УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року

м. Київ

справа № 127/9778/17

провадження № 61-8610ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перша вінницька державна нотаріальна контора,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перша вінницька державна нотаріальна контора, встановлення факту проживання однією сім`єю, зміну черговості одержання права на спадкування, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перша вінницька державна нотаріальна контора, встановлення факту проживання однією сім`єю, зміну черговості одержання права на спадкування, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2018 року, позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року до 24 квітня 2013 року.

У іншій частині позову відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 17 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2018 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 24 червня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову про зміну черговості одержання права на спадкування скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 січня 2019 року залишено без змін.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2021 року у задоволенні позову про зміну черговості одержання права на спадкування відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 27 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2021 року - без змін.

Не погоджуючись із рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2021 року та постановою Вінницького апеляційного суду від 27 квітня 2021 року, ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2021 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 27 квітня 2021 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 127/9778/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, підставою касаційного оскарження судових рішень заявник визначає недослідження судами першої та апеляційної інстанцій зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і відмовляючи у задоволенні позову, Вінницький міський суд Вінницької області виходив із того, що позивач не довела свої вимоги щодо наявності правових підстав для зміни черговості одержання права на спадкування на підставі частини другої статті 1259 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України.

Також судом першої інстанції надано оцінку висновку судово-психіатричної експертизи від 24 березня 2014 року (акт № 7) у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

Вінницький міський суд Вінницької області вказав, що позивачем жодним медичним документом не підтверджено неможливість ОСОБА_3 обслуговувати себе внаслідок віку, тяжкої хвороби або каліцтва, так як не підтверджено і необхідність ОСОБА_3 у сторонньому догляді.

Додатково суд зазначив, що під час нового судового розгляду ОСОБА_1 заяв про виклик свідків, які могли б підтвердити безпорадний стан ОСОБА_3 не заявляла; клопотань про призначення судової медичної експертизи також не надходило.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність ОСОБА_1 факту безпорадного стану ОСОБА_3 та його потреби у сторонньому догляді, тому підстави для задоволення позову в частині зміни черговості одержання права на спадкування відсутні.

З висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову суд апеляційної інстанції погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права та не порушено норм процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3

14 травня 2013 року ОСОБА_2 направив до нотаріуса заяву про прийняття спадщини після батька ОСОБА_3 , реєстрація якої відбулася 23 травня 2013 року.

15 серпня 2012 року ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого він заповів усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати йому на день смерті, ОСОБА_1 .

1 жовтня 2013 року ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за заповітом від 15 серпня 2012 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 7 жовтня 2014 року у справі № 127/27831/13-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року, заповіт від 15 серпня 2012 року, складений ОСОБА_3 та посвідчений нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Ю. Д., визнано недійсним.

Висновком експертів, викладеним у акті № 7 посмертної судово-психіатричної експертизи від 24 березня 2014 року, встановлено, що на час підписання заповіту від 15 серпня 2012 року ОСОБА_3 страждав на хронічне психічне захворювання у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного генезу (токсичного, судинного), внаслідок чого він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Висновком невролога від 23 травня 2012 року у неврологічному стані ОСОБА_3 виявлена патологічна симптоматика, яка свідчить про органічне ураження центральної і периферичної нервової системи, а саме про дисциркуляторну енцефалапотію II стадії змішаного генезу (інтоксикаційного, судинного) та про токсичну полінейропатію.

Також судами попередніх інстанцій установлено, що в 2010-2012 роках ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні:

- з 4 червня 2010 року до 9 червня 2010 року - у Вінницькій міській клінічній лікарні швидкої допомоги з діагнозом «отруєння сурогатами алкоголю важкого ступеню»;

- з 13 червня 2010 року до 25 червня 2010 року - у терапевтичному відділенні Вінницької міської клінічної лікарні № 1 з діагнозом: дифузні зміни паренхіми печінки, поліпи сечового міхура, хронічний пієлонефрит, токсична енцефалопатія після важкого отруєння сурогатами алкоголю;

- з 16 серпня 2010 року до 26 серпня 2010 року - в неврологічному відділенні Вінницької міської клінічної лікарні з діагнозом: токсична енцефалополінейропатія з порушенням функції ходи, інтелектуально-мнестичним порушенням;

- з 16 травня 2012 року до 6 червня 2012 року - у Комунальному некомерційному підприємстві «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка Вінницької обласної Ради» з діагнозом розлади особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку». Виписаний з лікарні з діагнозом: легка деменція внаслідок ураження головного мозку змішаного генезу (токсичного та судинного).

ОСОБА_3 на наркологічному диспансерному обліку не перебував.

Вирішуючи спір, дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, урахувавши норми права та постанову Верховного Суду від 24 червня 2020 року, з`ясувавши характер спірних правовідносин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позов у відповідній частині не підлягає задоволенню, оскільки позивач не довела перебування ОСОБА_3 у безпорадному стані і того, що вона, саме в зв`язку з його безпорадним станом, протягом тривалого часу опікувалася ним, матеріально забезпечувала та надавала іншу допомогу.

Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 127/9778/17, відхиляється касаційним судом з огляду на наступне.

Скасовуючи рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову про зміну черговості одержання права на спадкування, Верховний Суд виходив із того, що у порушення вимог

статей 81, 89 ЦПК України, судами не надано оцінки висновку судово-психіатричної експертизи від 24 березня 2014 року (акт № 7) з точки зору можливого безпорадного стану ОСОБА_3 у період проживання з ОСОБА_1 та не оцінено усіх наданих у справі доказів у їх сукупності.

Під час нового розгляду справи суди першої та апеляційної інстанцій, оцінивши всі наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, у тому числі і висновок

судово-психіатричної експертизи від 24 березня 2014 року (акт № 7), вказали про те, що позивачем не підтверджено абсолютної неспроможності ОСОБА_3 розуміти значення своїх дій та керувати ними, зокрема, як до так і після складання заповіту, не підтверджено його безпорадного стану та потреби у сторонньому догляді.

Підставою касаційного оскарження рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2021 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 27 квітня 2021 року заявник також визначає недослідження судами першої та апеляційної інстанцій зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої

статті 389 ЦПК України).

Проте такі посилання заявника як на підставу касаційного оскарження судових рішень не приймаються судом касаційної інстанції, оскільки у касаційній скарзі належним чином не обґрунтовано підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи і оцінки доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 квітня 2021 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у

матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 квітня 2021 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 27 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перша вінницька державна нотаріальна контора, встановлення факту проживання однією сім`єю, зміну черговості одержання права на спадкування, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук