РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Козирського Є.С.

при секретарі Лисенко О.Д.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою в обґрунтування якого зазначив, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02.04.2009 року у справі № 2- 1921 за позовами ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3 було вирішено спір щодо поділу майна колишнього подружжя. Так під час шлюбу з відповідачкою (з 1997 по 2008 рік) за рахунок сімейних коштів було створене приватне мале підприємство «Вікторія» (код 25414642), яке було зареєстроване 23.01.1998 року. На цей час єдиний власником та керівником вказаного підприємства зазначена Відповідачка. Статутний капітал ПМП «Вікторія» становить 3000 гривень. При цьому, до майна, яке Київським районним судом м. Одеси було визначено у рішенні від 02.04.2009 року по справі № 2-1927 як спільне Позивача та Відповідачки, вказане підприємство не входило. Під час шлюбу з Відповідачкою вказаним приватним підприємством у Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.06.2006р., посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. за реєстровим № 4296, було придбано земельну ділянку площею 43,580га, розміщену на території Прилиманської сільської ради ( АДРЕСА_1 (за межами населених пунктів). З наведених підстав, просить суд здійснити розподіл спільного сумісного майна ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наступним чином: у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передати по 50% у статутному капіталі приватного малого підприємства «Вікторія» ().

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову. Також представником позивача, був наданий відзив на позовну заяву, в якому вважає позов необґрунтованим, та таким, що не підтверджується належними та допустимими доказами. У зв`язку із чим, просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Окрім того, представник також просив суд застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 12 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Ч. 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом встановлено, що 04.10.1997 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюб, який 26 липня 2007 року був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 за актовим записом № 554, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі. (а.с. 40-41)

В подальшому між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виник спір, зокрема, щодо розподілу спільного майна. Так, згідно тексту рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.04.2009 року у справі №2-1927 вбачається, що у травні 2007 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя. У зустрічному позові він посилається на те: що крім майна, вказаного позивачкою, вони придбали також майно Приватного малого підприємства «Вікторія», приватного підприємства «Бланк і К», Приватного підприємства «Правовий центр все для бізнесу», а також земельні ділянки площею 0,08 га і 0,1998 га, який знаходиться в смт. Авангард Овідіопольського району Одеської області, та складське приміщення, розташоване біля вказаного торгівельного центру. (а.с 5-8)

Оскільки відповідачем були заявлені позовні вимоги про визнання за ним корпоративних прав, зокрема, на Приватне мале підприємство «Вікторія», а ці вимоги не підлягали розгляду у суді загальної юрисдикції, позови ухвалою суду були роз`єднані і в зазначеній частині в іншому проваджені справу судом було закрито.

02.04.2009 року, ОСОБА_3 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою датованою 31.03.2009 року до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та третьої особи, що не заявляє самостійних вимог Державного реєстратора Овідіопольської районної державної адміністрації про визнання права власності на Ѕ частину приватних підприємств як єдиних майнових комплексів, які є нерухомістю (справа №2-3558/09) . (а.с. 200-202)

Позовною вимогою цього позову окрім іншого, було включення до обсягу спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства та проживання однією сім`єю визнання за ОСОБА_3 - Ѕ частини ПМП «Вікторія» () як майнового комплексу, який є нерухомістю. Також, у зазначеному позові ОСОБА_3 зазначає, що 15.04.2008 року та 25.04.2008 року було здійснено державну реєстрацію змін до установчих документів з питань зміни засновника та переходу частки у статутного капіталі ПМП «Вікторія» у розмірі -100 відсотків до ОСОБА_6 (нового власника).

28.07.2009 року Київським районним судом м. Одеси (справа №2-3558/09) зазначений позов ОСОБА_3 було залишено без розгляду, на підставі заяви ОСОБА_3 про залишення позову без розгляду та повернення сплаченої суми судового збору від 18.06.2009 року. ( а.с. 198)

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, зокрема з позовної заяви від 31.03.2009 року поданої ОСОБА_3 до Київського районного суду м. Одеси, вбачається, що «Відповідно до довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (інформація про наявність записів про проведення реєстраційних дій) 15.04.2008 року та 25.04.2008 року було здійснено державну реєстрацію змін до установчих документів з питань зміни засновника та переходу частки у статутного капіталі ПМП «Вікторія» у розмірі -100 відсотків ОСОБА_6 » (а.с. 201)

Зазначені обставини не заперечувалися й не спростовувалися представником позивача в судовому засіданні.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_4 , в свою чергу, набула право власності на частку статутного капіталі ПМП «Вікторія» у розмірі -100 відсотків, на підставі договору купівлі-продажу, лише 27.07.2020 року. (а.с. 196)

27.07.2020 року Рішенням №1/2020 Засновника ПМП «Вікторія» вирішено, на підставі Договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Підприємства від 27.07.2020 року, згідно яким ОСОБА_7 відчуджує на користь ОСОБА_4 належну їй частку у статутному капіталі підприємства у розмірі 100%, що дорівнює 3000,00 грн., затвердити зміну складу засновників Підприємства, а саме: виключити зі складу засновників ОСОБА_7 ; включити до складу засновників ОСОБА_4 , (а.с. 225)

Згідно п.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За приписами ст.ст. 60-63, 68 СК України будь-яке майно (крім речей індивідуального користування та речей, які виключені з цивільного обороту), набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Визначаючи обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, обов`язково слід встановлювати правовий режим його належності подружжю загалом або дружині/чоловікові окремо в контексті положень ст. ст. 57, 58 СК України.

Згідно з п. п. 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям в їх сукупності.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом в постанові від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17.

Судовим розглядом встановлено, що на час пред`явлення ОСОБА_3 цього позову та на теперішній час частка у статутному капіталі ПМП «Вікторія» є приватною власністю ОСОБА_4 та взагалі не може бути предметом спору про розподіл спільного майна подружжя, оскільки була придбана ОСОБА_4 за власні кошти лише 27.07.2020 року, після того як минуло майже 14 років з дати розірвання шлюбу, укладеного з ОСОБА_3 .

Таким чином, фактичні обставин справи свідчать про те, що з 27.07.2020р. частка у статутному капіталі ПМП «Вікторія» є приватною власністю ОСОБА_4 , а відтак на момент звернення до суду 14.05.2021 р. дане майно не належало комусь із подружжя, а відтак не підлягає поділу між ними.

Такі обставини свідчать про відсутність порушеного, оспореного чи невизнаного права позивача з боку відповідача та вказують на безпідставність позову.

Аналізуючи викладене, суд знаходить вимоги позивача недоведеними через те, що вони не підтверджені належними і допустимими доказами.

Щодо застосування строків позовної давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України (далі - СК України) до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому відповідно до частини першої статті 261ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначені загальні правові висновки щодо порядку застосування позовної давності є усталеними у судовій практиці Верховного Суду та викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц; від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61); № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61); від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71); від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134); від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51).

Як вбачається із матеріалів справи про порушення свого цивільного права, позивачу ОСОБА_3 було відомо ще у травні 2007 року. Саме у зв`язку з цим він і звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя. Подаючи позов в 2007 році ОСОБА_3 вже вказував на порушення його прав, тобто довідався про такі порушення раніше.

02.04.2009 року ОСОБА_3 звернувся з позовною заявою датованою 31.03.2009 року до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та третьої особи, що не заявляє самостійних вимог Державного реєстратора Овідіопольської районної державної адміністрації про визнання права власності на Ѕ частину приватних підприємств як єдиних майнових комплексів, які є нерухомістю. (а.с. 200-202).

Зазначений позов ОСОБА_3 28.07.2009 року Київським районним судом м. Одеси було залишено без розгляду, на підставі заяви ОСОБА_3 про залишення позову без розгляду.

Посилання представника позивача на відсутність спору на момент розгляду справи в 2009 році, що начебто стало підставою для написання заяви про залишення позову без розгляду, судом сприймаються критично, та спростовується матеріалами справи, а саме, самим фактом звернення позивача до суду у 2007 році із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Виходячи із змісту ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності та не свідчить про те, що такий строк переривався.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19).

Оскільки позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження судовим розглядом, про що судом зазначалося вище, то суд вважає відмовити у задоволенні саме через необґрунтованість і недоведеність позову, а не за спливом позовної давності.

Керуючись ст.ст. 4-5, 7, 10, 12-13, 77-81, 95, 141, 235, 258, 259, 263- 265, 272, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 10.12.2021 року.

Суддя: Є. С. Козирський