Справа № 165/12/21
Провадження № 2/165/229/21
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2021 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Василюка А.В.,

за участю секретаря Король І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в місті Нововолинську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача, що не заявлює самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Сокальської міської ради Львівської області, про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за межі України у супроводі матері без згоди батька,

встановив:

04 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача, що не заявлює самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Сокальської міської ради Львівської області, про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за межі України у супроводі матері без згоди батька.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що з відповідачем ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний за рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 23 жовтня 2015 року. У шлюбі народила дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки після розірвання шлюбу дитина проживає разом із нею, то за рішенням Сокальського районного суду від 11 березня 2016 року з ОСОБА_2 в її користь стягувалися аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно. Рішенням Сокальського районного суду від 05 вересня 2017 року розмір аліментів збільшено до 900 грн. щомісячно. Зазначає, що батько дитини з квітня 2015 року не цікавиться дочкою та не проявляє до неї жодної турботи та уваги. ОСОБА_1 зазначає, що 02 серпня 2018 вона вдруге зареєструвала шлюб і працевлаштувалася в Чеській Республіці, там і проживає на даний час. В період із 13 липня 2019 року до 01 жовтня 2019 року та з 25 листопада 2019 року до 31 серпня 2020 року дочка знаходилася із нею в Чеській Республіці і там відвідувала дитячий садочок. Перебування дитини разом із матір`ю сприяє її гармонійному розвитку, саме ОСОБА_1 утримує ОСОБА_3 і створює необхідні умови для розвитку здібностей у дитини. Вважає, що з наданням дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон права відповідача на піклування, спілкування чи виховання дочки ніяким чином не будуть порушені. Раніше, 28 грудня 2018 року ОСОБА_2 давав нотаріально завірений дозвіл на виїзд дитини ОСОБА_3 за кордон. З огляду на вищевикладене, виходячи виключно з інтересів дитини, просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України в Чеську Республіку громадянці України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в супроводі матері без згоди та супроводу батька строком з 01 січня 2021 року до 31 серпня 2022 року.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, її представник - адвокат Семенюк Р.А. 08 червня 2021 року подав до суду письмову заяву в якій просив розглядати справу за відсутності позивача, позов підтримав, просив його задоволити, не заперечив щодо заочного розгляду справи (а.с.72).

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується оголошенням про його виклик розміщеним на офіційному сайті судової влади (а.с.81).

Представник третьої особи на стороні позивача у судове засідання також не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.79).

Відповідно до ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, врахувавши висновок Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області про доцільність тимчасового виїзду ОСОБА_3 з України у супроводі матері без згоди батька (а.с.62), суд приходить до висновку, що позов підставний і підлягає задоволенню.

У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Сокальського районного суду від 23 жовтня 2015 року був розірваний (а.с.10). У цьому шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_3 (а.с.8). З часу розірвання шлюбу, утриманням і вихованням дитини займається виключно матір дитини.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 11 березня 2016 року з ОСОБА_2 в користь позивача стягувалися аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно, а рішенням Сокальського районного суду від 05 вересня 2017 року розмір аліментів збільшено до 900 грн. щомісячно (а.с.11-12).

02 серпня 2017 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 і змінила своє прізвище на ОСОБА_1 (а.с.9).

28 грудня 2018 року відповідачем ОСОБА_2 надавався дозвіл на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_3 за кордон, який був засвідчений нотаріусом (а.с.30).

У судовому засіданні встановлено, що сім`я позивача тривалий час проживає в Чеській Республіці, ОСОБА_1 працює у компанії Auto-Kabel Krupka s.r.o. на посаді оператора (а.с.18-19), орендує житло за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.23-27) та уклала договір про соціальне страхування в цій країні (а.с.28-29).

За період перебування дитини з матір`ю в Чеській Республіці, а саме з 25 листопада 2019 року по 31 серпня 2020 року, ОСОБА_3 відвідувала дитячий содок в Теплице, що підтверджується довідкою директора освітнього закладу (а.с.31-2).

Згідно з положеннями СК України, зокрема, ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».

Правила перетинання державного кордону громадянами України, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

З огляду на викладене, суд робить висновок, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Зокрема, стаття 155 Сімейного кодексу України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Положення ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.17, 31 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров`я. Вимоги статті 10 Конвенції про права дитини, передбачають право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну.

Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виник спір щодо реалізації права дитини на свободу пересування.

Як встановлено в судовому засіданні малолітня ОСОБА_3 проживає з позивачем. Батько дитини - відповідач ОСОБА_2 проживає окремо, аліментних зобов`язань в повній мірі не виконує, що підтверджується долученою довідкою державного виконавця та розрахункоми заборгованості зі сплати аліментів (а.с.13-15), питання про встановлення місця проживання дитини з ним не ставить, натомість ігнорує права дитини.

Положення частини 1 статті 33 Конституції України гарантують кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування і право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Право на свободу пересування закріплене і у статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке включає в себе гарантію кожного вільно залишати будь-яку країну, у тому числі і свою власну.

