ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2724/21 Справа № 212/2042/20 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/2042/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі - Прокуратура Дніпропетровської області, Державна казначейська служба України,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Чепурнов Віталій Іванович, та відповідача Державної казначейської служби України на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року, яке ухвалено суддею Чорним І.Я. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності.

Позовна заява обґрунтована тим, що 23 червня 2011 року щодо ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за ч. 3 ст. 364 КК України, яка неодноразово була предметом розгляду судами різних інстанцій та у ній приймалися різні рішення: закриття за відсутності складу злочину, закриття внаслідок декриміналізації, направлення на додаткове розслідування.

10 липня 2017 року постановою слідчого прокуратури Дніпропетровської області справу було закрито за відсутності в діях позивача складу злочину, передбаченого ст. 364 КК України.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2018 року на користь ОСОБА_1 стягнуто з Державної казначейської служби України 268056 гривень, в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду.

04 квітня 2019 року прокурор Дніпропетровської області Токар Р. скасував постанову від 10 липня 2017 року про закриття кримінального провадження № 750000054 від 12 травня 2017 року відносно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 364 КК України.

22 жовтня 2019 року прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області Толстик А.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 750000054 від 12 травня 2017 року, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ч.3 ст. 364 КК України.

Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивач відчував моральні страждання, що виразилися у тому, що після скасування 04 квітня 2019 року прокурором Дніпропетровської області Токар Р. постанови від 10 липня 2017 року про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 та до закриття кримінального провадження, позивач продовжував перебувати під слідством, що загалом становить 28 місяців, в період з 10 липня 2017 року по 22 жовтня 2019 року. Позивач відчував душевні переживання, втрату авторитету, викликані необхідністю на протязі восьми років доводити свою невинуватість. Моральні страждання спричинили порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення стосунків з оточуючими внаслідок тривалого перебування під слідством. Моральну шкоду позивач оцінює в 168000 гривень, які просив стягнути з відповідача прокуратури Дніпропетровської області за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Крім того, просив стягнути з прокуратури Дніпропетровської області за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь 15000 гривень, відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" на відшкодування сум, сплачених позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги на час досудового розслідування та стягнути з прокуратури Дніпропетровської області за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, судові витрати в зв`язку з розглядом даної справи.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 30000 гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 2 700 гривень 00 копійок в рахунок відшкодування судових витрат за надання правничої допомоги адвоката.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Чепурнов В.І., ставить питання про зміну рішення суду та ухвалення рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не взяв до уваги, що скасування постанови прокурора про закриття кримінального провадження вищим за рангом прокурором в порядку реалізації повноважень, передбачено ч. 6 ст. 36 КПК України, й такі повноваження можуть бути реалізовані в межах строків досудового розслідування, визначених ст. 219 КПК України. Згідно ж ч. 1 ст. 219 КПК України строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження. Оскільки, відповідачі не заявляли про незаконість дій прокурора та порушення ним строків, визначених ст. 219 КПК України, та 04 квітня 2019 року прокурором було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №750000054, що досудове розслідування відносно ОСОБА_1 триває саме з 10 липня 2017 року і закінчено 22 жовтня 2019 року, а тому судом першої інстанції невірно розраховано строки досудового розслідування та перебування позивача під слідством, що потягло за собою невірний розрахунок розміру моральної шкоди.

Також, наголошує на тому, що стягнення судом лише 2 700,00 грн. в рахунок відшкодування судових витрат за надання правничої допомоги, є втручанням суду в договірні відносини між клієнтом та адвокатом, що є неприпустимим. Відповідно до умов договору від 27.07.2019 року, адвокат взяв на себе зобов`язання вжиття заходів для закриття кримінального провадження №750000054 та виконав взяті на себе зобов`язання, що підтверджено актом виконаних робіт. Суд же не вправі надавати оцінку способу захисту інтересів клієнта, у разі якщо клієнт отримав бажаний для нього результат, а тому понесені позивачем витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню в повному обсязі.

Крім того, позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Чепурнов В.І., надав суду апеляційної інстанції доповнення до апеляційної скарги, до якого не додано доказів надсилання копій відповідних доповнень іншим учасникам справи, у зв`язку з чим колегія суддів, на підставі ч. 2 ст. 364 ЦПК України, не враховує такі доповнення.

Відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Чепурнов В.І., не подано.

В апеляційній скарзі відповідач Державна казначейська служба України просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду про стягнення коштів з Казначейської служби, як юридичного органу, є невірним, оскільки в такому випадку кошти підлягають стягненню з державного бюджету, а у резолютивній частині рішення суду не повинні міститись відомості про суб`єкт його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

На думку представника Державної казначейської служби України суд залишив поза увагою відсутність доказів, які мав би надати позивач для підтвердження заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат майнового характеру. Крім того зазначає, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є недоведеним, необґрунтованим та не відповідає засадам виваженості та справедливості. При цьому, зазначає, що на час розгляду справи позивачеві з Державного бюджету України було здійснено відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності в розмірі 268 056,00 грн.. що не могло не позначитись позитивно на рівень нервової напруги чи психоемоційного стану позивача, характеру немайнових втрат, його ймовірних вимушених змін у життєвих чи виробничих стосунках, тощо, порівняно з попередньою цивільною справою.

Також вважає, що судом першої інстанції не враховано норми Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», що набрав чинності з 01 січня 2017 року, де вказано, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач Прокуратура Дніпропетровської області зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Від позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Чепурнов В.І., надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом учасників справи, згідно ч. 3 ст. 369 ЦПК України, яке задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи, суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частинами 5, 6 ст. 279 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

Отже, враховуючи вищевикладене, розгляд цієї справи з повідомленням учасників справи можливий лише з урахуванням конкретних обставин, які перешкоджають суду апеляційної інстанції вирішити спір по суті без особистої явки сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів для встановлення обставин справи та перевірки доводів, викладених в апеляційній скарзі, та позивачем не наведено обставин справи, які перешкоджають суду апеляційної інстанції вирішити спір по суті без особистої явки сторін, у зв`язку з чим клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням учасників справи задоволенню не підлягає.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги, як позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Чепурнов В.І., так і відповідача Державної казначейської служби України, підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 12 липня 2011 року було порушено кримінальну справу відносно позивача ОСОБА_1 по факту вчинення ним злочину, передбаченого ч.3 ст. 364 КК України, тобто зловживання владою, вчиненого працівником правоохоронного органу.

10 липня 2017 року постановою слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області кримінальне провадження, яке було внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань (надалі ЄРДР) на підставі раніше порушеної кримінальної справи № 56119033 від 23 червня 2011 року, за № 0000054 від 12 травня 2017 року відносно дільничних інспекторів міліції сектору ДІМ Саксаганського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 364 КК України, закрито в зв`язку з відсутністю складу вказаного злочину.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби, Прокуратури Дніпропетровської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду задоволено частково та стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 268056,00 гривень, в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 вересня 2018 року на користь ОСОБА_1 було стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку судові витрати в розмірі - 11490 гривень, в рахунок відшкодування витрат за надання правової допомоги адвокатом Чепурновим В.І. із представництва та захисту законних прав ОСОБА_1 пропорційно до задоволених позовних вимог.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Державної казначейської служби України було залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

04 квітня 2019 року постановою прокурора Дніпропетровської області Р. Токар було скасовано постанову від 10 липня 2017 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 750000054 від 12 травня 2017 року відносно дільничного інспектора міліції сектору ДІМ Саксаганського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 364 КК України.

23 вересня 2019 року ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська Демидової Є.О., за наслідками розгляду клопотання ОСОБА_2 про встановлення процесуальних строків, було встановлено місячний строк до 23 жовтня 2019 року для прийняття рішення по кримінальному провадженню № 750000054 від 12 травня 2017 року.

22 жовтня 2019 року прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області Толстик А.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 750000054 від 12 травня 2017 року у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ч.3 ст. 364 КК України.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, виходив із того, що з моменту скасування постанови від 10 липня 2017 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 750000054 від 12 травня 2017 року відносно дільничного інспектора міліції сектору ДІМ Саксаганського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 364 КК України - 04 квітня 2019 року і до моменту винесення постанови прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області Толстик А.В. про закриття кримінального провадження від 22 жовтня 2019 року, позивач був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності, як обвинувачений у кримінальному провадженні. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, як обвинуваченого, протягом 6 місяців, нормальний уклад життя позивача був порушений, тому на його користь підлягає стягненню моральна шкода, визначена відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у розмірі не меншому однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством, у зв`язку з чим суд визначив розмір відшкодування в сумі 30 000,00 грн., який є співмірним та достатнім для відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ураховуючи викладене, суд, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивач незаконно перебував під слідством 6 місяців, що є підставою для відшкодування на його користь моральної шкоди.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, згідно з ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», проводиться за рахунок коштів державного бюджету і не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що позивач незаконно перебував під слідством з 04 квітня 2019 року по 22 жовтня 2019 року, чим йому було завдано моральної шкоди, розмір якої судом визначено у відповідності до обмежень, встановлених ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що він перебував під слідством 28 місяців, колегією суддів відхиляються, оскільки спеціальним Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено відшкодування моральної шкоди саме за час перебування під слідством чи судом, а, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 перебував під слідством у період з 04 квітня 2019 року (дати винесення постанови про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 10 липня 2017 року) до 22 жовтня 2019 року (дати винесення постанови про закриття кримінального провадження), тобто 6 місяців. Так, постановою слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області від 10 липня 2017 кримінальне провадження, яке було внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань (надалі ЄРДР) на підставі раніше порушеної кримінальної справи № 56119033 від 23 червня 2011 року, за № 0000054 від 12 травня 2017 року відносно дільничних інспекторів міліції сектору ДІМ Саксаганського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 364 КК України, закрито в зв`язку з відсутністю складу вказаного злочину, й скасована ця постанова була 04 квітня 2019 року, тобто у період часу з 10 липня 2017 року по 04 квітня 2019 року слідчі дії по відношенню до позивача ОСОБА_1 , які могли б завдати йому моральних страждань, не здійснювалися.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що суд не взяв до уваги, що скасування постанови прокурора про закриття кримінального провадження вищим за рангом прокурором в порядку реалізації повноважень, передбачено ч. 6 ст. 36 КПК України, й такі повноваження можуть бути реалізовані в межах строків досудового розслідування, визначених ст. 219 КПК України, згідно ч. 1 якої визначено, що строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження, та, оскільки відповідачі Прокуратура Дніпропетровської області та Державна казначейська служба України не заявляли про незаконність дій прокурора та порушення ним строків, визначених ст. 219 КПК України, і 04 квітня 2019 року прокурором було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №750000054, що досудове розслідування відносно ОСОБА_1 триває саме з 10 липня 2017 року і закінчено 22 жовтня 2019 року, строк перебування позивача під слідством становить саме 28 місяців, колегією суддів не приймаються з вищенаведених підстав.

Доводи апеляційної скарги відповідача Державної казначейської служби України про те, що розмір мінімальної заробітної плати, який слід було застосувати для обчислення моральної шкоди в цій справі, має відповідати мінімальному прожитковому мінімуму для працездатних осіб, колегією суддів відхиляються з наступних підстав.

Так, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 грудня 5 000,00 гривень.

Тому, розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, що й було зроблено судом першої інстанції.

З урахуванням розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством на час розгляду справи, який складає 5 000,00 грн., розмір компенсації моральної шкоди становить 30 000,00 гривень, виходячи з наступного розрахунку 5 000,00 грн. х 6 міс. = 30 000,00 грн.

Судом першої інстанції визначений розмір компенсації моральної шкоди 30 000,00 грн. з урахуванням вимог розумності, справедливості та враховано усі матеріали справи, тривалість моральних страждань позивача, їх глибина, із урахуванням роз`яснення Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Доводи апеляційної скарги відповідача Державної казначейської служби України про те, що суд залишив поза увагою відсутність доказів, які мав би надати позивач для підтвердження заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат майнового характеру спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається завдання позивачеві моральних страждань у вигляді душевних переживань, втраті авторитету, в необхідності доводити свою невинуватість. Перебування під слідством призвело до порушення життєвого ритму, погіршення відносин з оточуючими, обмеження у пересуванні в межах та поза межами України. В зв`язку з безпідставним перебуванням під слідством він не міг налаштувати звичайний для себе ритм життя.

Отже суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що перебування позивача під слідством мали негативні наслідки і пов`язані з цим душевні та моральні страждання і переживання.

Доводи апеляційної скарги відповідача Державної казначейської служби України , що судом першої інстанції не враховано норми Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», що набрав чинності з 01 січня 2017 року, де вказано, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень, є безпідставні, з огляду на наступне.

Частина 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року встановила, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Таким чином, положення цієї частини Закону стосуються застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини при обчисленні окладів, заробітної плати, інших виплат, пов`язаних з оплатою праці.

Вказівка в другому абзаці цієї частини про те, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень, підлягає застосуванню у взаємозв`язку з першим абзацом, в якому прямо зазначено, що вона не застосовується як розрахункова величина при нарахуванні виплат в порядку оплати праці (окладів, заробітної плати, інших виплат).

Так як предметом спору у даній справі є стягнення відшкодування в порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а не будь-яких виплат в порядку оплати праці, частина 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року свою дію на спірні правовідносини не поширюється.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача й в частині стягнення моральної шкоди саме з Державної казначейської служби.

Згідно із пп. 5 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Отже, висновок суду першої інстанції про стягнення моральної шкоди з відповідача, яке проводиться Державною казначейською службою України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відповідності до вимог ст.ст. 23, 48 Бюджетного кодексу України, є вірним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення на користь позивача ОСОБА_1 суми в розмірі 15 000 грн. за надання юридичної допомоги, відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", суд виходив з недоведеності та необгрунтованості цих вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 15, 16 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить засадам цивільного законодавства. Способами захисту є зокрема відшкодування майнової та моральної шкоди.

Так, згідно п.4 ч.1 ст.3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України від 4 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 4 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 4 березня 1996 року № 41, при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції;

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин, на які посилаються сторони у справі, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Чепурновим В.І., в підтвердження надання правничої допомоги в рамках кримінального провадження надано суду Договір про надання правничої допомоги від 27 квітня 2019 року укладеного між адвокатом Чепурновим В.І. та позивачем ОСОБА_1 , квитанції про отримання адвокатом гонорару на виконання умов договору в розмірі 15 000 грн., Додаток №1 до договору від 27 квітня 2019 року про надання правничої допомоги та Акт виконаних робіт від 11 листопада 2019 року.

Відповідно до акту виконаних робіт від 11 листопада 2019 року адвокатом Чепурновим В.І. в рамках кримінального провадження № 750000054 від 12 травня 2017 року на виконання договору про надання правничої допомоги в інтересах ОСОБА_1 було складено скаргу до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, адвокат приймав участь в судовому розгляді скарги та звертався зі скаргами до прокуратури Дніпропетровської області.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, при розгляді слідчим суддею Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська клопотання, на яке посилається представник позивача ОСОБА_3 , останній брав участь в судовому засіданні, однак приймав участь в якості представника гр. ОСОБА_2 в рамках цього ж кримінального провадження № 750000054 від 12 травня 2017 року, а не позивача ОСОБА_1 .

Інших належних та допустимих доказів, що підтверджують обсяг наданих послуг і виконаних робіт відповідно до умов договору про надання правничої допомоги від 27 квітня 2019 року укладеного між адвокатом Чепурновим В.І. та позивачем суду не надано, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Чепурнов В.І., щодо неправомірного заниження судом першої інстанції розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно частин 1, 2 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України і у разі часткового задоволення позову судові витрати щодо сплати професійної правничої допомоги покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Врахувавши вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 понесені та документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 700,00 грн., тобто пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що стягнення судом лише 2 700,00 грн. в рахунок відшкодування судових витрат за надання правничої допомоги, є втручанням суду в договірні відносини між клієнтом та адвокатом, що є неприпустимим, колегією суддів не приймаються, як такі, що суперечать положенням статті 141 ЦПК України, згідно якої у разі часткового задоволення позову судові витрати окладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що було враховано судом першої інстанції.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Чепурнов Віталій Іванович, та відповідача Державної казначейської служби України - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 24 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: