Справа № 456/2856/18 Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р.Т.
Провадження № 22-ц/811/2318/20 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року м.Львів

Справа № 456/2856/18

Провадження № 22ц/811/2318/20

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Савуляка Р.В., Шандри М.М.

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 а на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області, ухвалене у м.Стрию 27 лютого 2020 року у складі судді Шрамка Р.Т., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області про відшкодування завданої моральної та фізичної шкоди органами державної влади України, -

встановив:

8 липня 2018 року позивач звернувся з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 26 січня 2003 року він був затриманий працівниками міліції за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 115 КК України. Під час затримання працівниками МВС Стрийського МРВ УМВСУ в Львівській області застосовано зброю без крайньої необхідності. В результаті цього йому (позивачу) заподіяно вогнепальне ушкодження, що підтверджується висновком медичної експертизи №48 від 26 січня 2003 року. Вказує, що в Моршинському відділ міліції його побили. Потім його роздягнули та посадили в камеру, незважаючи на те, що було холодно. Вважає, що органи досудового розслідування, зловживаючи посадовим становищем, знищили речові докази (кулю) з метою непроведення балістичної експертизи для виявлення фактичних обставин справи. Під час допиту йому наносили удари, погрожували пістолетом. Він (позивач) написав явку з повинною від 26 січня 2003 року. Зазначає, що при проведенні незаконних дій йому не забезпечено участь адвоката та перекладача з української мови на російську мову, не роз`яснено прав. Вказує, що застосування вогнепальної зброї, фізичного насильства до нього (позивача) підтверджується висновком експерта №48 від 27 січня 2003 року, відеозаписом відтворення обставин події від 27 січня 2003 року, а також ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 листопада 2003 року. Стверджує, що 26 січня 2003 року він поміщений в ІТТ Стрийського МВ ГУМВСУ у Львівській області, де його утримували до 17 лютого 2003 року, чим порушено вимоги Закону України «Про попереднє ув`язнення». Застосуванням заборонених методів ведення слідства - тортур оперативними працівниками йому спричинено фізичний біль, страждання і тілесні ушкодження. Просить стягнути з відповідача компенсацію в розмірі 1 850 000 Євро.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 лютого 2020 року в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, таким що порушує його законні права та інтереси, винесеним з порушенням норм матеріального права.Просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення про задоволення позову.Вказує, що 26 січня 2003 року він затриманий на території України у с.Миртюки Стрийського району Львівській області за підозрою у вчиненні злочину у м.Моршині. 30 січня 2003 року постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області йому обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Стверджує, що суд не забезпечив обов`язкову участь захисника та перекладача. 14 листопада 2003 року постановлено вирок Апеляційним судом Львівської області. Вказує, що він (позивач) є громадянином Російської Федерації, органи досудового слідства, прокурор і суд повинні були повідомити Генеральне консульство Російської Федерації у Львові про затримання громадянина Росії, однак цього зроблено не було.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Позивач,який відбуває покарання на території Російської Федерації, участь представника його інтересів не забезпечив.

Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Датою ухвалення рішення, прийнятого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі статей 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У Конституції України проголошено, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3).

Відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-440цс16 від 25 травня 2016 року.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Питання про відшкодування моральної шкоди в такому випадку має вирішуватися виходячи із наданих сторонами доказів на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування, та з урахуванням принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства згідно з якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третьої статті 12 ЦПК України), а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Особливістю дій, що є підставою для відшкодування шкоди за частиною 1 статті 1176 ЦК України, є те, що ці дії вчиняються у ході кримінального провадження або провадження у справі про адміністративне правопорушення. Такі дії можуть бути оскаржені та визнані незаконними лише в рамках відповідних проваджень у порядку, передбаченому процесуальним законодавством. Тому потерпіла особа має право пред`явити позов за статтею 1176 ЦК України лише тоді, коли незаконність дії, якою їй завдано шкоди, уже встановлена в рамках відповідного провадження. Акти, якими констатується незаконність процесуальних дій і рішень, про які йдеться у частині 1 статті 1176 ЦК України, визначено статтею 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», згідно з якою право на відшкодування шкоди виникає у разі: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру в учиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Встановлено, що вироком колегії суддів судової палати для розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області від 14 листопада 2003 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 30 березня 2004 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених пунктом 10 частини 2 статті 115, частини 3 статті 152, частини 1 статті 129, частини 4 статті 296, частини 1 статті 121, частини 2 статті 15, частини 2 статті 152, частини 4 статті 152 КК України та відповідно до статті 70 КК України за сукупністю скоєних злочинів засуджено до довічного позбавлення волі.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області від 14 листопада 2003 року у ході судового розгляду кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_1 виділено з цієї справи в окреме провадження матеріали стосовно застосування насильства, зброї і спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 в процесі затримання 26 січня 2003 року.

Щодо подальшого руху справи, виділеної в окреме провадження, суду не надано доказів.

Позивач вважає, що незаконними та протиправними діями органів досудового розслідування йому завдана моральна шкода.

З довідки №14328 Стрийського ВП ГУНП у Львівській області від 24 жовтня 2018 року вбачається, що в Стрийському ВП ГУНП у Львівській області громадяни: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 службу не проходили та не є діючими працівниками.

З наданої ліквідаційною комісією Стрийського РВ інформацієї вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_10 проходили службу в Моршинському МВМ Стрийського РВ УМВС України у Львівській області. Міліціонер ППС, старший прапорщик міліції ОСОБА_3 - з 1 серпня 1995 року до 30 липня 1998 року; старший інспектор, черговий майор міліції ОСОБА_7 - з 14 листопада 1997 року до 18 липня 2006 року; помічник оперативного чергового, старший прапорщик міліції ОСОБА_2 - з 25 вересня 1991 року до 1 грудня 2005 року; старший оперуповноважений - черговий, полковник міліції ОСОБА_10 - з 23 жовтня 1995 року до 25 листопада 1996 року. ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 не були працівниками ОВС України (лист Стрийського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області № 4028/59/01/19 від 6 травня 2019 року.

Встановлено, що 26 січня 2003 року старший оперативний черговий Моршинського МВМ ОСОБА_7 у присутності понятих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та з участю міліціонера по охороні затриманого ОСОБА_2 склав протокол утримання особи в кімнаті затриманих.

З`явлення із зізнанням відібрано у ОСОБА_1 старшим оперуповноваженим в ОВС УКР УМВСУ у Львівській області, підполковником міліції ОСОБА_10 .

Відповідно до протоколу про затримання підозрюваного від 27 січня 2003 року старший помічник прокурора Стрийського району Бобяк Б.В. згідно зі статтею 115 КПК України затримав як підозрюваного ОСОБА_1 за підозрою у скоєнні ним злочину, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України. ОСОБА_1 роз`яснено, що відповідно до статей 73, 115 КПК України він вправі давати пояснення, заявляти клопотання, оскаржувати дії і рішення слідчого і прокурора.

Встановлено, що міліціонер ППС старший прапорщик міліції ОСОБА_3 , а також ОСОБА_5 , ОСОБА_6 участі в затриманні ОСОБА_1 не брали.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції зробив висновок, що затримання ОСОБА_1 і його допит були проведені повноважними на це особами згідно з вимогами законодавства, підозрюваному повідомлено зрозумілою для нього мовою підстави затримання та злочин, у вчиненні якого він підозрюється, а також роз`яснено його права, про що свідчить його підпис у протоколі затримання підозрюваного.

Посилання ОСОБА_1 на те, що при затриманні до нього застосовувалось фізичне насильство, що стверджується протоколом його утримання в кімнаті затриманих та висновком судово-медичної експертизи № 48 від 26 січня 2003 року, не спростовують винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочинів; оцінку зібраним доказам надано при ухваленні вироку від 14 листопада 2003 року, яким ОСОБА_1 засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі, вказаний вирок переглянуто Верховним Судом України і такий набрав законної сили.

Неправоммірність застосування сили та спецзасобів при затриманні позивача не встановлена.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 43-1 КПК України (в редакції від 28 грудня 1960 року із змінами та доповненнями станом на 30 січня 2003 року) підозрюваним визнається: особа, затримана по підозрі у вчиненні злочину; особа, до якої застосовано запобіжний захід до винесення постанови про притягнення її як обвинуваченого.

Підозрюваний має право: знати, в чому він підозрюється; давати показання або відмовитися давати показання і відповідати на запитання; мати захисника і побачення з ним до першого допиту; подавати докази; заявляти клопотання і відводи; вимагати перевірки судом чи прокурором правомірності затримання; подавати скарги на дії і рішення особи, яка провадить оперативно-розшукові дії та дізнання, слідчого і прокурора, а за наявності відповідних підстав - на забезпечення безпеки.

Згідно з пунктами 3 і 4 частини 1 статті 45 КПК України (в редакції від 28 грудня 1960 року із змінами та доповненнями станом на 30 січня 2003 року) участь захисника при провадженні дізнання, досудового слідства і в розгляді кримінальної справи в суді першої інстанції є обов`язковою: у справах осіб, які не володіють мовою, якою ведеться судочинство - з моменту затримання особи чи пред`явлення їй обвинувачення; коли санкція статті, за якою кваліфікується злочин, передбачає довічне ув`язнення - з моменту затримання особи чи пред`явлення їй обвинувачення.

26 січня 2003 року ОСОБА_1 написав з`явлення із зізнанням, у якому визнав вину у вчиненні злочинів, за які його засуджено вироком Апеляційного суду Львівської області від 14 листопада 2003 року.

Встановлено, що з`явлення із зізнанням він написав власноручно та зобов`язався в процесі розслідування кримінальної справи надати детальні пояснення з приводу вчинення ним кожного злочину, про що і розписався.

В письмових поясненнях та доповненнях до них ОСОБА_1 детально описує обставини злочинів, які були вчинені ним 25 січня 2003 року.

Участь захисника при кваліфікації дій підозрюваного за частиною 1 статті 115 КК України, яка була інкримінована підозрюваному, не була обов`язковою.

ОСОБА_1 не був позбавлений можливості заявляти клопотання про забезпечення участі захисника, однак таким правом у встановленому законом порядку не скористався.

За зверненнями ОСОБА_1 щодо застосування відносно нього під час досудового розслідування незаконних методів досудового слідства правоохоронними органами було проведено та припинено перевірку.

Встановлення факту незаконності дій органів досудового розслідування є компетенцією органів кримінального провадження, а відтак, в порядку цивільного судочинства питання про відшкодування шкоди може розглядатися тільки після встановлення такого факту.

Органами дізнання та досудового слідства під час затримання ОСОБА_1 встановлено, він є громадянином іноземної держави - Російської Федерації і у відповідності до вимог чинного на той час кримінально - процесуального законодавства України, зважаючи на той факт, що ОСОБА_1 не був особою, яка користується правом дипломатичної недоторканості, орган дізнання та досудового слідства не зобов`язані були повідомляти Консульство Російської Федерації у Львові про таке затримання. ОСОБА_1 у відповідності до ст.43-1 КПК України не був позбавлений права вимагати перевірки судом чи прокурором правомірності його затримання, а також самостійно звернутись з відповідною заявою у Консульство.

На час затримання ОСОБА_1 на території Львівської області він перебував у федеральному розшуку Російської Федерації. Тому на виконання клопотання про надання правової допомоги у кримінальній справі у Головне слідче управління МВС України зі слідчого комітету МВС Російської Федерації надійшли копії матеріалів кримінальної справи 07/3404, порушеної відносно ОСОБА_1 . Тобто про затримання громадянина Російської Федерації компетентним органам цієї держави було відомо.

Висновки суду першої інстанції ґрунтується на досліджених матеріалах справи, оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 1 липня 2021 року.

Головуючий

Судді