Справа № 130/1417/19
Провадження № 22-ц/801/1147/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вернік В. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 рокуСправа № 130/1417/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.,

за участі секретаря Ліннік Я. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Лука-Мовчанської сільської ради Жмеринського району Вінницької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою її представником - адвокатом Полігасом Володимиром Миколайовичем, на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 08 грудня 2020 року в м. Жмеринці суддею цього суду ОСОБА_3 , зі складанням його повного тексту 12 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовом до ОСОБА_2 та Лука-Мовчанської сільської ради Жмеринського району Вінницької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_4 , після смерті якого залишилось спадкове майно, а саме право на земельну частку (пай) на території Мовчанської сільської ради Жмеринського району Вінницької області. За життя його батько залишив заповіт, який було складено у с. Лука-Мовчанська Жмеринського району Вінницької області 26 січня 2002 року та яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось ОСОБА_4 заповів своєму сину - ОСОБА_5 та онучці - ОСОБА_2 .

Відповідно до витягу зі спадкового реєстру від 16 квітня 2019 року спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилась, оскільки ніхто зі спадкоємців із відповідною заявою до нотаріальної контори не звертався.

ОСОБА_1 не був обізнаний про наявність заповіту, а дізнався про нього лише 05 липня 2019 року, коли отримав позовну заяву ОСОБА_2 про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, тому упродовж шести місяців з часу відкриття спірної спадщини він не подав нотаріусу заяви про її прийняття.

Пославшись на викладене та на те, що ОСОБА_4 на підставі сертифікату на земельну частку (пай) належало право на земельну частку (пай) у землі, що перебуває у колективній власності КСП "Промінь" с. Мовчани Жмеринського району, розміром 2,652/2,58 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї земельної ділянки в натурі (на місцевості), ОСОБА_1 просив суд визнати його необізнаність про наявність заповіту на його ім`я поважною причиною пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його батька, а також визначити йому додатковий строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом трьох місяців після набрання рішенням суду законної сили.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 08 грудня 2020 року позов задоволено частково, визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено ОСОБА_1 строк для прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном на два місяці з моменту набрання законної сили даним рішенням суду. У задоволенні позовних вимог до Лука-Мовчанської сільської ради Жмеринського району Вінницької області відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_2 , пославшись на порушення судом першої інстанції вимог ст. 263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості судового рішення, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач зазначив, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, зокрема у зв`язку з незнанням про існування заповіту, тому йому слід продовжити пропущений ним строк для прийняття спадщини, а саме строк терміном два місяці, після набрання рішенням законної сили.

Із такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_6 , запис про батька у відповідній графі свідоцтва про народження відсутній (а. с. 8).

26 січня 2002 року секретарем виконкому Луко-Мовчанської сільської ради Жмеринського району Горенюк Л. В. за реєстром № 7 посвідчено заповіт ОСОБА_4 , яким він на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було із чого воно б не складалось заповів своєму сину ОСОБА_1 та онуці ОСОБА_2 (а. с. 17).

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Мовчани Жмеринського району Вінницької області (а. с. 9).

З витягів про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 23 серпня 2008 року та від 16 квітня 2019 року вбачається, що до Спадкового реєстру 23 березня 2006 року внесено відомості стосовно заповіту ОСОБА_4 , посвідченого секретарем Луко-Мовчанської сільської ради Жмеринського району 16 січня 2002 року за реєстровим номером 7, проте відомості про реєстрацію спадкової справи після смерті ОСОБА_4 відсутні (а.с.10,11).

28 листопада 2017 року виконкомом Мовчанської сільської ради Жмеринського району видано довідку № 373 про те, що ОСОБА_2 прийняла спадщину, що відкрилась після смерті діда ОСОБА_4 , який проживав та був зареєстрований в с. Мовчани Жмеринського району, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , вступивши у фактичне володіння та управління майном померлого, розпорядилась його домашніми та особистими речами у жовтні 2002 року (а.с.18).

03 квітня 2019 року Відділ у Жмеринському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області листом № Ш-103/0-0.22-120/136-19 повідомив ОСОБА_2 про те, що сертифікат на земельну частку (пай) серії ВН № 0255782, площею 2,652 в умовних кадастрових гектарах, зареєстрований в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 287 від 03 липня 1997 року КСП "Промінь" с. Мовчани, виданий розпорядженням Жмеринської райдержадміністрації від 11 березня 1997 року № 59 на ім`я ОСОБА_4 . Право на земельну частку (пай) після смерті ОСОБА_4 може бути успадковане відповідно до чинного законодавства (а. с. 21).

27 червня 2019 року ОСОБА_2 зверталась до суду з позовом про визнання за нею в порядку спадкування за заповітом права на земельну частку (пай), що рахується за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , у якому третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, вказаний ОСОБА_1 (а. с. 12-16).

18 липня 2019 року виконкомом Лука-Мовчанської сільської ради Жмеринського району видано довідку № 253 про те, що ОСОБА_4 на день своєї смерті проживав без реєстрації у будинку свого сина ОСОБА_7 в АДРЕСА_1 , та разом з ним проживала та була зареєстрована дружина сина ОСОБА_8 (а. с. 63, 66).

21 грудня 2019 року Лука-Мовчанська сільська рада Жмеринського району листом № 02-14-449 повідомила про те, що про наявність заповіту, залишеного за життя спадкодавцем ОСОБА_4 , сільською радою не повідомлялось спадкоємців за заповітом останнього, оскільки від спадкоємців не надходило повідомлення про відкриття спадщини та не було відоме місце роботи або проживання спадкоємця ОСОБА_1 (а. с.111).

Згідно копії погосподарської книги № 1 за 2001-2005 роки разом з первісним головою домогосподарства ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала померла ІНФОРМАЦІЯ_4 дружина ОСОБА_6 , а також ОСОБА_2 , яка зазначена головою домогосподарства із відміткою про тимчасову відсутність з підстав роботи учителькою Лисогірської ЗОШ (а. с. 113-115).

З показань свідків в суді першої інстанції - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які є секретарем Мовчанської сільської ради Жмеринського району з травня 2003 року та головою Мовчанської сільської ради з 2015 року відповідно, видно, що покійний ОСОБА_4 на день своєї смерті дійсно проживав в с. Лука-Мовчанська Жмеринського району з батьками ОСОБА_2 . Де дійсно проживала остання їм достеменно невідомо.

З показань свідка в суді першої інстанції ОСОБА_11 , яка працювала секретарем Луко-Мовчанської сільської ради Жмеринського району, видно, що нею було посвідчено заповіт, який складався в будинку сина заповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 в с.Лука-Мовчанська Жмеринського району. Заповіт був нею посвідчений в присутності самого ОСОБА_4 , його сина ОСОБА_7 , дружини останнього, й позивача ОСОБА_1 . Вона зареєструвала заповіт та залишила його у двох екземплярах у вказаному будинку ОСОБА_7 . Їй відомо, що ОСОБА_4 на час посвідчення заповіту проживав в с.Лука-Мовчанська Жмеринського району, із ним станом на 2002 рік проживала відповідач ОСОБА_2 . Позивачу ОСОБА_1 текст заповіту ОСОБА_4 не було оголошено, заповіт йому для відома не пред`являвся.

З показань свідка в суді першої інстанції ОСОБА_8 , яка є матір`ю відповідача, видно, що вона наполягала на зазначенні ОСОБА_1 у заповіті, він був присутній при складенні заповіту та забрав його оригінал разом з сертифікатом на земельну ділянку. Відповідач зверталась до нотаріуса за дублікатом заповіту. На час смерті покійний ОСОБА_4 проживав разом з нею та донькою - відповідачем ОСОБА_2 . Похованням ОСОБА_4 займалась вона з дітьми, його було поховано в с. Мовчани Жмеринського району. Про те, що покійний ОСОБА_4 подарував будинок її доньці, відповідач не повідомляла позивачу, проте вона здогадувалась, що останній знав про даний факт з 2002 року. ОСОБА_2 працювала у школі в с. Лисогірка з 2001 року до 2005 року, куди щодня їздила на роботу. У них в будинку залишилися речі покійного ОСОБА_4 , які вони після його смерті спалили.

З показань свідків в суді першої інстанції - ОСОБА_12 та ОСОБА_13 видно, що покійний ОСОБА_4 на день своєї смерті дійсно проживав в с. Лука-Мовчанська Жмеринського району з батьками ОСОБА_2 , чи проживав хтось у будинку покійного ОСОБА_4 в с. Мовчани після його смерті їм не відомо.

З показань свідка в суді першої інстанції ОСОБА_14 видно, що вона проживає в с. Лука-Мовчанська Жмеринського району з 1994 року. ОСОБА_4 до дня своєї смерті проживав в с. Лука-Мовчанська Жмеринського району разом з сином та невісткою та ОСОБА_2 , які його доглядали до дня смерті. Вони ж займались його похованням в с.Мовчани Жмеринського району. В с. Лука-Мовчанська Жмеринського району знаходились також його особисті речі. Зі слів невістки покійного ОСОБА_8 їй відомо про складання ОСОБА_4 заповіту на користь сина ОСОБА_1 та онуки ОСОБА_2 .

З показань свідка в суді першої інстанції ОСОБА_15 видно, що у 2002 році ОСОБА_4 проживав в с.Лука-Мовчанська Жмеринського району у сина і невістки та там і помер. З ними також проживала відповідач ОСОБА_2 , яку він часто вивозив на трасу в с. Кацмазів Жмеринського району, адже мав власний транспортний засіб. Після смерті ОСОБА_4 у будинку в с. Лука-Мовчанська проживала ОСОБА_8 та її покійний чоловік.

З показань свідка в суді першої інстанції ОСОБА_16 видно, що вона є працівником ТОВ "Курланд" та надавала консультації окремим фізичним особам щодо оформлення спадщини та укладення договорів оренди земельних ділянок, які не були витребувані за сертифікатами про право на земельну частку (пай). У 2016 році така допомога надавалася нею також відповідачеві ОСОБА_2 . Вивчивши її документи, встановила відсутність сертифікату про право на земельну частку (пай), у зв`язку з чим було рекомендовано звернутись до суду з позовом про визнання права ОСОБА_2 на спадкове майно за заповітом ОСОБА_4 . Також у 2016 році вона телефонувала позивачу в даній справі ОСОБА_1 та повідомляла йому складення також на його користь заповіту ОСОБА_4 . Повідомити номер телефону, за яким телефонувала тоді ОСОБА_1 , в теперішній час не здатна.

Положеннями ч. ч. 4, 5 Перехідних положень ЦК України передбачено, що цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст. 525 ЦК УРСР).

За приписами ст. ст. 529, 530 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Положеннями ст. 549 ЦК УРСР встановлено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 550 ЦК УРСР 1963 року строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

Згідно з ч. 1 ст. 41 Закону України "Про нотаріат" в редакції, що діяла на час відкриття спадщини, нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою будь-якого виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів на всій території України, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 36, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України.

Відповідно до ст. 63 Закону України "Про нотаріат" в редакції, що діяла на час відкриття спадщини, державний нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Державний нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.

Згідно зі ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч. ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України).

У ч. 1, 2, 3 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Положеннями ст. 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийнятті спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину.

Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Відповідно до абз. 6 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про смерть спадкодавця, наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку.

У п. п. 1, 2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 міститься роз`яснення, що при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Згідно з пунктом 2.1. розділу IV Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, спадкова справа заводиться посадовою особою органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми), що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, визначених у статтях 1261, 1262, 1266 ЦК України, осіб, вказаних у заповіті, заінтересованих в охороні цього майна, або вимоги кредиторів.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання поважними причини пропуску позивачем строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини за заповітом у зв`язку з неповідомленням йому про цей заповіт іншим спадкоємцем ОСОБА_2 або Луко-Мовчанською сільською радою чи Жмеринською районною державною нотаріальною конторою, апеляційний суд вважає помилковими, оскільки наведеними вище вимогам закону не передбачено обов`язку для інших спадкоємців повідомляти про наявність заповіту, а у нотаріусів такий обов`язок виникає лише після відкриття спадщини на підставі поданої першої заяви про прийняття спадщини, проте спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилась, доказів про звернення його спадкоємців до нотаріальної контори матеріали справи не містять.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, беручи до уваги, що подання заяви про прийняття спадщини свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна спадкоємців, враховуючи тривалість пропуску позивачем строку для прийняття спадщини, що становить понад 17 років на момент звернення до суду із цим позовом, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що він протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, а саме з 24 травня 2002 року, з поважних причин пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, зокрема не подання до нотаріальної контори такої заяви було пов`язано з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього, отже підстави для визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 відсутні.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 20 травня 2021 року у справі № 128/881/19.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в законній силі залишатись не може та відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Частиною 1, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог та задоволенням вимог апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 141, п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, вважає за необхідне судовий збір, сплачений позивачем за подання позовної заяви залишити за ним, а судовий збір в розмірі 1152,60 грн, сплачений відповідачем за подачу апеляційної скарги, стягнути з позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником - адвокатом Полігасом Володимиром Миколайовичем, задовольнити, рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 08 грудня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Лука-Мовчанської сільської ради Жмеринського району Вінницької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) судовий збір в розмірі 1152,60 грн, сплачений за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 15 червня 2021 року.