Справа №487/4949/20
Провадження №2/487/510/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

15.11.2021 Заводський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кузьменко В.В.,

за участю секретаря судових засідань Боженко О.С.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Димов О.С. про визнання недійсним договору даріння та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яке було прийнято приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Димовим О.С. та запис про право власності №14679034,

ВСТАНОВИВ:

02.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Димов О.С. в якій просив визнати недійсним договору даріння та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яке було прийнято приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Димовим О.С. та запис про право власності №14679034.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.04.2016 позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 403550,00 грн.

Позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 з метою уникнення виконання вказаного рішення суду відчужила за договором дарування від 23.05.2016 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 .

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з цим позовом для захисту прав позивача.

Ухвалою суду від 07.09.2020 року прийнято позовну заяву до розгляу та відкрито загальне позовне провадження.

26.10.2020 року ухвалою суду забезпечено позов, накладено арешт та заборонено відчуження на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_3 та заборонено іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири до вирішення справи по суті та набрання рішенням суду законної сили.

25.11.2020 року надійшов відзив ОСОБА_3 , в якому вона просить відмовити у задоволені позову, оскільки він є необґрунтованим та у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Ухвалою суду від 24.05.2021 року закрито проведення підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача до суду надав, в якій просив розглянути справу за його відсутності та позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, зазначених у ньому.

Відповідачі до судового засідання не з`явився, про день розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Димов О.С. надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи -стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Частинами другою та третьою статті 13 ЦК України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору після виникнення у нього зобов`язання із повернення боргу діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначено, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Судом встановлено, що Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 553781, 06 грн. та судові витрати у сумі 5537,81 грн.

Заводським районним судом м. Миколаєва 22.06.2016 видано виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 553781, 06 грн. та судові витрати у сумі 5537,81 грн.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 27.05.2020 року щодо кв. АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Договором дарування житлового будинку від 23.05.2016 року ОСОБА_2 передала безоплатно у власність (подарувала), а ОСОБА_3 прийняла у власність (дарунок) квартиру АДРЕСА_3 .

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до наступного висновку.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обгрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів дарування, посилався на те, що вказаний правочин укладений відповідачами з метою уникнення звернення стягнення кредитором на майно боржника, сторони уклали договір без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, а лише з метою уникнення ОСОБА_2 у майбутньому звернення стягнення на належне їй на праві власності нерухоме майно на виконання судового рішення про стягнення з неї боргового зобов`язання перед позивачем, яке виникло з договору позики від 07.05.2013 та за рішенням суду має бути стягнуто на користь позивача у розмірі 553781, 06 грн. та судові витрати у сумі 5537,81 грн., рішення суду є невиконаним.

Відчужуючи безоплатно належну ОСОБА_2 на праві власності квартиру ОСОБА_3 , яка є її матір`ю. ОСОБА_2 була обізнана про те, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.04.2016 стягнуто з неї на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 553781, 06 грн. та судові витрати у сумі 5537,81 грн. Окрім того, за наявності вказаного рішення ОСОБА_2 могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно.

При цьому, на ОСОБА_2 залишаються відкритими особові рахунки в АТ "Миколаївобленерго", МКП "Миколаївводоканал", ТОВ "Миколаївська електропостачальна компанія", КП "Миколаївелектротранс", ЖКП ММР "Бриз", АТ "Миколаївгаз" та ТОВ "Миколаївгаз збут" за адресою: АДРЕСА_4 . При цьому за період 23.05.2016 року по 28.01.2021 року оплати в ТОВ "Миколаївгаз Збут" здійснювала ОСОБА_2 . Також особові рахунки відкриті на ОСОБА_2 в ПП " ОСОБА_4 ".

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки при укладенні 23.05.2016 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 .

На підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд стягує з ОСОБА_2 на користь позивача документально підтверджені понесені ним судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого в розмірі 1681 грн.

Керуючись ст. ст.258,259,263-265,268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Димов О.С. про визнання недійсним договору даріння та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яке було прийнято приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Димовим О.С. та запис про право власності №14679034 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладений 23 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С. за реєстровим № 637.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям їх розділу), яке було прийнято приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Димовим О.С. 26.05.2016 року (індексний номер 29770898) та запис про право власності №14679034.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судовий збір у сумі 1681,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання його повного тексту.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя В.В.Кузьменко