ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9686/21 Справа № 650/2028/20 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Державний ощадний банк України

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Державний ощадний банк України про стягнення безпідставно набутих коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Державний ощадний банк України (далі АТ Ощадбанк) про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 15.05.2013 року з неї було стягнуто на користь АТ Ощадбанк заборгованість по кредитному договору № 5126 від 28.03.2008 року. Не погодившись із стягненням, вона звернулася до суду з позовом до АТ Ощадбанк про визнання недійсним кредитного договору та рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.10.2016 року було скасоване рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2016 року у справі № 201/15850/13-ц та визнано недійсним кредитний договір № 5126 від 28.03.2008 року, укладений між АТ Ощадбанк та ОСОБА_1 .

В подальшому, ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 17.11.2020 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 650/394/13-ц від 15.05.2013 року, виданий 16.10.2013 року Великоолександрівським районним судом Херсонської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ Ощадбанк заборгованості за кредитним договором № 5126 від 28.03.2008 року в розмірі 32 437,34 грн.

За інформацією Великоолександрівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було повідомлено, що в ході примусового виконання виконавчого провадження АСВП 42064839 стягувачу АТ Ощадбанк перераховано 16 527,68 грн. В ухвалі суду від 17.11.2020 року також було зазначено, що позовні вимоги в частині стягнення з АТ Ощадбанк на користь ОСОБА_1 безпідставно одержаної суму коштів за виконавчим документом в розмірі 16 527,68 грн. задоволенню не підлягають, оскільки це є вимогою майнового характеру, яка підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Позивачка вважала, що ці кошти повинні бути повернуті, оскільки набуті без достатньої правової підстави за виконавчим документом, що виконанню не підлягає.

Ураховуючи викладене, посилаючись на положення статті 1212 ЦК України, позивачка просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 16 527,68 грн. та понесені судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.07.2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з АТ Ощадбанк на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в розмірі 13 437,86 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ Ощадбанк, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту, оскільки наявність між сторонами договору, який визнано недійсним виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. Також, відповідач посилався на пропуск позивачкою строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивачка просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 15.05.2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ Ощадбанк заборгованість за кредитним договором № 5126 від 28.03.2008 року в розмірі 32 437,34 грн. (а.с.34-35).

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ Ощадбанк про визнання недійсним кредитного договору та стягнення грошових коштів, сплачених на виконання умов договору. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.10.2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2016 року скасовано. Визнано недійсним кредитний договір № 5126 від 28.03.2008 року, укладений між АТ Ощадбанк та ОСОБА_1 , в іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.36-41).

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.12.2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2016 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення грошових коштів скасовано. Стягнуто з АТ Ощадбанк на користь ОСОБА_1 грошові кошти, які сплачені в рахунок погашення кредиту в сумі 68 000,00 грн. та судові витрати (а.с.42-44).

Постановою Верховного Суду від 28.05.2020 року постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.12.2017 року залишено без змін (а.с.45-55).

Ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 17.11.2020 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 650/394/13-ц від 15.05.2013 року, виданий 16.10.2013 року Великоолександрівським районним судом Херсонської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ Ощадбанк заборгованості за кредитним договором № 5126 від 28.03.2008 року в розмірі 32 437,34 грн.

В мотивувальній частині вищевказаної ухвали також зазначено, що вимоги заяви в частині стягнення з АТ Ощадбанк на користь ОСОБА_1 безпідставно одержаної суми коштів за виконавчим документом в розмірі 16 527,68 грн. задоволенню не підлягають, оскільки це є вимогою майнового характеру, яка підлягає розгляду в порядку позовного провадження (а.с.56).

З листа Великоолександрівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 09.09.2020 року № 137-28/17923 вбачається, що на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження АСВП 42064839 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ Ощадбанк заборгованості за кредитним договором в розмірі 32 437,34 грн. В ході примусового виконання виконавчого провадження АСВП 42064839 стягувачу АТ Ощадбанк було перераховано 16 527,68 грн., стягнутих з ОСОБА_1 (а.с.7).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 1212 ЦК України щодо повернення безпідставно набутих коштів, прийшовши до висновку, що з 12.10.2016 року між сторонами відсутній дійсний кредитний договір, виконавчий лист про стягнення заборгованості за кредитним договором визнано таким, що не підлягає виконанню, та правова підстава для набуття відповідачем у власність грошових коштів за кредитним договором та внаслідок вчинення виконавчих дій відпала, а тому у позивачки виникло право вимагати повернення безпідставно набутого майна на підставі статті 1212 ЦК України.

При визначення розміру безпідставно набутих коштів, суд першої інстанції врахував, що відповідач у відзиві на позовну заяву зазначав те, що за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року до банку надійшло коштів в загальній сумі 2 893,84 грн., а за період з 01.01.2017 року по 07.05.2021 року до банку надійшло коштів на суму 10 544,02 грн., а всього 13 437,86 грн., на підтвердження чого надано виписки по рахункам (а.с.64-67).

З урахуванням того, що з наданого листа державної виконавчої служби не вбачається складові суми в розмірі 16 527,68 грн., не зазначено рахунок, на який перераховувались кошти, їх призначення, не надано доказів перерахування коштів саме в цій сумі, суд вважав, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути кошти в розмірі 13 437,86 грн., перерахування яких підтверджено виписками по рахункам позивача, наданих відповідачем.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до положень статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Верховний Суд у своїй постанові від 17.04.2019 року у справі № 759/1206/17 зазначив, що під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Верховний Суд у постанові від 06.02.2020 року у справі № 910/13271/18 зазначив, що у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту, оскільки наявність між сторонами договору, який визнано недійсним виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.

Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Судовий акт про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 910/1531/18, від 28.01.2020 року у справі № 910/16664/18, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі № 201/6498/20, від 06.10.2021 року у справі № 623/363/20.

Як установлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, кредитний договір № 5126, який було укладено 28.03.2008 року між АТ Ощадбанк та ОСОБА_1 , був розірваний в судовому порядку рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.10.2016 року, яке набрало законної сили, а отже в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України ці обставини доказуванню не підлягають.

Ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 17.11.2020 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 650/394/13-ц від 15.05.2013 року, виданий 16.10.2013 року Великоолександрівським районним судом Херсонської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ Ощадбанк заборгованості за кредитним договором № 5126 від 28.03.2008 року в розмірі 32 437,34 грн., з тих підстав, що обов`язок ОСОБА_1 з виконання виконавчого листа відсутній, у зв`язку з визнанням кредитного договору недійсним.

Факт перерахування коштів відповідачу, які були стягнуті з ОСОБА_1 , не спростовувався в суді першої інстанції і відповідачем, між тим останній не погоджувався з розміром перерахованих коштів.

Отже, з 12.10.2016 року між сторонами відсутній дійсний кредитний договір, виконавчий лист про стягнення заборгованості за кредитним договором визнано таким, що не підлягає виконанню, та правова підстава для набуття відповідачем у власність грошових коштів за кредитним договором та внаслідок вчинення виконавчих дій відпала, і у позивачки виникло право вимагати повернення безпідставно набутого майна на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Крім того, судом враховано, що в мотивувальній частині ухвали Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 17.11.2020 року зазначено, що вимоги заяви в частині стягнення з АТ Ощадбанк на користь ОСОБА_1 безпідставно одержаної суми за виконавчим документом в розмірі 16 527,68 грн. задоволенню не підлягають, оскільки це є вимогою майнового характеру, яка підлягає розгляду в порядку позовного провадження, тобто повернення безпідставно набутого майна на підставі частини першої статті 1212 ЦК України є єдиним способом захисту прав позивачки в даному випадку.

Отже, встановивши, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів в сумі 13 437,86 грн., що стягнені з ОСОБА_1 на підставі виконавчого листа № 650/394/13-ц від 15.05.2013 року, виданого 16.10.2013 року Великоолександрівським районним судом Херсонської області, який у подальшому визнано таким, що не підлягає виконанню, відпали, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що отримані відповідачем кошти в сумі 13 437,86 грн. підлягають поверненню позивачеві відповідно до статті 1212 ЦК України.

На підтвердження стягнення з позивачки на підставі виконавчого листа № 650/394/13-ц грошових коштів в сумі 8 838,20 грн., в матеріалах справи міститься лист Великоолександрівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 09.09.2020 року № 137-28/17923, з якого вбачається, що на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження АСВП 42064839 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ Ощадбанк заборгованості за кредитним договором в розмірі 32 437,34 грн. В ході примусового виконання виконавчого провадження АСВП 42064839 стягувачу АТ Ощадбанк було перераховано 16 527,68 грн., стягнутих з ОСОБА_1 (а.с.7).

При визначення розміру безпідставно набутих коштів, суд першої інстанції вірно виходив з того, що з наданого листа державної виконавчої служби не вбачається складові суми в розмірі 16 527,68 грн., не зазначено рахунок, на який перераховувались кошти, їх призначення, не надано доказів перерахування коштів саме в цій сумі та врахував, що відповідач у відзиві на позовну заяву зазначав те, що за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року до банку надійшло коштів в загальній сумі 2 893,84 грн., а за період з 01.01.2017 року по 07.05.2021 року до банку надійшло коштів на суму 10 544,02 грн., а всього 13 437,86 грн., на підтвердження чого надано виписки по рахункам (а.с.64-67).

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачкою пропущено строк позовної давності, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом апеляційної інстанції, відповідач належним чином був повідомлений судом першої інстанції про розгляд справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.61).

Крім того, відповідач подавав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву (а.с.62-63).

Проте, в суді першої інстанції відповідач не подавав клопотання про застосування строку позовної давності, таких доводів не містить і відзив на позовну заяву.

Отже, підстави для застосування позовної давності відсутні.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Державний ощадний банк України залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 16 грудня 2021 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко