Власник: Акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

Колегія суддів також не погоджується і з посиланням суду на те, що наявність у Реєстрі обтяжень запису про арешт майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій, оскільки Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» (далі Закон № 1952-IV) в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин не містить тих положень, на які послався районний суд.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин Закон в редакції, яка є нечинною.

Також суд керувався положеннями Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМ України від 17.10.2013 року, яка втратила чинність на підставі Постанови КМ № 1127 від 25.12.2015 року та постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141, в редакції, яка є нечинною.

За таких обставин рішення суду не можна вважати таким, що ґрунтується на законі.

Як зазначено у ч.1 ст. 24 Закону № 1952-IV в редакції, яка діяла на час здійснення оскаржуваних реєстраційних дій, однією з підстав для відмови в державній реєстрації прав є наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно (пункт 6).

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону № 1952-IV відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті не застосовується у разі:

2) державної реєстрації права власності на нерухоме майно з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав за особою, щодо якої або щодо майна якої наявні обтяження у спеціальному розділі Державного реєстру прав, чи в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав;

3) державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набувається у результаті його примусової реалізації відповідно до закону;

4) державної реєстрації інших обтяжень речових прав на нерухоме майно (крім

У відповідності до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. №1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України

від 23 серпня 2016 р. № 553) наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, обтяжень речових прав на передане в іпотеку майно, у тому числі внесення після державної реєстрації іпотеки іпотекодавця до Єдиного реєстру боржників, не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № № 760/14438/15-ц.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Решта доводів апеляційної скарги колегією суддів не перевіряється з огляду на таке.

Згідно статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16.

У справі, що розглядається, позивач звернулася з остаточною вимогою про скасування запису державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на квартиру, власником якої вона є, за АТ «Укрсоцбанк».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними на час вирішення спору і ухвалення судового рішення, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому доводи представника позивача про необхідність застосування такого способу судового захисту, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати ефективне відновлення його порушеного права є безпідставними та задоволенню не підлягають.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19 та від 25 листопада 2020 року у справі № 761/15741/17.

За таких обставин у позові слід відмовити з підстав обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції з підстав передбачених статтею 376 ЦПК України слід скасувати ухваливши нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 18 лютого 2021 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко

Повний текст постанови складено 06 липня 2021 року.

Суддя О.М. Полікарпова