Справа № 147/1239/20
Провадження № 22-ц/801/2502/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Мудрак А. М.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 рокуСправа № 147/1239/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Медвецького С. К.,

суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Наташа-Агро», Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна»,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу № 147/1239/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 04 жовтня 2021 року, постановлене у складі судді Мудрак А. М. в залі суду,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Наташа-Агро» про стягнення шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 31 липня 2020 року о 19.30 год ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Мерседес», номерний знак НОМЕР_1 по вул. Соборній в смт Тростянець, виїжджаючи на головну дорогу не надав переваги в русі автомобілю «БМВ», номерний знак НОМЕР_2 під його керуванням, який рухався попутно та скоїв зіткнення з ним, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Тростянецького районного суду Вінницької області від 14 серпня 2020 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Власником транспортного засобу «Мерседес» номерний знак НОМЕР_1 є ТОВ «Наташа-Агро».

Згідно проведеної оцінки вартість матеріального збитку завданого його транспортному засобу склала 125 505,18 грн.

Цивільна відповідальність власника автомобіля «Мерседес», номерний знак НОМЕР_1 застрахована в ПрАТ «Страхова компанія ПЗУ Україна».

ПрАТ «Страхова компанія ПЗУ Україна» виплатила йому страхове відшкодування в розмірі 63 560,88 грн.

Оскільки розмір завданих збитків є більшим за страхову виплату, ОСОБА_1 просив суд стягнути солідарно з відповідачів різницю між завданою шкодою та страховим відшкодуванням у розмірі 61 947,30 грн (125 508, 18 - 63 560,88 = 61 947,30).

Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 15 січня 2021 року залучено до участі у справі Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» у якості співвідповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 04 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при отриманні суми страхового відшкодування у розмірі, визначеному страховиком 63 560,88 грн, ОСОБА_1 погодився із встановленим розміром шкоди та розміром виплаченого страхового відшкодування, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 04 листопада 2021 року для розгляду указаної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08 листопада 2021 року апеляційну скаргу залишено без руху з підстав несплати судового збору.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 листопада 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 листопада 2021 року справу призначено до розгляду на 09 грудня 2021 року в порядку письмового провадження.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач має право на відшкодування йому повного розміру завданої шкоди. Суд першої інстанції не врахував, що таке відшкодування здійснюється в загальному порядку та покладається на особу, яка завдала шкоду. Відповідно до п. 32.7 ст. 37 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобі» шкоду пов`язану з утратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Також указує, що страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності відшкодував лише шкоду, яка визначена та оцінена в порядку встановленому ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобі», а тому решту суми необхідно стягнути солідарно з відповідачів.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

Представник ОСОБА_2 - адвокат Сірий А. М., у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що визначений позивачем розмір матеріальної шкоди не перевищує страховий ліміт передбачений страховим полісом у розмірі 130 000 грн.

Указує, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Також зазначає, що рішення є законним та обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 31 липня 2020 року о 19.30 год ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Мерседес», номерний знак НОМЕР_1 по вул. Соборній в смт Тростянець, виїжджаючи на головну дорогу не надав переваги в русі автомобілю «БМВ», номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , який рухався попутно та скоїв зіткнення з ним, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Тростянецького районного суду Вінницької області від 14 серпня 2020 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Цивільно-правова відповідальність ТОВ «Наташа-Агро», як власника транспортного засобу «Мерседес», номерний знак НОМЕР_1 , застрахована ПрАТ СК «ПЗУ Україна».

У полісі № ЕР.126135932 визначено, що страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну становить 130 000 грн, франшиза 0 грн.

03 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (т.1 а.с.29,30).

Як слідує з листа ПрАТ СК «ПЗУ Україна» за вих. № 1718728 від 25 жовтня 2020 року позивачу перераховано страхове відшкодування в розмірі 63 560,88 грн. (т.1 а.с.31).

Згідно зі звітом № 06/08-282 про оцінку автомобіля BMW 320D, реєстраційний номер НОМЕР_2 сума вартості відновлювального ремонту складає 125 508,18 грн. (т.1 а.с.8-27).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

У статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про страхування» страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем.

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Мерседес» номерний знак НОМЕР_1 була застрахована у ПрАТ СК «ПЗУ Україна» на підставі полісу від 12 травня 2020 року № ЕР 126135932, копія якого міститься в матеріалах справи.

Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зроблено висновок про те, що:

«відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди».

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та підтверджено ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20).

Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика.

З огляду на викладене, позивач повинен був вимагати кошти за майнову шкоду зі страхової компанії, оскільки ліміт страхового відшкодування становить 130 000 грн та перевищує матеріальну шкоду визначену позивачем у розмірі 125 508,18 грн.

Отже, за наявності вини у ДТП страхувальника саме страхова компанія зобов`язана відшкодувати завдану шкоду у межах ліміту відповідальності, передбаченого полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Разом з тим, ОСОБА_1 заявив позов до ОСОБА_2 та ТОВ «Наташа-Агро» про стягнення коштів, на підставі ст. 1194 ЦК України, як різниці між фактичним розміром завданої шкоди і страховою виплатою. При цьому позовних вимог до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» ОСОБА_1 не заявляв.

Під час розгляду справи суді першої інстанції ОСОБА_1 зазначив, що немає претензій до ПрАТ СК «ПЗУ Україна».

В апеляційній скарзі позивач також указує на необхідності стягнення коштів з ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Наташа-Агро», як різниці між фактичним розміром завданої шкоди і страховою виплатою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом позову у цій справі є вимога ОСОБА_1 про стягнення частини матеріальної шкоди на підставі ст. 1194 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист згідно з принципом цивільного судочинства полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Водночас, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що:

«застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».

Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

ОСОБА_1 не заявляв позовних вимог до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» з підстав передбачених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Аргументи апеляційної скарги про необхідність солідарного стягнення частини матеріальної шкоди з ОСОБА_2 та ТОВ «Наташа-Агро» не заслуговують на увагу, оскільки суперечать меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди заявника з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, в тому контексті, який на думку позивача свідчить про наявність правових підстав для задоволення заявлених ним позовних вимог та судового захисту його прав у обраний ним спосіб.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильні висновки суду першої інстанції та не спростовують їх.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, судові витрати у справі слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 04 жовтня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач /підпис/ С. К. Медвецький

судді: /підпис/ С. Г. Копаничук

/підпис/ В. В. Оніщук

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду 09.12.2021

Згідно із оригіналом:

Помічник голови суду О.П. Маняк