З огляду на положення частини 1 статті 270 та частини 1 статті 269 Цивільного кодексу України право на свободу пересування являється особистим немайновим правом кожної фізичної особи і належить їй від народження.

Таке право не є абсолютним і з огляду на вказані вище конституційні приписи, його реалізація може бути обмежена.

В силу положень частини 3 статті 313 Цивільного кодексу України, право на свободу пересування, в аспекті права на виїзд за межі України, залежно від віку, якого досягла фізична особа, реалізується у відмінному один від одного порядку.

Зокрема, якщо фізична особа досягла 16 років, вона має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Але у випадку, якщо фізична особа не досягла такого віку, право на виїзд за межі України обумовлено згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними.

Оскільки дитина сторін - малолітня ОСОБА_3 не досягла 16 років, для реалізації нею свого права на свободу пересування, зокрема на виїзд за межі України, необхідна згода на це і позивача і відповідача, як обох батьків, а також їх супровід.

Судом встановлено, що позивач зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України, однак той добровільної згоди на виїзд дочки не видав.

У таких випадках, реалізація права дитини, яка не досягла 16 років, на свободу пересування, у тому числі право на виїзд за межі України, можлива на підставі рішення суду.

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачають, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

На думку суду, при вирішенні даного спору, необхідно в першу чергу врахувати інтереси дитини, а також не допустити порушень прав батьків, в тому числі відповідача, який проживає окремо і забезпечити дотримання елементарних норм моралі, що у своїй сукупності, а особливо у поєднанні з правом на контакт з матір`ю у родинній атмосфері, сприятиме всебічному розвитку, відпочинку і оздоровленню дитини у певний, визначений конкретно період тимчасово перебування малолітньої дочки сторін з позивачем за кордоном.

У судовому засіданні належними доказами підтверджується, що матір дитини - позивач ОСОБА_1 забезпечує дитину місцем для тимчасового проживання за межами України і створює необхідні умови для розумового розвитку малолітньої ОСОБА_3 .

При ухваленні рішення у справі, суд бере до уваги також те, що метою тимчасового виїзду дитини за межі України є реалізація її права спілкування з матір`ю, права дитини на відчуття сімейного затишку та родинного тепла, а тому надання такого дозволу за відсутності згоди відповідача і без супроводу батька, на думку суду, буде якнайкраще забезпечувати інтереси дитини.

Суд вважає, що при позитивному вирішенні спору жодним чином не будуть порушені чи обмежені права відповідача, оскільки такий дозвіл не є абсолютним, в ньому зазначається строк тимчасового перебування дитини за кордоном та країна перебування.

Визначення тимчасового періоду суд вважає належним балансом між бажанням матері безперешкодно переміщуватись з дитиною, не перебуваючи в залежності від поведінки батька, з одного боку, та забезпеченням права батька на контакт з дитиною, з іншого.

Поряд з цим, суд не може залишити поза увагою те, що в силу положень частини 1 статті 11 Конвенції про права дитини, держави-учасниці Конвенції (а тому і Україна теж) вживають заходів для боротьби з неповерненням дітей із-за кордону.

Тому, дозвіл суду на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України, слід обтяжити супроводом матері та її обов`язком повернути дитину в Україну до закінчення строку наданого судом, що також можна вважати заходом щодо забезпечення практичної реалізації права батька на контакт з дитиною.

При постановленні рішення, суд також враховує вік дитини, в зв`язку з яким право на виїзд дитини за кордон має бути надано матері тимчасово, що в подальшому не позбавлятиме можливості батька виконувати свої батьківські обов`язки, та не порушуватиме його батьківських прав.

На підставі наведеного, виходячи виключно з інтересів дитини, враховуючи те, що задоволення позову буде відповідати інтересам дитини і не порушуватиме прав відповідача, суд надає дозвіл на багаторазовий виїзд за межі України громадянки України - малолітньої ОСОБА_3 у супровіді матері ОСОБА_1 без згоди батька дитини ОСОБА_2 на строк до 31 серпня 2022 року, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили, з обов`язковим поверненням дитини по закінченню визначеного строку до постійного місця проживання в Україні.

Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення з відповідача в її користь 840,80 грн. сплаченого судового збору, що підтверджується документально (а.с.6а).

Керуючись ст.12, ст.13, ст.81, ст.89, ст.141, ст.263, ст.264, ст.265, ст.268, ст.272, ст.273, ст.280, ст.281, ст.282ЦПК України, на підставі ст.313 ЦК України, ст.141, ст.150, ст.152, ст.155 СК України, суд,

ухвалив:

Позов задоволити.

Надати дозвіл на багаторазовий виїзд за межі України громадянки України - малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супровіді матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ) без згоди батька дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) на строк до 31 серпня 2022 року, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили, з обов`язковим поверненням дитини по закінченню визначеного строку до постійного місця проживання в Україні.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ) сплачений судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду безпосередньо або через Нововолинський міський суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя підпис А.В. Василюк