Справа № 465/2581/20 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/662/21 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року м.Львів

Справа № 465/2581/20

Провадження № 22ц/811/662/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю : ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 2 вересня 2020 року у складі судді Мартинишин М.О., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

встановив:

8 травня 2020 року ОСОБА_3 звернувся з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 20 вересня 2018 року між ним та відповідачем укладено договір позики грошових коштів на суму 1 406 000 грн. Відповідач взяв на себе зобов`язання повернути кошти до 31 серпня 2019 року. Зазначає, що після закінчення цього строку він (позивач) звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу, але відповідачем кошти не повернуто. Просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість у сумі 1 671 630,18 грн., що включає: 1 406 000 грн. - основна сума заборгованості за договором; 32 426,78 грн. - інфляційні нарахування; 47 495,84 грн. - 3 % річних від простроченої суми; 185 707,56 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань та судові витрати.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 2 вересня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з відповідача в користь позивача суму основного боргу за договором позики від 20 вересня 2018 року в розмірі 1 406 000 грн., інфляційні нарахування в розмірі 32 426,78 грн., 3 % річних від простроченої суми в розмірі 47 495,84 грн., пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань в розмірі 185 707,56 грн. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив відповідач. Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Апелянт заперечує факт укладення договору позики та отримання коштів від позивача. Вказує, що підпис у договорі позики вчинено не ним, а іншою особою.

31 березня 2021 року позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому посилається на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`зків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 509 цього Кодексузобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 545 ЦК України передбачено, що кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 цього Кодексу, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`зання (неналежне виконання).

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (стаття 1047 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У частині 2 статті 625 ЦК України визначено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Встановлено, що 20 вересня 2018 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Бабій О.В. договір позики грошей в сумі 1 406 000 грн., що еквівалентно 50 000 доларів США за офіційним курсом НБУ, встановленим на момент укладення договору. Договір зареєстрований в реєстрі за № 5937.

Згідно із п. 1.1. договору ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняв кошти в розмірі 1 406 000 грн. (еквівалентно 50 000 доларів США за офіційним курсом НБУ, встановленим на момент укладення даного договору) та зобов`язується повернути позивачу цю суму коштів не пізніше ніж до 20 березня 2019 року.

У пункті 1.2. договору вказано, що позика є переданою позикодавцем позичальнику у момент укладення цього договору.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кошти в строк до 20 березня 2019 року.

Згідно із п. 2.4. договору за прострочення виконання зобов`язань за цим договором, позичальник виплачує позикодавцю пеню в розмірі 0,1 % від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума несплаченої позики має бути виплачена у урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції.

На підставі аналізу наявних доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про доведеність факту укладення договору позики від 20 вересня 2018 року, передачі коштів за договором та невиконання позичальником за договором позики свого обов`язку щодо повернення боргу. Ці висновки суду не спростовані.

Відповідач не надав суду доказів на підтвердження виконання свої зобов`язання за договором позики.

Судом встановлено, що отримані за договором кошти у сумі 1 406 000грн. відповідач позивачу не повернув та прострочив виконання свого зобов`язання на 411 днів.

Згідно розрахунку позивача, у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 1 671 630,18 грн., яка складається з: 1 406 000 грн. - сновна сума заборгованості за договором; 32 426,78 грн. - інфляційні нарахування; 47 495,84 грн. - 3 % річних від простроченої суми; 185 707,56 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань. Зазначений розрахунок заборгованості не спростований належними та допустимими доказами.

Відповідач не скористався своїм правом участі в розгляді справи і надання доказів. Стверджуючи, що він не проживає за місцем реєстрації, не надав суду адреси свого проживання чи перебування. Суд надсилав відповідачу всю кореспонденцію з додержанням вимог процесуального закону. Адресована на відому суду адресу кореспонденція відповідачу не вручена через його відсутність за такою адресою. Відтак, неотримання кореспонденції від суду зумовлене не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою відповідача, який цю адресу вказав у заявах до суду та апеляційній скарзі.

Заявлене клопотання про призначення почеркознавчої експертизи відповідач не підтримав, оскільки не з`явився в судове засідання, не надав зразків почерку та підпису, що унеможливлює призначення експертизи судом. Висновок експерта, складений на його замовлення, відповідач не надав.

Оскільки сторона вправі розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд, справу розглянуто на підставі наявних в її матеріалах доказів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які не спростовані доводами апеляційної скарги. Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 2 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено і підписано 22 червня 2021 року.

Головуючий

Судді