Постанова

Іменем України

09 червня 2021 року

м. Київ

справа № 347/1073/19

провадження № 61-11931св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Русинчука М. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - служба у справах дітей Косівської райдержадміністрації,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», яка підписана представником Матвійчуком Михайлом Зеноновичем, на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2019 року у складі судді Крилюк М. І. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05 травня 2020 року у складу колегії суддів: Василишин Л. В., Горейко М. Д., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі -ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з житлового приміщення, зняття з реєстраційного обліку та звільнення від особистих речей.

Позов мотивований тим, що згідно статті 37 ЗУ «Про іпотеку» право власності на житловий будинок з належними до нього будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 перереєстровано на ТОВ «Кредитні ініціативи» на підставі відповідного застереження в Іпотечному договорі, яке передбачало передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Оскільки законним власником вищевказаного нерухомого майна є ТОВ «Кредитні ініціативи», то в силу вимог статті 317 ЦК України, відповідачі, втративши право власності на будинок, одночасно втратили право користування ним .

Згідно довідки про склад сім`ї, в житловому будинку з належними до нього будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ) зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Малолітня особа ОСОБА_3 , зареєстрована в зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітньої особи.

Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, не зважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у будинку, колишній власник, продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном.

Позивач просив:

виселити в примусовому порядку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з житлового будинку з належними до нього будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

зняти з реєстрації громадян: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з житлового будинку з належними до нього будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звільнити житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від особистих речей;

стягнути з відповідачів судові витрати.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 05 травня 2020 року, в позові ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: служба у справах дітей Косівської райдержадміністрації, про виселення з житлового приміщення, зняття з реєстраційного обліку та звільнення від особистих речей, відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що будинок, з якого позивач просить виселити відповідачів, та який був переданий в іпотеку банку відповідачами, був придбаний саме за кредитні кошти, що були надані банком позичальнику для купівлі цього будинку, адже в даному випадку, виселення з будинку можливе або у разі якщо будинок придбано за кредитні кошти, або у разі якщо будинок придбано не за кредитні кошти, виселення з нього можливе лише за умови надання особам, які там проживають, іншого житлового приміщення. При цьому, саме позивач мав довести належними доказами (поданням копії кредитного договору та копії іпотечного договору), що обраний ним спосіб захисту є законним та відповідає обставинам справи і вимогам чинного законодавства України, оскільки позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог. За таких умов суд першої інстанції зробив висновок про те, що відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про виселення відповідачів, оскільки позивачем не доведено наявності в нього права на застосування обраного ним способу захисту своїх прав.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про неможливість виселення відповідачів без надання їм іншого житла, оскільки житловий будинок, переданий в іпотеку, набутий не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2020 року ТОВ «Кредитні ініціативи» подало касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_4 , у якій просить скасувати рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05 травня 2020 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами не надано належної оцінки тому факту, що на час подачі позову до суду житлове приміщення вже не було предметом іпотеки, так як з 01 листопада 2018 року ТОВ «Кредитні ініціативи» є власником житлового будинку з належними до нього будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Наявність реєстрації відповідачів в належному на праві власності житловому приміщенні створює перешкоди позивачу, як власнику житла, праву на вільне розпорядження належним йому майном. Суди не врахували правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 229/3757/15-ц, від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 357/7940/16-ц. Відсутній правовий висновок Верховного Суду з питань застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109, статей 103, 103-2 ЖК УРСР у подібних та тотожних правовідносинах, які, зокрема, характеризуються тим, що заявлена вимога про виселення без надання іншого житлового приміщення за наявності у відповідачів, або одного з них, що є членом їх родини (сім`ї) іншого житлового приміщення, або наявності у відповідачів достатніх доходів для оренди такого житла. У відповідачів є інше житло.

Позиція інших учасників справи

У вересні 2020 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Відзив мотивований тим, що ОСОБА_2 фактично тривалий час проживає з дітьми у спірному приміщенні та зареєстрована за цією адресою. Позивач не заявляв позовних вимог до відповідачів ні про втрату користування житлом, ні про позбавлення права користування житлом, ні про припинення сервітуту щодо житла.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2020 року поновлено ТОВ «Кредитні ініціативи» строк на касаційне оскарження рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2019 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 05 травня 2020 року, відкрито касаційне провадження у справі № 347/1073/19, витребувано справу з суду першої інстанції.

У вересні 2020 року матеріали цивільної справи № 347/1073/19 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 31 серпня 2020 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709ці16, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 229/3757/15-ц, від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 357/7940/16-ц та відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).

Фактичні обставини

Суди встановили, що 22 червня 2006 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 (іпотекодавці) та ЗАТ "ТАС-Інвестбанк" (іпотекодержатель) уклали іпотечний договір.

Згідно пункту 1.1 договору іпотекодавці передають, а іпотекодержатель приймає у іпотеку предмет іпотеки, на забезпечення зобов`язань позичальника, що випливають із кредитного договору від 22 червня 2006 року № 1/12-Ф, який укладено між ЗАТ "ТАС-Інвестбанк" та ОСОБА_1 , згідно з яким кредитодавець надає позичальнику право користування кредитом у доларах США у розмірі 45 170 доларів США, що надається кредитодавцем для цілей: споживчі потреби в межах кредитної лінії, що відновлюється, з загальним лімітом заборгованості 45 170,0 доларів США під проценти на строк до 21 червня 2009 року.

Відповідно до пункту 2.1 предметом іпотеки є житловий будинок з належними до нього будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Предмет іпотеки належить іпотекодавцям в рівних частинах на праві власності на підставі договору дарування від 31 грудня 2004 року № 2994, який зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 10 березня 2005 року № 8256976.

Земельна ділянка площею 1166 кв.м., на якій розташований предмет іпотеки, знаходиться у користуванні іпотекодавців на підставі договору оренди, укладеного з Кутською селищною радою 25 січня 2005 року.

Іпотека поширюється на всі невіддільні від майна поліпшення, складові та приналежності, включаючи внутрішні системи, як і ті, що виникнуть в майбутньому, так і ті, що зазначені нижче і існують на момент укладання іпотечного договору.

Згідно пункту 4.1 іпотечного договору, укладеного 22 червня 2006 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 (іпотекодавці) та ЗАТ "ТАС-Інвестбанк" (іпотекодержатель), іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки у випадках, передбачених Законом України "Про іпотеку" та (або) іпотечним договором, а також якщо у момент настання строку виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором ці зобов`язання не будуть виконані.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за умови додержання статті 35 Закону України "Про іпотеку".

За змістом пункту 4.2 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя одним з наступних методів:

4.2.1. шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку";

4.2.2. шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України "Про іпотеку".

У разі застосування іпотекодержателем пункту 4.2 іпотечного договору (пункт 4.3) на вимогу іпотекодержателя , у строк, доведений у письмовій формі іпотекодержателем, але не раніше дати, у яку іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний вивільнити предмет іпотеки та забезпечити його вивільнення орендарями (наймачами), (пункт 4.3.2).

Згідно з пунктом 4.3.3 іпотекодержатель протягом трьох робочих днів після реєстрації за ним права власності на предмет іпотеки або після укладення з покупцем предмету іпотеки та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу зобов`язаний надати іпотекодавцю завірену копію документу, що свідчить про перехід права власності.

Відповідно до пункту 4.5 іпотечного договору, зазначене у пункті 4.2 іпотечного договору є застереженням про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, необхідним та достатнім для звернення іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» (правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк») та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» відступив ТОВ «ФК «Вектор Плюс» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації.

28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відповідно до умов ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації.

За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02 листопада 2018 року № 143751421 зареєстровано право власності ТОВ «Кредитні ініціативи» на житловий будинок з належними до нього будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43801576 від 01 листопада 2018 року 09:12:40, ОСОБА_6 , виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, Івано-Франківська області.

Підставою для реєстрації права власності ТОВ «Кредитні ініціативи» на нерухоме майно, житловий будинок з належними до нього будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є: повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, серія та номер: б/н, виданий 27.05.2018; видавник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (2шт.); опис вкладеного до листа з оголошеною цінністю, серія та номер:б/н, виданий 27 травня 2018, видавник: відправник ТОВ «Кредитні ініціативи» (2шт.); рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату грошового перекладу, серія та номер: 143, виданий 27 травня 2018, видавник Укрпошта; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату грошового перекладу, серія та номер: 145, виданий 27 травня 2018; видавник Укрпошта; договір факторингу, серія та номер: б/н, виданий 28 листопада 2012, видавник: Сведбанк; кредитний договір, серія та номер:1/12-ф, виданий 22.06.2006, видавник: ЗАТ «ТАС-Інвестбанк»; іпотечний договір, серія та номер:29, виданий 22 червня 2006, видавник: приватний нотаріус Ромовська О.В.; договір про передачу прав за іпотечним договором, серія та номер: 2187, виданий 28 листопада 2012, видавник: приватний нотаріус Мироник О. В.

16 квітня 2019 року ТОВ «Кредитні ініціативи» направило на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вимогу про добровільне виселення, якою адресатів повідомлено, що відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» банк 30 жовтня 2018 року задовільнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки згідно Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 листопада 2018 року. Посилаючись на те, що ТОВ «Кредитні ініціативи» є власником житлового будинку, від адресатів вимагалось добровільне звільнення всіма мешканцями спірного житлового приміщення, із зняттям всіх мешканців з реєстраційного обліку.

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають на реєстраційному обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно рішення № 53/10-19 від 18 жовтня 2019 року засідання комісії з питань захисту прав дітей Косівської РДА, комісія вважає недоцільним надання дозволу на виселення з житлового приміщення , зняття з реєстраційного обліку та звільнення від особистих речей ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_3 , 2007 року народження.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає доводи, викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Відповідно до частини першої та другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно з частинами другою та третьою статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Зазначена у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки.

У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц (провадження № 61-12738св19) зазначено, що «загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, застосовується в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку. При звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору виселення мешканців з відповідного об`єкта відбувається за умови дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури, в разі невиконання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги».

Суди встановили, що 16 квітня 2019 року ТОВ «Кредитні ініціативи» направило на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вимогу про добровільне виселення не встановлено, однак, не з`ясували, чи була отримана відповідачами ця вимога банка. Без з`ясування цих обставин неможливо вирішити спір по суті.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки Верховного Суду

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

З урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц (провадження № 61-12738св19), колегія суддів вважає, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», яка підписана представником Матвійчуком Михайлом Зеноновичем, задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05 травня 2020 року скасувати.

Справу № 347/1073/19 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2019 року та постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 05 травня 2020 втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов