Головуючий суду 1 інстанції - Баронін Д.Б.
Доповідач -Луганська В.М.
Справа № 428/8542/20
Провадження № 22-ц/810/245/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Луганської В.М.

суддів: Коновалової В.А., Карташова О.Ю.

за участю секретаря: Вовчанської С.І.

учасники справи:

позивач- Рада опіки та піклування Попаснянської районної державної адміністрації Луганської області - Попаснянської районної військово-цивільної адміністрації Луганської області в інтересах ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку,

апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4

на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 грудня 2020 року за позовом Ради опіки та піклування Попаснянської районної військово-цивільної адміністрації Луганської області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа - ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року Рада опіки та піклування Попаснянської районної державної адміністрації Луганської області - Попаснянської районної військово-цивільної адміністрації Луганської області в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, в обґрунтування яких зазначила, що ОСОБА_2 є батьком малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мати дитини - ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19.02.2015 року відповідача ОСОБА_2 засуджено до позбавлення волі. Малолітній ОСОБА_1 має статус дитини, позбавленої батьківського піклування, опікуном дитини є його дідусь - ОСОБА_3 . У березні 2020 року ОСОБА_2 звільнився з місць позбавлення волі, однак до служби у справах дітей щодо припинення опіки ОСОБА_3 над його малолітнім сином не звертався. Матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, його станом здоров`я, успіхами у навчанні тощо не цікавиться. Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини.

Просить позбавити ОСОБА_2 , батьківських прав відносно його сина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської від 14 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог Ради опіки та піклування Попаснянської районної військово-цивільної адміністрації Луганської області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа - ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи та порушення судом норм матеріального права просить суд скасувати заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 грудня 2020 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано інтереси дитини.

Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, оскільки не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання. Не спілкується з дитиною протягом тривалого часу.

У березні 2020 року відповідач звільнився з місць позбавлення волі, але з того часу ніяким чином не цікавиться сином, жодної матеріальної допомоги сину не надає. У власності будь-якого житла відповідач не має, всі ці обставини виключають можливість нормального проживання неповнолітнього з батьком.

В теперішній час дитина мешкає разом з опікуном - ОСОБА_3 , який займається його вихованням та створює всі належні умови для життя та навчання.

Судом першої інстанції проігнорована думка неповнолітнього ОСОБА_1 з приводу позбавлення його батька батьківських прав, а саме те, що він не хоче жити з батьком. Суд першої інстанції недоцільно та необґрунтовано посилався на те, що позивач надав лише докази невідвідування відповідачем дитини та докази наявності вироку суду, крім того, посилався на те, що позивачем не надано відомостей щодо фактичного місцезнаходження відповідача, наявності чи відсутності у нього можливості відвідувати дитину. Скаржник вважає, що оскільки місце перебування відповідача невідоме, надати будь-які відомості щодо фактичного місцеперебування відповідача та з`ясувати чи є у нього змога відвідувати дитину, неможливо. При ухваленні рішення, суд першої інстанції не врахував інтереси дитини.

У судовому засіданні представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на доводи, які викладені в апеляційній скарзі.

У судове засідання представник Ради опіки та піклування Попаснянської районної державної адміністрації Луганської області - Попаснянської районної військово-цивільної адміністрації Луганської області не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином.

Луганським апеляційним судом вживалися всі заходи про повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи.

Повістки-повідомлення про розгляд справи призначеної на 17 травня 2021 року, 14 червня 2021 року, які направлялися на поштову адресу місця проживання відповідача, повернулися на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», тому відповідно до положень п.4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України відповідач є належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ним були встановлені обставини про те, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Сєвєродонецьку Луганської області, Україна, про що зроблено відповідний актовий запис № 02. Батьком дитини записаний ОСОБА_2 , а матір`ю - ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Золоте Попаснянського району Луганської області, Україна, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

З копії вироку Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 лютого 2015 року по справі № 428/1381/14-к ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 307 ч. 2 , 309 ч. 2 , 317 ч. 1 КК України та призначено йому остаточне покарання у вигляді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого, з відбуванням покарання в кримінально-виконавчій установі закритого типу. Вирок суду набрав законної сили 02 червня 2015 року згідно ухвали Апеляційного суду Луганської області від 02 червня 2015 року.

Згідно із розпорядження голови районної державної адміністрації - керівника районної військово-цивільної адміністрації Попаснянської районної державної адміністрації Луганської області - Попаснянської районної військово-цивільної адміністрації Луганської області № 2043 від 12 листопада 2018 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

Розпорядженням голови районної державної адміністрації - керівника районної військово-цивільної адміністрації Попаснянської районної державної адміністрації Луганської області - Попаснянської районної військово-цивільної адміністрації Луганської області № 2044 від 12 листопада 2018 року встановлено опіку над дитиною, позбавленою батьківського піклування, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та призначено опікуном його діда - ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 був звільнений 06 березня 2020 року з установи за відбуттям строку покарання.

Згідно висновку Органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав № 19 від 17 листопада 2020 року, Орган опіки та піклування Попаснянської районної державної адміністрації Луганської області - Попаснянської районної військово-цивільної адміністрації Луганської області вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно його неповнолітньої сина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку, що позивачем не надано достатніх доказів для підтвердження винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, що негативно впливає на розвиток дитини. Висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим, адже він ґрунтується лише на факті невідвідування батьком дитини та засудження батька за вчинення злочину. Наявність у відповідача судимості за вчинення злочинів не свідчить про те, що його слід позбавити батьківських прав лише у зв`язку із цією обставиною.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, врахувавши ст.164 СК України, обґрунтовано виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітньої дитини, а позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом впливу.

Як вбачається із тексту позовної заяви, позивач, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 підставою позбавлення батьківських прав відповідача зазначив, що у березні 2020 року відповідач звільнився з місць позбавлення волі, однак до теперішнього часу не звернувся до служби у справах дітей Попаснянської райдержадміністрації з питання щодо припинення опіки над його малолітньою дитиною, жодного разу не навідував сина, не надавав матеріальної допомоги на його утримання, не цікавився станом його здоров`я, фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утримання дитини без поважних причин,Є його ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (зі змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками

Слід розуміти, що поняття ухилення від виконання обов`язку і невиконання обов`язку не є тотожними. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про розвиток дитини, хоча мають реальну можливість для цього.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування №19 від 17 листопада 2020 року, оскільки він є непереконливим, в цілому ґрунтується на тому, що відповідач після звільнення з місць позбавлення волі не звернувся до органу опіки та піклування з питання припинення опіки над його малолітнім сином та повернення його до відповідача на спільне проживання. В даному висновку не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

У даному висновку зазначено про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з тим, із зазначеного висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача сприятиме захисту інтересів дитини. Зазначені вище обставини свідчать про те, що висновок є недостатньо обґрунтованим та під час його складання не в повній мірі враховано обставини, які мають суттєве значення.

Частиною 2 статті 171 СК України передбачено, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Судом була вислухана думка ОСОБА_1 та дана правова оцінка.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не приймає участі у вихованні сина, не відвідує, не цікавиться станом його здоров`я, що свідчить про винну поведінку відповідача у самоусуненні від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, не заслуговує на увагу, оскільки не свідчить про винну поведінку відповідача щодо ухилення від виховання сина і свідомого нехтування ним своїми обов`язками. З 2015 року до березня 2020 року відповідач перебував у місцях позбавлення волі, що є об`єктивною обставиною реальної неможливості відповідача відвідувати дитину. Суду не надано доказів того, що після звільнення з місць позбавлення волі у відповідача є можливість відвідувати дитину.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач не надає жодного матеріального утримання не заслуговує на увагу, оскільки ця обставини не може бути підставою для позбавлення батька батьківських прав відносно дитини.

З доводами апеляційної скарги про те, що в діях відповідача є винна поведінка щодо ухилення від виховання дитини, свідоме нехтування своїми обов`язками щодо дитини відповідача, погодитися не можна, як не можна визнати й доведеним факт ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по відношенню до сина ОСОБА_1 , оскільки обставини, на які посилається позивач як на підставу заявленого позову, а саме невиконання батьком батьківських обов`язків, не знайшли свого беззаперечного доведення, виняткових обставин для задоволення позову суду не наведено, не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання сина і свідомого нехтування ним своїми обов`язками.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі та матеріали справи у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, оскільки позивачем не надані безспірні та достатні докази винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про ухилення від виховання сина, і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки скаржник звільнений від сплати судового збору, то судові витрати відносяться на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Дата складання повного тексту постанови 17 червня 2021 року.

Головуючий

Судді: