Справа № 486/1533/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2021 року смт. Арбузинка

Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Кірімової О.М.,

за участю секретаря Сіваченко Ю.І.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні, в залі судових засідань, в смт. Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на його частку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на його частку.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 12.04.2008 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 . У період шлюбу за спільні кошти вони побудували житловий будинок АДРЕСА_1 . Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 26.02.2020 року, за відповідачем 30.03.2020 року зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07.10.2021 року шлюб між сторонами було розірвано. Так як зазначене нерухоме майно придбане під час шлюбу, відповідно до ст. 60 СК України, воно належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Виходячи з вимог ст. 70 СК України частки дружини та чоловіка у спільному сумісному майні подружжя є рівними, так як іншої домовленості між сторонами не було. На підставі викладеного позивач просив визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати по 1/2 частині права власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя та стягнути із відповідача судові витрати.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28.09.2021 року дану справу передано за підсудністю на розгляд до Арбузинського районного суду Миколаївської області.

Ухвалою Арбузинського районного суду від 03.11.2021 року провадження у справі відкрите, справу визначено розглядати в порядку загального позовного провадження.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в підготовче судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, заявлені позивачем позовні вимоги визнав у повному обсязі, щодо вирішення питання про судові витрати, послався на ч. 1 ст. 142 ЦПК України.

Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Суд, з`ясувавши всі обставини справив межах заявлених позовних вимог, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, а також оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, керуючись принципом верховенства права, приходить до наступного.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, сторони 12.04.2008 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області (а.с. 9).

Згідно копії рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07.10.2021 року шлюб між сторонами по справі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Згідно копії технічного паспорта на будинок, такий розташований по АДРЕСА_1 та має 1367кв.м загальної площі,замовником даного документу є ОСОБА_2 . Встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації.

Рішенням виконавчого комітету Костянтинівської селищної ради від 27.02.2020 року № 25 присвоєно поштову адресу збудованому будинку по АДРЕСА_1 .

На підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації серія та номер МК 69 від 26.02.2020 року, виданої Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, за відповідачем ОСОБА_2 30.03.2020 року зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 269550830.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності видно, що житловий будинок по АДРЕСА_1 право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 30.03.2020 року, номер запису про право власності 36153233.

Із вказаних документів убачається, що право власності на спірний житловий будинок було набуте в період шлюбу між сторонами, жодного доказу на спростування презумпції спільності права власності подружжя на зазначене майно, сторони суду не надали відтак, житловий будинок розташований по АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені висновки суду відповідають практиці застосування норм права у аналогічних правовідносинах Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 06.04.2021 року, справа № 695/2112/16-ц, провадження № 61-13753св20.

Оскільки презумпцію спільності права власності подружжя не спростовано, нерухоме майно, що є предметом даного спору, придбано сторонами під час шлюбу, відповідач не заперечує проти заявлених позовних вимог позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позову виходячи із рівності часток кожного із подружжя, як визначено ч. 1 ст. 70 СК України.

Крім того, позивачем при подачі позову до суду було сплачено 2329 грн. 97 коп. судового збору.

Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи те, що відповідач позовні вимоги визнав до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про повернення позивачу ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків сплаченого нею при поданні позову судового збору, що становить 1164 грн. 98 коп., згідно квитанції № 25 від 21.09.2021 року (а.с. 15).

Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України суд також стягує з відповідача на користь позивача 50 відсотків сплаченого нею при поданні позову судового збору в розмірі 1164 грн. 98 коп.

Керуючись ст. 3, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на його частку - задовольнити.

Визнати житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Визнати право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1164 (одна тисяча сто шістдесят чотири) грн. 98 коп.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків сплаченого нею при поданні позову судового збору, що становить 1164 (одна тисяча сто шістдесят чотири) грн. 98 коп. згідно квитанції № 25 від 21.09.2021

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Арбузинського

районного суду О.М. Кірімова