Справа № 369/1879/21
Провадження № 2/369/2976/21
РІШЕННЯ

Іменем України

07.12.2021 року м. Київ

Києво - Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Волчка А.Я.,

за участі секретаря судового засідання Миголь А.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Регіональна газова компанія», третя особа: Державна служба України з питань праці про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного строкового трудового договору (з випробувальним терміном 3 календарних місяці), позивач була прийнята 14 вересня 2020 року на роботу до ТОВ «Регіональна газова компанія», , далі - Відповідач, на посаду менеджера зі зв`язків з громадськістю відділу контенту департаменту комунікацій з окладом згідно штатного розпису в сумі 38000,00 гривень до моменту відрахувань.

14 грудня 2020 року її випробувальний термін закінчився і трудовий договір набув безстрокового характеру.

Однак, 17 грудня 2020 року, коли позивач вийшла з офісу ТОВ «Регіональна газова компанія» після закінчення робочого дня, їй о 18.22 зателефонував керівник відділу контенту департаменту комунікацій ОСОБА_3 із проханням «повернутись на секундочку». Коли позивач повернулась, ОСОБА_3 провів її до переговорної, куди слідом за нею відразу зайшли керівниця департаменту комунікацій ОСОБА_4 , керівниця департаменту з управління персоналом ОСОБА_5 та ще один чоловік, котрий представився юристом Відповідача.

Керівниця департаменту з управління персоналом ОСОБА_5 висунула позивачу вимогу написати заяву про звільнення за угодою сторін з 15 січня 2021 року без наведення будь-яких передбачених чинним законодавством підстав для такого звільнення. За її словами, у приватній компанії, на відміну від державних, можуть у будь-який момент прийняти рішення про небажання співпрацювати з будь-яким працівником без необхідності дотримання трудового законодавства та незалежно від професійних якостей і результатів його роботи - досить того, що «людина просто не подобається».

Дві години, з 18.25 до 20.35, чотири особи ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та юрист) не давали позивачу змоги вийти з переговорної, поки вона не написала і передала їм відповідну заяву (ця обставина може бути підтверджена свідками). Отримавши примірник заяви, ОСОБА_3 відібрав у позивача електронну перепустку, аби вона надалі не могла потрапити на своє робоче місце в офісі РГК, а ОСОБА_5 висловила доручення до 15 січня 2021 року працювати дистанційно та оформила це відповідним електронним листом на службову електронну пошту.

Вранці наступного дня, 18 грудня 2020 року, позивач отримала в БЦ «Сенатор», де розташований офіс ТОВ «Регіональна газова компанія», перепустку гостя та прийшла до компанії взяти свій службовий ноутбук для дистанційної роботи. Проте виявилося, що ОСОБА_3 на правах керівника відділу здав його до департаменту інформаційних систем, її обліковий запис у компанії ліквідовано і вона позбавлена доступу до всіх корпоративних електронних ресурсів і документів, необхідних для виконання посадових обов`язків.

Жодного наказу про зміни умови праці з позивачем не погоджувалося, з ним не ознайомлювалася. Доступ до робочого місця було фактично втрачено, позивач не могла виконувати покладені на мене трудові обов`язки. Розрахунок не було проведено до 15 січня 2021 року, трудову книжку не видано до цього часу. В особистому спілкуванні при моїх спробах знайти порозуміння з керівництвом департаменту комунікацій та департаменту з управління персоналом вказували, що цей штучно створений недопуск до робочого місця буде кваліфікований як «систематичне невиконання посадових обов`язків» і стане підставою для звільнення «за статтею» в разі відкликання написаної заяви про звільнення за угодою сторін з 15 січня 2021 року.

Добровільної згоди на звільнення не було з самого початку і немає на даний час, усі спроби знайти порозуміння з керівництвом не знаходять реагування, у зв`язку з чим позивачем 11 січня 2021 року було направлено письмову заяву на ім`я директора ТОВ «Регіональна газова компанія» ОСОБА_7 про анулювання написаної 17 грудня 2020 року заяви на «звільнення за угодою сторін з 15 січня 2021 року».

З метою захисту законних прав та інтересів, позивач 11 січня 2021 року звернулася із відповідною скаргою до Державної служби з питань праці, яка 18 січня 2021 року повідомила листом про призначення позапланової перевірки Відповідача за результатами розгляду листа.

Не зважаючи на отримання Відповідачем 13 січня 2021 року листа, Відповідач своїм наказом від 13 січня 2021 року№ 8 незаконно звільнив позивача з 15 січня 2021 року з посади менеджера зі зв`язків з громадськістю відділу контенту департаменту комунікацій.

Вважала, що в діях посадових осіб ТОВ «Регіональна газова компанія» присутні грубі порушення вимог чинного трудового законодавства України та вимог Європейської конвенції з захисту прав людини, а її звільнення є незаконним.

Тому позивач просила суд скасувати наказ №04-ОС від 13 січня 2021 року, виданий Відповідачем про звільнення Позивача; поновити Позивача на посаді менеджера зі зв`язків з громадськістю відділу контенту департаменту комунікацій ТОВ «Регіональна газова компанія», ; Стягнути ТОВ «Регіональна газова компанія», на користь Позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 38000,00 грн.; Стягнути з Відповідача на користь держави судові витрати по справі зі сплати судового збору. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 26.03.2021 року відкрито провадження у справі.

Відповідачем було подано до суду відзив згідно якого він просив відмовити у вимогах позову в повному обсязі.

Третя особа подала до суду письмові пояснення згідно яких просила розглянути справу відповідно до вимог чинного законодавства України, без участі третьої особи з урахуванням наданих пояснень.

Ухвалою суду від 16.07.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити.

Представник відповідача проти вимог позову заперечував та просив в позові відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, позивача ОСОБА_1 була прийнята на роботу у штат ТОВ «РГК» з 14.09.2020 на посаду менеджера із зв`язків з громадськістю відділу контенту департаменту комунікацій ТОВ «РГК» згідно наказу від 11.09.2020 № 156 - ОС «Про прийняття на роботу» на підставі відповідної заяви від 11.09.2020.

17.12.2020 Позивач подала до Відповідача, заяву від 17.12.2020 року на ім`я директора ТОВ «РГК» про звільнення за угодою сторін 15.01.2021.

В подальшому позивачем було подано до відповідача заяву про від 11.01.2012 року (яка отримана відповідачем 14.01.2021 року), про анулювання написаної 17 грудня 2020 року заяви на «звільнення за угодою сторін з 15 січня 2021 року».

На дану заяву відповідачем ТОВ «РГК» надано відповідь від 14.01.2021 № 16012-ЛВ-2-0121 що 14 січня 2021 року ТОВ «Регіональна газова компанія» отримала заяву від 11.01.2021 року. За наслідками її розгляду інформовано що між сторонами було досягнуто домовленості про звільнення за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП з обопільно погодженої дати - 15 січня 2021 року відповідно до поданої заяви від 17 грудня 2020 року.

Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це роботодавця і працівника. Зі свого боку ТОВ «Регіональна газова компанія» таку згоду не надає, на підтвердження чого надсилає сканкопію відповідного наказу про звільнення з 15 січня 2021 року.

Відповідно до оскаржуваного наказу від 13 січня 2021 року № 04-ОС менеджера із зв`язків з громадськістю відділу контенту департаменту комунікацій ОСОБА_1 , було звільнено з роботи 15 січня 2021 року (погоджена між сторонами дата), за угодою сторін, згідно п.1 ст.36 КЗпП України. Підстава: заява ОСОБА_1 від 17.12.2020 р.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) статтею 45 цього Кодексу.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 цього Кодексу).

Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи все вищевикладене суд приходить до висновку що позивача було звільнено на підставі власноруч написаної нею заяви.

Відсутність її волевиявлення на написання такої заяви на звільнення не підтверджено належними та допустимими письмовими доказами.

Обставини написання заяви про звільнення під тиском службових осіб відповідача також не були доведені.

В той же час звернення позивача до відповідача із вимогою про анулювання заяви від 17.12.2020 року про звільнення за згодою сторін, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки анулювання відповідної домовленість (звільнення за згодою сторін) можливе лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. В той же час відповідачем не було надано відповідної згоди про що повідомлено позивача, та відповідної здійснено її звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Крім того, Головним управлінням Держпраці у Київській області здійснено державний нагляд позапланового інспекційного відвідування ТОВ «РГК» на підставі звернення ОСОБА_1 від 11.01.2021 № К-283. За результатом інспектування складено акт від 22.03.2021 № КВ596/32/АВ, у якому зазначено про відсутність у діях Відповідача порушень щодо порядку звільнення працівника ОСОБА_8 .

З наведеного суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача щодо неправомірності її звільнення, та відповідно не вбачає підстав для скасування оскаржуваного наказу про звільнення та підстав для задоволення інших похідних позовних вимог.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та таким, що не підлягають до задоволення у повному обсязі.

Відповідно та керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 76-82, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В позові ОСОБА_1 до ТОВ «Регіональна газова компанія», третя особа: Державна служба України з питань праці про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області або безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А.Я. Волчко