ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/903/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т. О. з секретарем судового засідання Кримчук Я. Р. за участі: позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , його представників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Центр надання адміністративних послуг Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 рОСОБА_1 (далі по тексту -ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3 , відповідач) про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірний будинок).

Позов обґрунтований такими обставинами. На підставі договору дарування ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 . У спірному будинку зареєстровані чоловік позивача ОСОБА_6 (далі по тексту - ОСОБА_6 ) та його син - відповідач ОСОБА_3 . Останній у спірному будинку не проживає з 1998 р., а мешкає у розташованому по сусідству будинку чоловіка позивача за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач багато років ні з позивачем ні зі своїм батьком не спілкується, по господарству не допомагає. За весь період непроживання у будинку відповідач ОСОБА_3 не надавав кошти на утримання будинку. Із-за того, що відповідач зареєстрований у будинку, позивач не може оформити субсидію та не може як власник розпоряджатися своїм майном, а добровільно знятись з реєстрації відповідач не бажає.

Ухвалою від 06.03.2019 суд відкрив провадження за даним позовом та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

16.09.2019 суд ухвалив заочне рішення про задоволення позову ОСОБА_1

20.11.2019 відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою від 17.08.2020 суд скасував заочне рішення та призначив справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче засідання на 24.11.2020.

В підготовчому засіданні 24.11.2020 суд задовольнив клопотання відповідача про долучення доказів та виклик свідків, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 19.02.2021.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали пославшись на наведені у позовній заяві обставини і обґрунтування.

Відповідач позов не визнав та мотивував свої заперечення тим, що до кінця вересня 2019 р. він проживав у спірному будинку, там знаходяться його речі, до смерті батька частково сплачував комунальні послуги, давав кошти на їх сплату та підтримував будинок у належному стані. Вказав також, що після смерті батька його мати подала позов про визнання договору дарування спірного будинку недійсним.

Від Управління (Центру) надання адміністративних послуг Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації надійшли письмові пояснення із запереченнями щодо його залучення до участі у справі як третьої особи з проханням розглядати справу за відсутності його представника.

Заслухавши сторін, їх представників, свідків, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

29.08.2017 ОСОБА_6 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Згідно з договором дарування житлового будинку від 04.09.2018 чоловік ОСОБА_6 подарував дружині ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 .

Договір дарування посвідчений державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за № 3-701.

Право власності позивача на спірний будинок зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності: 27760773, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

На момент звернення позивача до суду з даним позовом у спірному будинку було зареєстроване місце проживання чоловіка позивача ОСОБА_6 та його сина - відповідача ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

На підтвердження вимог позову позивачем надано акти про підтвердження факту непроживання в квартирі (будинку) від 04.06.2018, від 02.11.2018, від 01.03.2019, від 02.04.2019, від 03.05.2019, від 07.06.2019, від 02.07.2019, віл 05.08.2019, підписані сусідами сторін ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , у яких зазначено, що ОСОБА_3 не проживає у спірному будинку протягом 20 років.

Відповідач стверджував, що сусіди заперечують обставини його непроживання у спірному будинку, а їх підписи в актах підроблені, проте ці доводи відповідача спростували допитані на його ж прохання свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтвердили в суді факт підписання ними актів про непроживання відповідача у спірному будинку протягом багатьох років.

Свідки вказали, що підписали акти на прохання покійного батька відповідача з метою оформлення останнім субсидії та пояснили, що багато років назад на одному дворищі було два будинки, в одному з яких мешкали батьки відповідача, а в іншому - його дід. Після того як згорів будинок, у якому мешкали відповідач і його брат з батьками, вони переселились у будинок діда. Потім батько відповідача, який на той час уже розійшовся з своєю першою дружиною, на цьому ж дворищі побудував для себе новий будинок на дві кімнати та переселився у нього, а відповідач з сім`єю залишився проживати у старому дідовому будинку, де мешкає і по цей день.

Такі ж показання надали в суді і допитані на прохання відповідача сусіди ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Остання зокрема засвідчила, що як кума дружини відповідача часто буває у них вдома у будинку АДРЕСА_1 , де він і мешкає разом з сім`єю.

Дослідженням технічних паспортів на жилі будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 встановлено, що будинок АДРЕСА_1 покритий шифером, має загальну площу 39,9 кв.м. та складається з двох жилих кімнат площею 14,50 кв.м і 7,9 кв.м., коридора площею 5,90 кв.м., кухні площею 6,5 кв.м. та санвузла площею 5,1 кв.м., натомість будинок АДРЕСА_2 покритий залізом, має загальну площу 51 кв.м., складається з двох жилих кімнат площею 15,3 кв.м і 12,7 кв.м., веранди, передпокою, підсобного приміщення і комори.

Фактичні дані, які містяться у вищевказаних технічних паспортах, узгоджуються з показаннями свідків про те, що відповідач з сім`єю постійно проживає у будинку більшої площі, який покритий залізом, а у спірному будинку проживав лише його батько з дружиною.

Під час судового розгляду справи відповідач не навів жодних обставини його проживання у спірному будинку, не зміг пояснити, у якому з приміщень знаходилось його спальне місце, та які його особисті речі у ньому знаходяться, не довів, що цікавиться спірним житлом, сплачував чи сплачує комунальні послуги на утримання майна, а та обставина, що за життя батька він мав до нього доступ та у нього є ключі від вхідних дверей, не дає підстав вважати, що будинок є його постійним місцем проживання.

За нормою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до статті 319 ЦК України, яка встановлює визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за положеннями якого зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставісудового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (стаття 7).

Системний аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що особа втрачає право користування житлом внаслідок припинення права власності на нього.

Право членів сім`ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім`ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України).

Отже ураховуючи, що самостійного права на житло члени сім`ї власника житла не набувають, а їх право на користування житлом є особистим сервітутом, похідним від прав власника житла, припинення права особи на житло припиняє і право членів її сім`ї на користування ним.

За обставинами справи встановлено, що відповідач був зареєстрований у спірному будинку за згодою власника ОСОБА_6 , проте право власності останнього на будинок припинилося на підставі договору дарування, а новий власник - позивач ОСОБА_1 , яка ніколи не була і не є членом сім`ї відповідача, з ним ніколи разом не проживала і спільного господарства не вела, заперечує проти збереження за відповідачем права користування житлом.

Доказів, які б свідчили про наявність між померлим та відповідачем угоди щодо певного порядку користування спірним будинком та інших умов припинення права користування житлом, суду не надано.

Підстав для збереження за відповідачем права користування спірним будинком судом не встановлено, оскільки він користується іншим будинком більшої площі, 1/3 частину якого він успадкував після смерті батька як спадкоємець за законом першої черги.

Відповідно до положень статей 3, 15 ЦК України підставою для судового захисту цивільного права або інтересу є його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 цього Кодексу визначає орієнтовний перелік способів судового захисту, до яких, зокрема, відноситься такий спосіб захисту як припинення дії, яка порушує право.

За приписами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку.

Відтак з огляду на встановлені обставини, вищенаведені законодавчі норми та ураховуючи, що реєстрація відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися та розпоряджатися своєю власністю, суд вбачає підстави для захисту порушеного права позивача в обраний нею спосіб - шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача.

Отже з огляду на результат розгляду справи суд покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Визнати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) таким, що втратив право користування жилим приміщенням житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_3 ) судовий збір в розмірі 768,40 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно з підпунктом 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Розділу XIII ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя: