ПОСТАНОВА

Іменем України

02 червня 2021 року м. Кропивницький

справа № 398/1635/18

провадження № 22-ц/4809/18/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Крімченко С. А.) від 11 травня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 у якому, з урахуванням заяви від 22 січня 2019 року про уточнення позову (а. с. 73), просив стягнути з відповідача борг за договором позики в розмірі 347 232, 60 грн, що за офіційним курсом НБУ станом на 07 травня 2018 року складає 13200 доларів США, відсотки за користування позикою за період з 08 вересня 2008 року по 07 травня 2018 року 361 302,41 грн та судовий збір. Також він просив зобов`язати ОСОБА_2 повернути на його ОСОБА_1 користь оригінал боргової розписки, виданої 28 грудня 2004 року ОСОБА_3 на суму 40000 доларів США отриманої від нього позики.

Свою вимогу позивач обґрунтовував тим, що 08 вересня 2009 року між ним і ОСОБА_2 укладено договір позики на підставі якого він надав відповідачу грошові кошти в сумі 13 200 доларів США, що підтверджується розпискою. Відповідач зобов`язався повернути позику на вимогу позикодавця.

У лині 2017 року він направив на адресу ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення коштів, яку останній залишив без задоволення. Позивач вважає, що відповідач порушив своє зобов`язання, а тому сума позики підлягає стягненню з нього в судовому порядку.

Крім того, на підставі положень ст. 1048 ЦК України він має право вимагати стягнення з відповідача процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 08 вересня 2009 року по 07 травня 2018 року.

Також відповідач відмовляється добровільно повертати оригінал боргової розписки, виданої 28 грудня 2004 року його дочкою ОСОБА_3 про отримання грошових коштів в сумі 4000 доларів США зі строком повернення до 28 грудня 2005 року.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 травня 2019 року позов задоволено частково, а саме: суд ухвалив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 347 232, 60 грн, заборгованість за відсотками за користування коштами за період з 08 вересня 2008 року по 07 травня 2018 року на суму 361 302, 41 грн.

В іншій частині позовних вимог суд відмовив.

Додатковим рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області віл 16 травня 2019 року суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 7085, 35 грн.

На підставі досліджених у судовому засіданні доказів суд встановив, що відповідач не повернув позивачу отриману ним позику та дійшов висновку про обґрунтованість і правомірність вимог позивача про стягнення боргу та процентів за користування коштами не у валюті договору, а в гривні за офіційним курсом гривні до долара США.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача повернути позивачу оригінал боргової розписки ОСОБА_3 від 28 грудня 2004 року, відповідно до якої остання отримала від ОСОБА_1 в борг 40 000 доларів США, суд зазначив, що дана вимога не відноситься до договору позики, укладеного між позивачем та відповідачем.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 травня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 повністю.

Свої вимоги він обґрунтовує тим, що суд порушив норми процесуального права і неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, суд неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, неправильно визначив характер правовідносин сторін, норми права, які до них застосовуються.

Зазначає, що в судовому засіданні було досліджено оригінал розписки від 08 жовтня 2008 року, згідно з якою ОСОБА_1 отримав в борг від ОСОБА_4 50 000 доларів США. Вказане грошове зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_4 виконав ОСОБА_2 та сплатив проценти передбачені у розписці в розмірі 750 доларів США на місяць, тобто 9000 доларів США за рік. У зв`язку з вказаним до нього, ОСОБА_2 перейшли права кредитора за договором позики від 08 жовтня 2008 року на суму 50 000 доларів США та сплачених процентів, які позивач не повернув. На виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_4 відповідача по справі уповноважив сам позивач. Ба більше, на підставі норми ст.. 1158 ЦК України він міг виконати це зобов`язання і без вказівки ОСОБА_1 так, як на той час існувала загроза настання негативних наслідків для майнових інтересів позивача. За наявності зустрічних однорідних зобов`язань, згідно з ст. 601 ЦК України, вони зараховуються, а отже зобов`язання припиняються. Отже, суд не мав достатньо підстав для задоволення позову.

Узагальнений зміст відзиву на апеляційну скаргу

Позивач надіслав відзив на апеляційну скаргу у якому ще раз підтвердив невиконання відповідачем зобов`язання повернути позику в сумі 13200 доларів США. Доводи відповідача про виконання ним зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_4 по поверненню позики він заперечив, вважає, що такі твердження відповідача не підтверджені належними та допустимими доказами.

Загалом позивач вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою.

Позиції учасників справи висловлені у судовому засіданні

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Федоров З. Ф. підтримали апеляційну скаргу та надали пояснення щодо неї.

Позивач повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явився, явку свого представника не забезпечив.

Представник відповідача адвокат Ковальов Д. І. надіслав засобами електронного зв`язку заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача.

Суд першої інстанції встановив такі обставини:

ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 13200 доларів США, що підтверджується розпискою від 08 вересня 2009 року, які зобов`язався повернути на першу вимогу позикодавця.

Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та на вимогу позивача борг не сплатив.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до норм ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передачі грошей, одностороннім, оплатним або безоплатним, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передачі грошової суми позичальнику.

Частинами 1, 3 статті 1049 ЦПК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені законом.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно із положеннями ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка може бути спростована заінтересованими особами.

Наявність встановленої законом презумпції правомірності договору звільняє його сторони від обов`язку доведення його дійсності. Натомість на особу, яка заперечує цю презумпцію, покладається тягар її спростування.

Одним із принципів цивільного судочинства України є принцип змагальності суть якого зводиться до того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а сторони, маючи рівні права та можливості щодо подання доказів, їх дослідженні та доведеності перед судом їх переконливості, зобов`язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК.

У цій справі на підтвердження договору позики позивач надав суду оригінал розписки складеної 08 вересня 2009 року ОСОБА_2 про те, що він отримання від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 13200 доларів США та зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів на першу вимогу позикодавця (с. 62).

Місцевий суд правильно вважав, що за своєю суттю ця розписка ОСОБА_2 є документом, який видав боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як укладення договору, так і його умови, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми.

Згідно із статтями 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

25 липня 2017 року ОСОБА_1 пред`явив ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення ОСОБА_1 суми позики впродовж наступних тридцяти днів (а. с. 4-5).

Відповідач цю вимогу у встановлений строк не виконав на що вказує наявність оригіналу розписки у позивача, яка у випадку сплати боргу підлягала поверненню позичальнику (ч. 2 і 3 ст. 545 ЦК України).

Відповідач в судовому засіданні визнав факт укладення ним договору позики на визначених у виданій ним розписці від 08 вересня 2009 року умовах, а також визнав, що вимогу позивача про повернення грошей він не виконав, кошти не повернув.

У зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач допустив невиконання свого зобов`язання перед позивачем, що є підставою для звернення останнього з відповідним позовом.

Враховуючи доведеність позивачем факту невиконання відповідачем зобов`язання по поверненню позики у розмірі 13200 доларів США, суд першої інстанції, з урахуванням положень ст. 533 ЦК України, правомірно в обґрунтовано стягнув цей борг у національній валюті України гривні за встановленим Національного банку України курсом гривні до долара США.

Апеляційний суд відхиляє доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі про припинення його зобов`язання перед позивачем зарахуванням однорідних вимог.

Згідно з положеннями ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї зі сторін.

Отже, вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

- бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);

- бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);

- строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Умова щодо безспірності вимог, які зараховуються, а саме: відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, не передбачена чинним законодавством, але випливає із тлумачення змісту визначених законом вимог і застосовується судами відповідно до усталеної правової позиції, викладеної у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22 серпня 2018 у справі N 910/21652/17, від 11 вересня 2018 у справі N 910/21648/17, від 11 жовтня 2018 у справі N 910/23246/17, від 15 серпня 2019 у справі N 910/21683/17, від 11 вересня 2019 у справі N 910/21566/17, від 25 вересня 2019 у справі N 910/21645/17, від 01 жовтня 2019 у справі N 910/12968/17, від 05 листопада 2019 у справі N 914/2326/18 тощо.

Відповідач ОСОБА_2 вимагав від суду зарахування пред`явлених до нього позивачем грошових вимог з його зустрічною вимогою за договором позики від 08 жовтня 2008 року за яким ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4 50000,00 доларів США строком на один рік та зобов`язався щомісячно сплачувати проценти (с. 39).

При цьому відповідач стверджував, що він виконав замість позивача його грошове зобов`язання перед ОСОБА_4 , а тому до нього перешли права кредитора.

Проте таке твердження відповідача не заслуговує на увагу.

Так ч. 1 ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою (ч. 1 ст. 528 ЦК України).

Посилаючись на договір позики від 08 жовтня 2008 року між ОСОБА_4 (позикодавець) і ОСОБА_1 (позичальником), ОСОБА_2 вказував на дві підстави набуття ним прав кредитора: доручення ОСОБА_1 на виконання зобов`язання перед ОСОБА_4 ; загроза майновим інтересам позивача по справі у вигляді можливої відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої ст. 625 ЦК України.

Проте факт надання доручення повернути ОСОБА_4 грошові кошти замість себе позивач категорично заперечив в суді, а показання свідка ОСОБА_5 з цих обставин є недопустимим доказом так, як відповідно до положень статей 245, 1003 ЦК України таке доручення має бути вчинене у письмовій формі.

З підстав недопустимості доказу апеляційний суд відмовив в задоволенні клопотання відповідача про допита ОСОБА_4 , як свідка.

Отже, твердження відповідача про виконання ним замість ОСОБА_1 грошового зобов`язання перед ОСОБА_4 на підставі доручення позивача по справі не підтверджено належними та допустимими доказами.

Доказів того, що між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 укладено в належній (згідно з статями 512 - 519 ЦК України в цьому випадку в письмовій) формі договір про заміну кредитора у договорі позики від 08 жовтня 2008 року відповідач суду не надав.

Безпідставним є посилання відповідача на те, що він мав право виконати грошові зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_4 без відповідного доручення оскільки, нібито, майновим інтересам позивача загрожувала небезпека настання невигідних наслідків, а саме настання наслідків передбачених ст. 625 ЦК України, з огляду на те, що в розписці ОСОБА_1 від 08 жовтня 2008 року вказана валюта зобов`язання долари США, а отже індекс інфляції до такого зобов`язання не застосовується, та з огляду на вказаний у розписці розмір процентів, який перевищує визначений ч. 2 ст. 625 цього Кодексу розмір.

Тож відповідач не довів, що він дійсно на визначених законом підставах та у законний спосіб набув права кредитора відносно позивача і його вимоги є безспірними та відповідають змісту ст. 601 ЦК України.

Таким чином доводи апеляційної скарги про припинення зобов`язання відповідача зарахуванням є безпідставними.

Проте, колегія суддів апеляційного суду звернула увагу на інше.

Оскаржуваним рішення суду з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто проценти за користування позикою, які нараховано відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Однак, як правильно встановив суд першої інстанції, предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США.

Умови цього договору не передбачають право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики та їх розміру.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц сформулювала такий правовий висновок щодо застосування ч. 1 ст. 1048 ЦК України: «Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника».

Суд першої інстанції порушив вимоги ч. 4 ст. 263 ЦПК України, не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування ч. 1 ст. 1048 ЦК України, викладені в постанові від 16 січня 2019 року, що потягло неправильне застосування судом в цій частині норми матеріального права та неправильне вирішення спору про стягнення процентів.

Хоча апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить доводів про неправильне застосування судом першої інстанції положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України, керуючись ч. 4 ст. 367, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції має повноваження вийти за її межі, скасувати рішення суду повністю або частково та ухвалити нове рішення.

Щодо позовної вимоги про повернення боргової розписки ОСОБА_3 від 28 грудня 2004 року, суд дійшов правильного висновку, що дана вимога не підлягає задоволенню, так як не відноситься до договору позики, укладеного між сторонами.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги відповідача є безпідставними, висновки суду про наявність юридичних підстав для стягнення з відповідача суми позики не спростовують.

Однак, у зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача процентів за договором позики ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, в цій частині воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цієї вимоги ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення суду належить залишити без змін.

Про судові витрати

Згідно з п.п. «в» ч. 4 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи, що апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу відповідача, а вимоги позивача задовольнив частково, то витрати сторін на сплату судового збору розподіляються між ними пропорційно.

Матеріалами справи підтверджується, що за подачу до суду позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 7085,35 грн, а відповідач мав сплатити за подачу апеляційної скарги судовий збір у розмірі 10628,02 грн. Однак ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 17 липня 2019 року ОСОБА_2 відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

Враховуючи розмір задоволених позовних вимог, відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача компенсацію судового збору за подання позовної заяви до суду в сумі 3471,81 грн.

Також, стягненню з ОСОБА_2 в дохід держави підлягає судовий збір за подання ним апеляційної скарги в розмірі 5208,00 грн, сплату якого йому було відстрочено, а з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 5420,00 грн, що пропорційно його вимогам в задоволенні яких апеляційний суд відмовив.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 травня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів за договором позики в сумі 361302,41 грн скасувати та ухвалити щодо цієї позовної вимоги нове рішення, яким в її задоволенні відмовити, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 травня 2019 року змінити, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3471,81 грн компенсації судового збору за подання до суду позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 5208,00 грн за подання до суду апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 5420,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 червня 2021 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

С. І. Мурашко