ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» липня 2021 року

м. Харків

справа № 642/4743/20

провадження № 22ц/818/2534/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач Комунальне підприємство «Жилкомсервіс»,

відповідач ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Комунального підприємства «Жилкомсервіс» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 січня 2021 року в складі судді Грінчук О.П.

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з утримання будинків, споруд та прибудинкової території.

Позовна заява мотивована тим, що підприємством, як управителем житлових будинків комунальної власності територіальної громади м. Харкова, і споживачами укладено публічний договір про надання житлово-комунальних послуг шляхом його опублікування в офіційному виданні Харківської міської ради спецвипуску газети «Слобода» від 28 листопада 2006 року № 95/1.

Таким чином, споживачі перебувають в договірних відносинах з підприємством і повинні здійснювати оплату наданих послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій відповідно до затвердженого органами місцевого самоврядування тарифу.

Зазначив, що ОСОБА_1 є власником приміщення та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачем послуг, які надає підприємство, однак не виконує покладені на нього обов`язки, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість перед підприємством за надання відповідних послуг за період з 01 березня 2007 року по 01 серпня 2020 року станом на 01 вересня 2020 року в розмірі 9809,89 грн.

Вказав, що 03 квітня 2019 року Ленінським районним судом м. Харкова по справі № 642/2096/19 за заявою підприємства видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 квітня 2016 року по 01 лютого 2019 року в сумі 1329,28 грн та судового збору в розмірі 192,10 грн.

Однак, ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 02 травня 2019 року зазначений вище судовий наказ скасовано.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 9809,89 грн за період з 01 березня 2007 року по 01 вересня 2020 року, а також судовий збір в розмірі 2102,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12 січня 2021 року у задоволенні позову Комунальному підприємству «Жилкомсервіс» - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неправильно застосував норми матеріального права, не звернув увагу на те, що чинним законодавством не передбачено механізму зменшення розміру плати за послуги у разі тимчасової відсутності споживача, тому власник, наймачі квартир мають оплачувати послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, якщо вони фактично надаються обслуговуючою організацією для будинку. Вказав, що послуга з утримання будинку надається безперебійно та відбувається незалежно від проживання мешканців. Зазначив, що відповідно до службової записки відділу діловодства підприємства та згідно з даними автоматизованої системи документообігу відповідач неодноразово звертався до підприємства із запитами і йому вчасно надавались вичерпні відповіді за усіма порушеними у зверненнях питаннями. Посилався на те, що утримання майна, яке знаходиться у власності щодо сплати за житлово-комунальні послуги є не правом, а обов`язком власника, при цьому навіть відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказав, що тариф по будинку становить 3,755 грн за 1 кв м від загальної площі квартири та складається з наступного переліку послуг: прибирання прибудинкової території; технічне обслуговування ліфтів; технічне обслуговування систем теплопостачання; технічне обслуговування систем гарячого водопостачання; обслуговування будинковентиляційних каналів; освітлення місць загального користування; енергопостачання ліфтів; технічне обслуговування систем електрозабезпечення.

22 квітня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою При цьому зазначив, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують надання ним повного обсягу житлово-комунальних послуг. Зазначив, що зареєстровані в квартирі особи не є споживачами послуг позивача, оскільки постійно не проживають в цій квартирі, а вимушено проживають за іншою адресою. Крім того, позивачу було достеменно відомо про смерть в 2016 році одного з осіб зареєстрованих в квартирі, однак позивач продовжував нарахування плати і за цю особу. Посилався на те, що судом першої інстанції встановлено преюдиційний факт неякісних послуг позивача з утримання будинків, споруд та прибудинкової території. Вказав, не він, не члени його сім`ї не є власниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Вважав, що публічний договір № 95/1 є нікчемним.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Комунального підприємства «Жилкомсервіс» необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів належними доказами, що відповідачі є споживачами послуг позивача.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Харківської міської ради від 26 липня 2006 року за № 69/06 створено Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» (а.с.28).

Рішенням Харківської міської ради від 20 грудня 2006 року за № 1186 визначено Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади з управління будинком, спорудою або групою будинків (а.с.27).

Рішенням Харківської міської ради від 20 грудня 2011 року за № 893, з подальшими змінами від 27 січня 2012 року, 10 травня 2017 року, 11 травня 2018 року визначено перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та встановлені тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у місті Харкові.

Зокрема, до переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій входить: прибирання прибудинкової території, технічне обслуговування ліфтів, обслуговування систем диспетчеризації, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем гарячого водопостачання, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем холодного водопостачання, водовідведення, централізованого опалення, зливної каналізації, обслуговування димових та вентиляційних каналів, технічне обслуговування та поточний ремонт мереж електропостачання та електрообладнання, освітлення місць загального користування, енергопостачання ліфтів (а.с.29-32).

Договір про надання житлово-комунальних послуг (м. Харків) опубліковано у спеціальному випуску газети « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за 28 листопада 2006 року. Умовами договору передбачено, що його сторонами є Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» (виконавець) та власник (наймач, орендар) квартири, інших житлових та/або нежитлових приміщень (споживач). Предметом договору забезпечення виконавцем надання послуг, зокрема, з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій визначено, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим. Визначено права та обов`язки, відповідальність сторін договору. Договір набуває чинності з 01 січня 2007 року строком на 3 роки, якщо інше не буде заявлено сторонами в письмовій формі (а.с.33).

Також, розпорядженням Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради № 192 від 28 лютого 2007 року, відділу обліку комунального майна у зв`язку з передачею основних фондів від КВЖРЕП Ленінського району м. Харкова до Комунального підприємства «Жилкомсервіс» внесено зміни до договору передачі майна в господарське відання № 741 від 29 грудня 1995 року з КВЖРЕП Ленінського району м. Харкова, а саме: вилучено з актів прийому-передачі житловий фонд загальною первісною вартістю 861 229 415,49 грн, сумою зносу 425 050 102,86 грн та залишковою вартістю 436 179 312,63 грн за станом на 01 січня 2007 року згідно акту прийому-передачі (а.с.116).

03 квітня 2019 року Ленінським районним судом м. Харкова у справі № 642/2096/19 за заявою Комунального підприємства «Жилкомсервіс» видано судовий наказ, за яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» заборгованість за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових території, що утворилась за період з 01 квітня 2016 року по 01 лютого 2019 року в розмірі 1329,28 грн та судового збору в розмірі 192,10 грн (а.с.34).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 02 травня 2019 року судовий наказ від 03 квітня 2019 року скасовано (а.с.35).

З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 16 червня 2020 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.14).

У відповідності до затверджених тарифів позивач щомісячно виставляв відповідачу рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, однак на думку позивача відповідач не виконував належним чином свої обов`язки з своєчасного внесення в повному обсязі плати за отримані комунальні послуги, в результаті чого утворилася заборгованість, розмір якої за період з 01 березня 2007 року по 01 вересня 2020 року складає 10 797,33 грн. При цьому в позовній заяві підприємством заявлено суму до стягнення в розмірі 9809,89 грн (а.с.7-13).

12 червня 20009 року ОСОБА_1 звертався до Комунального підприємства «Жилкомсервіс» з повторною заявою від 08 червня 2009 року та просив надати тариф та розрахунки вартості складових тарифу (а.с.52).

До суду першої інстанції ОСОБА_1 надав власний розрахунок відсутності боргу.

Також, ОСОБА_1 надав копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг, а саме: від 25 жовтня 2017 року в розмірі 269,48 грн за липень 2017 року; від 22 листопада 2017 року в розмірі 269,48грн за серпень 2017 року; від 22 листопада 2017 року в розмірі 269,48 за вересень 2017 року; від 07 вересня 2020 року в розмірі 266,31 грн за жовтень 2017 року; від 30 січня 2018 року в розмірі 269,48 грн за листопад 2017 року; від 26 вересня 2020 року в розмірі 263,57 грн за грудень 2017 року; від 01 березня 2018 року в розмірі 269,48 грн за січень 2018 року; від 06 квітня 2018 року в розмірі 269,48 грн за лютий 2018 року; від 27 квітня 2018 року в розмірі 229,73 грн за березень 2018 року; від 24 травня 2018 року в розмірі 268,48 грн за квітень 2018 року; від 02 липня 2018 року в розмірі 264,99 грн за травень 2018 року; від 24 липня 2018 року в розмірі 322,86 грн за червень 2018 року; від 24 листопада 2018 року в розмірі 322,86 грн за липень 2018 року; від 24 листопада 2018 року в розмірі 322,86 грн за серпень 2018 року; від 24 листопада 2018 року в розмірі 322,86 грн за вересень 2018 року; від 14 листопада 2018 року в розмірі 322,86 грн за жовтень 2018 року; від 07 вересня 2020 року в розмірі 322,86 грн за листопад 2018 року; від 28 січня 2019 року в розмірі 322,90 грн за грудень 2018 року; від 09 вересня 2019 року в розмірі 322,86 грн за січень 2019 року; від 27 березня 2019 року в розмірі 322,86 грн за лютий 2019 року; від 20 квітня 2019 року в розмірі 322,86 грн за березень 2019 року; від 14 травня 2019 року в розмірі 322,86 грн за квітень 2019 року; від 19 червня 2019 року в розмірі 322,86 грн за травень 2019 року; від 09 вересня 2019 року в розмірі 322,86 грн за червень 2019 року; від 09 вересня 2019 року в розмірі 322,86 грн за липень 2019 року; від 29 листопада 2019 року в розмірі 322,88 грн за серпень 2019 року; від 29 листопада 2019 року в розмірі 322,87 грн за вересень 2019 року; від 18 листопада 2019 року в розмірі 322,90 грн за жовтень 2019 року; від 17 грудня 2019 року в розмірі 237,55 грн за листопад 2019 року; від 12 березня 2020 року в розмірі 310,44 за грудень 2019 року; від 12 березня 2020 року в розмірі 322,90 грн за січень 2020 року; від 07 вересня 2020 року в розмірі 322,86 грн за лютий 2020 року; від 13 червня 2020 року в розмірі 322,86 грн за березень 2020 року; від 07 вересня 2020 року в розмірі 307,26 грн за квітень 2020 року; від 23 липня 2020 року в розмірі 264,95 грн за травень 2020 року; від 23 липня 2020 року в розмірі 293,90 грн за червень 2020 року; від 21 серпня 2020 року в розмірі 293,94 грн за липень 2020 року; від 22 вересня 2020 року в розмірі 293,90 грн за серпень 2020 року (а.с.54-91).

Також, матеріали справи містять копію акту проживання осіб за адресою: АДРЕСА_2 , складеного 11 грудня 2015 року депутатом Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області Пантелєєвою Т.В., сусідами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яким встановлено, що оскільки тяжко хвора ОСОБА_7 (1926 року народження) з 2000 року потребує постійного догляду, ОСОБА_1 з 2000 року та ОСОБА_2 з 2012 року здійснюють постійний догляд за тяжкохворою ОСОБА_7 , тому постійно, вимушено проживають за тією ж адресою: АДРЕСА_2 (а.с.92).

Матеріали справи свідчать про те, що Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» (Товариство з обмеженою відповідальністю «Жилсервіс») вже зверталось до суду з вимогами про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території за період з 01 серпня 2012 року по 31 липня 2015 року в розмірі 9788,83 грн.

Однак, постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 642/8210/16-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 30 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 29 серпня 2017 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В подальшому, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2020 року у задоволенні позову Товариству з обмеженою відповідальністю «Жилсервіс» - відмовлено. Рішення є чинним.

Як вбачається з пояснювальної записки в.о. начальника дільниці № 27 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 04 листопада 2020 року згідно рішення від 11 травня 2018 року № 318 «Про коригування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова» тариф складає 3,755 грн за 1 кв м загальної площі квартири. Він складається з переліку послуг: прибирання прибудинкової території; ТО ліфтів, ТО систем теплопостачання; ТО систем гарячого водопостачання; обслуговування будинковентиляційних каналів; освітлення місць загального користування; енергопостачання для ліфтів; ТО систем електрозабезпечення. Квартира № 13 знаходиться на 5-му поверсі, особистий рахунок відкрито на ОСОБА_1 , документи на квартиру відсутні, квартира не приватизована. Мешканці будинку АДРЕСА_3 про створення ОСББ обрання форми управління до підприємства не звертались. Скарг від мешканців будинку не надходило. За період з 2018 року підприємство сумісно з підрядними організаціями виконало ремонт м`якої покрівлі будинку, встановлення елементів дитячої площадки та елементів благоустрою (а.с.117-118).

Матеріали справи містять копію заяви від мешканців будинку АДРЕСА_3 , що адресована як до Департаменту комунального господарства, так і до Комунального підприємства «Жилкомсервіс», в якій зазначено, що з 01 березня по 31 березня 2018 року у Харкові випало багато снігу, що не вбирався весь час у їхньому дворі та по вулиці, тому просили перерахувати квартплату та за березень нарахувати 0,00 грн за «прибирання території» (а.с.129 а).

Як на підставу позовних вимог, Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» посилалося на те, що відповідач не виконує обов`язки щодо сплати вартості послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що є підставою для стягнення суми заборгованості.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За час дії спірних правовідносин, а саме за період з 01 березня 2007 по 01 вересня 2020 року діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV з подальшими змінами, (далі Закон №1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17 березня 2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до статті 5 Закону №2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.

Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема, прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Частиною 3 статті 31 Закону № 1875-ІV передбачено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Пунктом 2 частини 3 статті 4 Закону № 2189-VIII передбачено, що до повноважень органів місцевого самоврядування належать встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.

Відповідно до положень частин 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частин 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний, зокрема, забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Матеріали справи свідчать про те, що Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» обслуговує житловий будинок АДРЕСА_3 .

При цьому, матеріали справи не свідчать про те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 , однак він разом із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за вказаною адресою, таким чином останні є споживачами послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, що надає Комунальне підприємство «Жилкомсервіс».

Сплата ОСОБА_1 за надані послуги підприємством також підтверджує те, що останній фактично отримував житлово-комунальні послуги.

З довідки про нарахування та оплату житлово комунальних послуг за особовим рахунком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що за період з 01 березня 2007 року по 01 вересня 2020 року позивачем нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачем оплата послуг в повному обсязі за весь цей період не здійснювалася.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості за період з 01 березня 2007 року по 01 серпня 2012 року відповідачем суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідача за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що борг відповідача існує та не погашений.

Однак, заперечуючи проти позову відповідач просив застосувати строк позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність, відповідно до частини першої статті 260 ЦК України, обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Аналіз зазначених норм цивільного права визначає, що за щомісячними платежами перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.

Установивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх обов`язків щодо оплати наданих Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» житлово-комунальних послуг, внаслідок чого за період з 01 березня 2007 року по 01 серпня 2012 року у нього утворилась заборгованість, однак враховуючи те, що з даними позовними вимогами підприємство звернулося до суду лише у вересні 2020 року, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не довів наявність поважних причин, з яких пропущено строк звернення до суду з позовом за період з 01 березня 2007 року по 01 серпня 2012 року, а відтак вимога позивача про стягнення заборгованості за цей період заявлена поза межами строку позовної давності, в зв`язку із чим сума заборгованості за цей період не підлягає стягненню, оскільки відповідачем заявлено вимогу про застосування строку позовної давності у три роки.

Посилання ОСОБА_1 на те, що у справі № 642/8210/16-ц судовими рішеннями встановлено неналежне виконання своїх обов`язків підприємством, колегія суддів відхиляє, оскільки в тій справі підприємством були заявлені вимоги за період з 01 серпня 2012 року по 31 липня 2015 року і саме за цей період встановлено неповний обсяг надання ним житлово-комунальних послуг.

Будь-яких доказів того, що за період з 01 березня 2007 року по 01 серпня 2012 року Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» надавались житлово-комунальні послуги не в повному обсязі або взагалі не були надані матеріали справи не містять і відповідачем їх не надано.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.

Верховний Суд звертає увагу, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.

Указаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18).

Як вбачається з матеріалів справи 30 грудня 2016 року підприємство вже зверталося до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території за період з 01 серпня 2012 року по 31 липня 2015 року та рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2020 року у справі № 642/8210/16-ц у задоволенні вимог було відмовлено.

Таким чином, наслідком звернення 30 грудня 2016 року підприємства до суду з позовом стало переривання строку позовної давності. Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» був у праві у межах строку позовної давності, перебіг якої розпочався заново після переривання, пред`явити до боржника вимогу про стягнення заборгованості за період, починаючи з 01 серпня 2015 року.

Однак з таким позовом позивач звернувся до суду лише у вересні 2020 року, тобто поза межами позовної давності, перебіг якої розпочався 31 грудня 2016 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2020 року у справі № 642/8210/16-ц у задоволенні вимог підприємства до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території за період з 01 серпня 2012 року по 31 липня 2015 року було відмовлено, тому підстави для задоволення вимог Комунального підприємства «Жилкомсервіс» в даній справі за цей же період відсутні.

Відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, і про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості (пункт 3 частини 1 статті 160 ЦПК України у зазначеній редакції).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19) зроблено висновок, що: «подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17). Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц)».

03 квітня 2019 року Ленінським районним судом м. Харкова у справі № 642/2096/19 за заявою Комунального підприємства «Жилкомсервіс» видано судовий наказ, за яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» заборгованість за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових території, що утворилась за період з 01 квітня 2016 року по 01 лютого 2019 року в розмірі 1329,28 грн та судового збору в розмірі 192,10 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 02 травня 2019 року судовий наказ від 03 квітня 2019 року скасовано.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскільки пред`явленням Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» у 2019 році заяви про видачу судового наказу позовна давність не перервалась, а з даним позовом підприємство звернулось поштою 15 вересня 2020 року, тому стягненню заборгованості за надані послуги підлягає за період з 15 вересня 2017 року по 01 вересня 2020 року.

Однак, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 за період з вересня 2017 року по вересень 2020 року надані послуги Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» були сплачені в повному обсязі, що підтверджується наданими відповідачем копіями квитанцій, що містяться на аркушах справи №№ 54-91.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» належними, допустимими та достовірними доказами не підтверджено наявної заборгованості у ОСОБА_1 за спожиті послуги за період з 15 вересня 2017 року по 01 вересня 2020 року, у зв`язку з чим ці позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи ОСОБА_1 про те, що зареєстровані в квартирі особи не є споживачами послуг позивача, оскільки постійно не проживають в цій квартирі, а вимушено проживають за іншою адресою; що не він, не члени його сім`ї не є власниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону встановлено, що індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 7 Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до частин 1, 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Разом з цим, частиною першою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором.

За змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг (пункт 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

З огляду на викладене, нести витрати по оплаті наданих житлово-комунальних послуг зобов`язані не тільки власники квартири, а й особи місце проживання яких, у цій квартирі, зареєстровано у встановленому порядку.

З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 16 червня 2020 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .. Отже вони є споживачами житлово-комунальних послуг в розумінні пункту 6 частини 1 статті 1 Закону, іншої домовленості щодо оплати комунальних послуг між ним та іншими особами матеріали справи не містять. У зв`язку з чим колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 має відповідати за порушення зобов`язань з оплати спожитих послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на не оплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

Матеріали справи містять копію акту від 11 грудня 2015 року про те, що оскільки тяжко хвора ОСОБА_7 (1926 року народження) з 2000 року потребує постійного догляду, то ОСОБА_1 з 2000 року та ОСОБА_2 з 2012 року здійснюють постійний догляд за тяжкохворою ОСОБА_7 , тому постійно, вимушено проживають за тією ж адресою: АДРЕСА_2 . Проте, ОСОБА_1 не звертався до позивача з відповідними заявами щодо цього. У зв`язку з чим, підприємство не мав можливості застосувати вказані вимоги Закону.

Посилання ОСОБА_1 на те, що позивачу було достеменно відомо про смерть в 2016 році одного з осіб, зареєстрованих в квартирі, однак продовжував нарахування плати і за цю особу, колегія суддів відхиляє, оскільки в даному випадку послуга з утримання будинків, споруд та прибудинкової території не має прив`язки до кількості зареєстрованих осіб в квартирі, а залежить від загальної площі квартири.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, колегія суддів дійшла висновку про відмову у позові у даній справі з підстав зазначених вище.

Враховуючи, що спір по суті судом першої інстанції вирішено правильно та беручи до уваги відсутність достатньо обґрунтованих підстав для скасування правильного по суті судового рішення (з одних лише формальних міркувань) колегія суддів не вбачає підстав для задоволення поданої апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Жилкомсервіс» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 05 липня 2021 року.