Справа № 2-495/2009
УХВАЛА

іменем України

25 червня 2021 року м. Шаргород

Справа №2-495/2009

Провадження №4-с/152/5/21

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання, з участю стягувача ОСОБА_2 , суб`єктів оскарження Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), державного виконавця Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Макогонюка О.Б.,

встановив:

07.06.2021 року до Шаргородського районного суду Вінницької області надійшла скарга ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання.

У скарзі заявник ОСОБА_1 просить зобов`язати державного виконавця Кодимського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області Макогонюка О.Б. зарахувати грошові кошти в сумі 11667 грн. в розрахунок №42-12330 від 24.12.2020 року по заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню №44067168.

Скарга мотивована тим, що рішенням Шаргородського районного суду від 16.09.2009 року у цивільній справі №2-495/2009 з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 210 грн., починаючи з 26.08.2009 року і до досягнення донькою повноліття.

За вказаним судовим рішенням видано виконавчий лист від 15.04.2014 року за №2-495/09, за яким Кодимським РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області відкрито виконавче провадження №44067168.

30.01.2021 року з мережі Інтернет він дізнався про звернення ОСОБА_2 до Шаргородського районного суду з позовами до нього про стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання, та про стягнення неустойки (пені) по заборгованості по виплаті аліментів за виконавчим провадженням №44067168.

Під час розгляду вказаних судових позовів та ознайомлення з матеріалами, які містилися у справах, йому стало відомо, що державний виконавець Макогонюк О.Б. надав ОСОБА_2 розрахунок №42-12330 від 24.12.2020 року по заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню №44067168, що перебуває на виконанні у Кодимському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, за період, який вказаний у фабулі розрахунку, з 26.08.2009 року по 20.12.2020 року, але, на його переконання, фактично розрахунок здійснений по січень 2021 року включно, тоді як його донці ІНФОРМАЦІЯ_2 виповнилося 18 років.

В кінці 2017 року ним як батьком було виготовлено банківську картку (Приватбанку) на своє ім`я та передано доньці ОСОБА_3 , на яку він здійснював грошові перекази окремо від сплати аліментів до кінця 2020 року, загальна сума перерахованих грошових коштів становить 11667 гривень, що може підтвердити донька.

В судовому засіданні, яке відбулося 24.03.2021 року у справі щодо стягнення з нього аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, позивачем ОСОБА_2 було визнано той факт, що він дійсно окремо від платежів по аліментах здійснював грошові перекази своїй дочці.

В зв`язку з тим, що ОСОБА_2 звернулася до суду, щоб додатково стягнути з нього неустойку, він 29.03.2021 року звернувся із заявою до Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, в якій просив здійснити зарахування вказаних грошових коштів в сумі 11667 грн. як сплату аліментів, але 07.06.2021 року державним виконавцем йому було відмовлено у такому зарахуванні, про що повідомлено у виді відповіді №42-10485.

При цьому, формулюючи відмову, державний виконавець зазначив, що у розрахунку, який ним надано виконавцю, відсутня інформація про те, що ці грошові перекази є сплатою аліментів, а також інформація про те, хто отримувач вказаних коштів. Також, що в матеріалах провадження немає заяви стягувача про те, щоб вказані грошові кошти були зараховані як сплата аліментів. Хоча в роздруківці по банківській карті вказана адреса, де знімалися грошові кошти, є місцем навчання його доньки.

Вважає, що такими діями державного виконавця були порушенні його права, визначені Конституцією України.

При вирішенні скарги заявник ОСОБА_1 покликається на вимоги ст.129 Конституції України та норми ст.ст.477, 449, 451 ЦПК України.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями Шаргородського районного суду від 07.06.2021 року визначено головуючого у справі суддю Славінську Н.Л. (а.с.21).

Провадження у справі за вказаною скаргою відкрито 08.06.2021 року, призначено відкрите судове засідання на 13 годину 30 хвилин 11 червня 2021 року та відкладено на 25.06.2021 року на 08 годину 30 хвилин у зв`язку із технічною неможливістю проведення відеоконференції з Кодимським районним судом Одеської області (а.с.22-23, 48-49).

Так, заявник ОСОБА_1 , згідно з ухвалою Шаргородського районного суду від 10.06.2021 року (а.с.38-39), приймає участь в судовому засіданні по розгляду скарги в режимі відеоконференції.

Для розгляду скарги 25.06.2021 року в режимі відеоконференції заявник ОСОБА_1 до Кодимського районного суду Одеської області не прибув.

Також, як вбачається із заяви ОСОБА_1 від 23.06.2021 року, що надіслана останнім до Шаргородського районного суду через систему «Електронний суд» (а.с.57-58), заявник просить розглянути скаргу за його відсутності; оприлюднити рішення в електронній формі та внести його до Єдиного державного реєстру судових рішень; надіслати електронну копію судового рішення на його електронну адресу.

Мотивуючи заяву, заявник ОСОБА_1 зсилається на вимоги ч.3 ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Так, 24.06.2021 року у зв`язку із службовою необхідністю він вибуває у відрядження терміном на один місяць з м. Кодима до с. Затока Одеської області, у зв`язку із чим не може брати участь у судовому розгляді справи.

Заявник ОСОБА_1 при цьому у заяві зазначив, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог; процесуальні права, визначені ЦПК України, йому відомі і зрозумілі; він не має намірів укладати мирову угоду у даній справі; складу суду відводів не має; всі докази подані ним завчасно, у зв`язку із чим відсутня потреба у витребуванні додаткових доказів (а.с.57-58).

Стягувач ОСОБА_2 в судове засідання не прибула, про його дату, час та місце повідомлена належним чином (а.с.33, 56).

09.06.2021 року ОСОБА_2 подала до Шаргородського районного суду заяву, в якій просить проводити розгляд скарги у її відсутності через зайнятість на роботі (а.с.34).

Крім того, в означеній заяві стягувач ОСОБА_2 зазначила, що не визнає вимог скарги ОСОБА_1 .

Суб`єкт оскарження представник Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), залучений до участі в справі на підставі ухвали суду від 08.06.2021 року (а.с.22-23), в судове засідання для розгляду скарги ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про надіслання копії ухвали суду від 08.06.2021 року та судових повісток на офіційну електронну адресу відділу (а.с.27, 53). Про причини неявки в судовий розгляд скарги суб`єкт оскарження не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутності не подавав, як і не висловив своєї правової позиції щодо скарги ОСОБА_1 .

При цьому, в ухвалах від 08.06.2021 року та від 10.06.2021 року судом було роз`яснено право на участь суб`єкта оскарження в судовому засіданні в режимі відеоконференції, згідно з вимогами ст.212 ЦПК України (а.с.22-23, 38-39).

Правом на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, згідно з вимогами ст.212 ЦПК України, суб`єкт оскарження не скористався.

Державний виконавець Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Макогонюк О.Б. залучений до участі в справі на підставі ухвали суду від 08.06.2021 року у якості суб`єкта оскарження (а.с.22-23), в судове засідання для розгляду скарги ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про надіслання копії ухвали суду від 08.06.2021 року та судових повісток на офіційну електронну адресу відділу (а.с.26, 54). Про причини неявки в судовий розгляд скарги суб`єкт оскарження не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутності не подавав, як і не висловив своєї правової позиції щодо вимог та мотивів скарги ОСОБА_1 .

При цьому, в ухвалах від 08.06.2021 року та від 10.06.2021 року судом було роз`яснено право на участь суб`єкта оскарження в судовому засіданні в режимі відеоконференції, згідно з вимогами ст.212 ЦПК України.

Правом на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, згідно з вимогами ст.212 ЦПК України, державний виконавець Макогонюк О.Б. не скористався.

Заперечень щодо скарги ОСОБА_1 ні Кодимський районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ні державний виконавець Макогонюк О.Б. до суду не надіслали.

В судове засідання не з`явилися заявник, стягувач та суб`єкти оскарження, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, оскільки, відповідно до вимог ч.2 ст.450 ЦПК України встановлено, що неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду, а ч.3 ст.211 ЦПК України встановлено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності і таким правом скористався заявник ОСОБА_1 , подавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутності.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України).

Таким чином, підстав для відкладення судового засідання у зв`язку із неприбуттям сторін суд не вбачає.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що судове засідання у означеній справі здійснюється у відсутності сторін та їх представників, то суд не вбачає підстав для здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України.

Вирішуючи спір суд встановив, що 16.09.2009 року Шаргородським районним судом Вінницької області постановлено судове рішення у справі №2-495/09 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, відповідно до якого позов задоволено частково: зменшено розмір аліментів, присуджених рішенням Шаргородського районного суду від 13.07.2004 року у справі №2/754-2004 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначено їх у розмір 210 грн. щомісячно, починаючи з 26.08.2009 року до досягнення дитиною повноліття; раніше виданий виконавчий лист відкликано. 15.04.2014 року за вказаним вище судовим рішенням від 16.09.2009 року, яке набрало законної сили 27.09.2009 року, Шаргородським районним судом видано виконавчий лист, строк пред`явлення якого до виконання до 20.12.2020 року (а.с.3).

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 Конвенції».

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За виданим 15.04.2014 року Шаргородським районним судом Вінницької області виконавчим листом Кодимським районним відділом державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито та здійснювалося виконавче провадження №44067168.

Вказані обставини сторонами виконавчого провадження стягувачем ОСОБА_2 , боржником ОСОБА_1 , а також суб`єктами оскарження не оспорюються, тобто визнаються, відтак, в силу вимог ч.1 ст.82 ЦПК України, є такими, що не підлягають доказуванню, у суду немає сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Як вбачається із скарги, 24.12.2020 року державним виконавцем Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Макогонюком О.Б. проведено розрахунок заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів №42-12330 за період з 26.08.2009 року по 20.12.2020 року, а 08.02.2021 року цим же державним виконавцем надано ОСОБА_1 розрахунок заборгованості зі сплати аліментів №42-2161.

Вказані обставини сторонами виконавчого провадження: стягувачем ОСОБА_2 , боржником ОСОБА_1 , а також суб`єктами оскарження не оспорюються, тобто визнаються, відтак, в силу вимог ч.1 ст.82 ЦПК України, є такими, що не підлягають доказуванню, у суду немає сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до розрахунку №42-12330, заборгованість нарахована з розрахунку розміру аліментів 210 грн. на місяць, визначеному у виконавчому документі, за період з 26.08.2009 року по 20.12.2020 року у розмірі 23797,15 грн. (а.с.18), а згідно з розрахунком №42-2161, заборгованість нарахована з розрахунку розміру аліментів 210 грн. на місяць, визначеному у виконавчому документі, за період з 26.08.2009 року по грудень 2020 року у розмірі 22010,41 грн. (а.с.14-15).

Як зазначив державний виконавець, розрахунок ним проведено, керуючись вимогами п.3 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження», ст.195 СК України, у відповідності до вимог виконавчого документу, квитанцій про сплату аліментів, які містяться в матеріалах виконавчого провадження (а.с.15, 18).

Розглянувши скаргу ОСОБА_1 , суд прийшов до наступного.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця, згідно з ч.1 ст.448 ЦПК України, подається до суду, який видав виконавчий документ.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.03.2020 року у справі №682/3112/18 зробила висновок про те, що оскільки скаржник звернувся до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на дії державного виконавця щодо розрахунку аліментів у порядку контролю за виконанням судового рішення, така скарга має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі №201/10328/16-ц (провадження №14-192цс18).

Суд при вирішенні скарги ОСОБА_1 враховує вказаний правовий висновок ВП ВС.

Частиною 1 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Індексація розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, проводиться, якщо інше не передбачено у виконавчому документі чи у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину, виконавцем у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. Індексація розміру аліментів проводиться щороку, починаючи з другого року після визначення розміру аліментів.

Відповідно до ч.4 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи-підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.

Частиною 8 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Згідно із ч.3 ст.195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом.

Системний аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Право та порядок на звернення до суду за захистом прав, свобод чи законних інтересів визначається процесуальним законом.

ЦПК України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Частиною першою ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою в порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця.

З огляду на зміст скарги та заявленої вимоги, заявник не погоджується тим, що державним виконавцем до розрахунку розміру заборгованості по аліментам №42-12330 від 24.12.2020 року у виконавчому провадженні №44067168 за його заявою не зараховано грошові кошти в сумі 11667 грн. як сплачені у рахунок аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 .

Відтак, суд вважає, що вимога ОСОБА_1 , яка стосується питання з приводу правомірності дії державного виконавця щодо неврахування у рахунок сплати аліментів грошових коштів у сумі 11667 грн. при визначенні державним виконавцем розміру заборгованості за аліментами підлягає розгляду в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, шляхом подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця.

Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 01.10.2020 року у справі №344/17895/19.

Відповідно до ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи обов`язки.

Отже, боржник ОСОБА_1 вправі звернутися до суду у порядку виконання судового рішення зі скаргою щодо дії державного виконавця при вирішення питання про зарахування у рахунок сплати аліментів певних грошових сум при нарахуванні державним виконавцем заборгованості зі сплати аліментів.

Щодо зарахування до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 від 24.12.2020 року №42-12330 грошових коштів у сумі 11667 грн. суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Так, судом встановлено, що в провадженні Кодимського РВ ДВС перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Шаргородським районним судом 15.04.2014 року за рішенням цього ж суду від 16.09.2009 року, яким зменшено розмір стягуваних з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої доньки та визначено їх у розмірі 210 грн. (а.с.3).

Судом при перевірці розрахунку заборгованості встановлено, що ОСОБА_1 не у повному обсязі здійснював сплату аліментів і у розмірі по 210 грн. щомісячно, визначеному рішенням Шаргородського районного суду від 16.09.2009 року, що вбачається із розрахунку заборгованості і не спростовано боржником.

Державним виконавцем при виконанні виконавчого листа Шаргородського районного суду від 15.04.2014 року у виконавчому провадженні №44067168 не враховано суму в розмірі 11667 грн., яку, як стверджує заявник, ним сплачено у вигляді грошових переказів окремо від аліментів доньці ОСОБА_3 .

Як убачається із скарги, у 2017 році ОСОБА_1 виготовлено банківську картку ПриватБанку на своє ім`я, яку передано доньці ОСОБА_3 , на яку він здійснював для доньки грошові перекази окремо від сплати аліментів до кінця 2020 року. В загальній сумі ним здійснено грошових переказів на цю банківську картку 11667 грн. для потреб доньки. Для зарахування вказаної суми у рахунок заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 звернувся до державного виконавця з відповідною заявою від 29.03.2021 року. На свою заяву ОСОБА_1 отримав відповідь державного виконавця про відмову у такому зарахуванні грошових коштів як безпідставному.

Так, п. 6 розділу І «Загальні положення» Інструкції з організації примусового виконання, що затверджена Наказом МЮ України 02.04.2012 року №512/5 (у редакції наказу МЮ. України29.09.2016 року №2832/5), зареєстрована в МЮ України 02.04.2012 року за №489/20802 встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом на іншими нормативно-правовими актами.

Крім того, п.4 розділу ХVІ «Особливості виконання рішень про стягнення аліментів» вказаної вище Інструкції з організації примусового виконання передбачено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

З матеріалів справи убачається, що державним виконавцем повідомлено ОСОБА_1 про відмову у зарахуванні коштів у сумі 11667 грн. як сплати по погашенню заборгованості за аліментами шляхом подання повідомлення, а не винесення постанови (а.с.13).

Так, з повідомлення від 31.05.2021 року за №42-10485 в.о. начальника Кодимського РВ ДВС на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що відсутні підстави для зарахування коштів у сумі 11667 грн. як сплати по погашенню заборгованості за аліментами, оскільки відсутня відповідна заява стягувача ОСОБА_2 про таке зарахування, а також, в ухвалі Шаргородського районного суду від 05.04.2021 року у справі №503/133/21 не зазначено, що вказані кошти сплачені боржником у рахунок аліментів на користь стягувача на утримання дитини (а.с.13).

Також, суд, дослідивши надану до скарги заявником ОСОБА_1 виписку по картці/рахунку у ПриватБанку НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) за період 01.10.2017 року по 01.03.2021 року (а.с.4-10), вважає помилковим ствердження заявника ОСОБА_1 про те, що ним сплачено по вказаному картковому рахунку у вигляді грошових переказів окремо від аліментів доньці ОСОБА_3 11667 грн. і що підтвердженням цієї обставини є відмітка у виписці про адресу, де знімалися грошові кошти, зокрема, за місцем навчання доньки, виходячи з наступного.

Як убачається із виписки по картці/рахунку у ПриватБанку НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), картковий рахунок у ПриватБанку відкрито на підставі договору SAMDNWFC2 від 15.12.2017 року на ім`я ОСОБА_1 , а не ОСОБА_3 доньки заявника, чи ОСОБА_2 стягувача у виконавчому провадженні №44067168 (а.с.4).

За вказаним банківським картковим рахунком усього витрат: 1129,21 грн., усього надходжень: 11667,66 грн., сума комісій: 114,05 грн., сума знижок: 0,00 грн. (а.с.4).

Перекази на вказану банківську картку здійснюються впродовж періоду з 01.10.2017 року по 01.03.2021 року самим ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.4-10).

Разом з тим, з виписки не вбачається, що ці грошові надходження в сумі 11667,66 грн. є щомісячною виплатою аліментів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі, визначеному рішенням суду та виконавчим документом.

При цьому, враховуючи, що банківський картковий рахунок відкрито на ім`я заявника ОСОБА_1 , то докази використання грошових коштів із цього рахунку ОСОБА_3 у рахунок сплати аліментів, відсутні.

До того ж, суд констатує, що сам заявник ОСОБА_1 у скарзі стверджує, що, передавши банківську картку за відкритим на своє ім`я рахунком, ним здійснювалися грошові перекази на цю картку дослівно «окремо від сплати аліментів» (а.с.1 на звороті, абзац 1), тобто не у рахунок аліментів.

Стягувач ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №44067168 до державного виконавця із відповідними заявами та (або) розписками про виплату заборгованості по аліментах в розмірі 11667 грн. в порядку, передбаченому п.4 розділу ХVІ «Особливості виконання рішень про стягнення аліментів» Інструкції з організації примусового виконання, не зверталася.

Відтак, суд вважає, що відсутні правові підстави для самостійного врахування державним виконавцем суми 11667 грн. в рахунок сплати ОСОБА_1 заборгованості за аліментами на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , при відсутності вказівки про перерахування грошових коштів як аліментів по банківському картковому рахунку, що відкритий на ім`я боржника ОСОБА_1 , а не стягувача ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_3 , на утримання якої він зобов`язаний сплачувати аліменти, а також при відсутності відповідних заяви та (або) розписки стягувача ОСОБА_2 про виплату заборгованості по аліментах у вказаному розмірі та про зарахування 11667 грн. в рахунок сплати аліментів.

Отже, дії державного виконавця, які полягають у відмові заявнику ОСОБА_1 у зарахуванні грошових коштів у сумі 11667 грн. у рахунок сплати аліментів, є правомірними та не порушують прав останнього як учасника виконавчого провадження №44067168 в процесі здійснення виконавчого провадження.

Виходячи з аналізу законодавства та доказів, наявних у справі, суд прийшов до висновку, що відмова у зарахуванні у рахунок заборгованості ОСОБА_1 за аліментами, що стягуються на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 у виконавчому провадженні №44067168 є правомірною, відповідає вимогам ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання, а тому відсутні підстави для зобов`язання державного виконавця Кодимського РВ ДВС Макогонюка О.Б. для зарахування грошових коштів в сумі 11667 грн. в розрахунок №42-12330 від 24.12.2020 року по заборгованості по сплаті аліментів по виконавчому провадженню №44067168.

При цьому, в силу вимог ст.ст.12, 13 ЦПК України, учасники у вказаній справі не були позбавлені рівності у наданні суду доказів та доведення перед судом їх переконливості.

Так, частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.7 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сазонов та інші проти України» від 08.11.2018 року наголошується на принципі рівності сторін. Принцип рівності сторін, як Суд нагадує, вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з іншою стороною.

Проте, суд констатує той факт, що заявником ОСОБА_1 не надано належних, достовірних та допустимих доказів на спростування факту правомірності неврахування державним виконавцем до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів суми грошових надходжень по банківському картковому рахунку ОСОБА_1 в розмірі 11667 грн.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ст.451 ЦПК України).

Таким чином, скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Також, суд звертає увагу на те, що 09.06.2021 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 надіслав до Шаргородського районного суду заяву про виклик свідка (а.с.28-29), у задоволенні якої судом відмовлено, згідно з ухвалою від 25.06.2021 року (а.с.61-62).

Крім того, суд констатує, що ОСОБА_1 при вирішенні скарги покликається на вимоги ст.477 ЦПК України, разом з тим, вказана норма не підлягає застосуванню при розгляді скарги в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, оскільки регулює порядок розгляду заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.447-451, 260 ЦПК України,

ухвалив:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання, з участю стягувача ОСОБА_2 , суб`єктів оскарження Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), державного виконавця Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Макогонюка О.Б. відмовити.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч.4 ст.268 ЦПК України).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином (п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України).

Повний текст ухвали складено 29.06.2021 року.

Суддя: