ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/2220/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/2089/21 Категорія: 301030500 Суходольський О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б.,
за участю секретаряЛюбченко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Руднічука Дмитра Володимировича на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 20 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

В вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи його тим, що вона є власником 77/100 частини будинку у АДРЕСА_1 . Фактично позивачці належить окремий житловий будинок, позначений на технічному паспорті піл літерою «А-І, а, а1».

Сторони по справі уклали шлюб, який був розірваний 06 грудня 2016 року. Після укладення шлюбу позивачка зареєструвала відповідача у вказаному будинку, проте останній був зареєстрований у будинку лише формально, а фактично за вказаною адресою ОСОБА_2 ніколи не проживав та не проживає на даний час.

Наявність зареєстрованої особи у житловому приміщенні змушує її сплачувати підвищені комунальні платежі та не дає можливості отримати субсидію, тому що не має можливості подати декларації та довідки про доходи усіх зареєстрованих осіб.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 в будинку не проживає вже досить тривалий час, не бере участі у його утриманні, позивачка вважає, що відповідач втратив право на користування житлом у ньому і просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 20 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 є власником частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , дані щодо власника іншої частини домовлодіння позивачем до суду не надано та судом не встановлено, а тому твердження позивача, що вона є власником вище вказаного домоволодіння спростовується матеріалами справи.

Суд зазначив, що позивач не є власником всього домоволодіння, тому у суду відсутні достатні докази того, що відповідачем не укладено будь-яких цивільно-правових угод з іншим співвласником будинку, які давали б право ОСОБА_2 користуватися жилим приміщення у ньому.

Позивач, не погоджуючись з вказаним рішенням, оскаржив його в апеляційному порядку.

Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, на переконання скаржника, не грунтується на нормах чинного законодавства та інших доказах, що підтверджують юридично значимі факти, є безпідставним та необгрунтованим.

Апеляційна скарга містить посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі № 369/6361/15, в ході розгляду якої досліджувалося питання поважності причин непроживання у житловому приміщенні особи та доказів того, що відповідач не проживає у спірному приміщенні. Верховний суд виходив з того, що при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи в жилому приміщенні понад встановлені строки та поважність причин такої відсутності. Саме на позивача покладений процесуальний обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважної причини.

Далі апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 320/9482/17, в якій суд вказав на початок відліку часу відсутності особи саме з дня, коли особа залишила приміщення.

Скаржник зазначає, що всі обставини справи, що входять до предмету доказування, були підтверджені позивачем відповідними доказами та встановлені судом першої інстанції, проте висновок щодо його відмови в задоволенні позову судом зроблено помилково, спираючись не на наявні матеріали справи, а на власні припущення, тому такий висновок слід вважати необгрунтованими.

Апелянт також зазначає, що обставина, що стала піставою для відмови у задоволенні позову, не може вважатися належною, обгрунтованою та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

На перконання скаржника єдиною умовою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є доведенняпозивачем факту відсутності відповідача у будинку понад 1 рік без поважних причин, що і було зроблено.

Керуючись вказаними доводами, представник позивача просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської областівід 20 жовтня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. (ч. 3 ст. 367 ЦПК України)

Апелянтом не обгрунтовано підстав неможливості подання до суду першої інстанції копії свідоцтва про одруження та копії договору дарування 1/4 частки будинку, що надані скаржником разом із апеляційною скаргою.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03 березня 2021 року придбала у ОСОБА_3 успадковану останнім 21 грудня 2017 року та 06 листопада 2020 року 77/100 частин будинку з прибудовами, частина якого відчужується. (а.с. 6)

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивачка є власником 77/100 частин житлового будинку у АДРЕСА_1 . Форма власності приватна (а.с. 8).

Відповідно до акту від 03 серпня 2021 року, складеного за участі свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , посвідченого секретарем Мошнвської сільської ради Т.В. Дужа, встановлено, що у домоволодінні по АДРЕСА_1 , зареєстрований, але фактично ніколи не проживав та не проживає ОСОБА_2 , 1969 року народження. Вказана особа не вселялась у вказане приміщення (а.с. 9).

Згідно довідки Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 09 вересня 2021 року ?№ 760 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований, але фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23).

Свідоцтвом про розірвання шлюбу, серія НОМЕР_1 від 06 грудня 2016 року підтверджується, що ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивачки.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного ресєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №280114679 від 20 жовтня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 є власником 77/100 частин домоволодіння у АДРЕСА_1 . Дані щодо власника 23/100 частин вказано домоволодіння відсутні. (а.с. 33)

Таким чином судом установлено, що об`єктом права власності позивачки є 77/100 ідеальних частин будинку АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності визначено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Частиною 1 ст. 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (винятки із загального правила можуть встановлюватись законом, зокрема ст. 361 ЦК щодо самостійного права співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності).

Із аналізу наведених норм права вбачається, що визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке знаходиться у спільній частковій власності, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки потребують згоди всіх співвласників житла.

Визнання особи такою, що втратила право користування житлом, або виселення із житлового будинку, що знаходиться у спільній частковій власності, можливе лише за наявності обумовленої письмової згоди всіх співвласників цього житлового будинку та (або) подання ними спільного позову.

До такого висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2018 року за результатами розгляду справи № 127/17323/15.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Будучи власником лише частини у праві власності на будинок із надвірними спорудами АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 не надала доказів того, на яку саме частину будинку та на яку площу в ньому набула право власності за договором купівлі-продажу від 03 березня 2021 року.

Із вказаним позовм до суду позивачка звернулася одноособо, при тому, що 77/100 часток житлового будинку не виділені в натурі, порядок користування приміщеннями з іншим співвласником не встановлений, частки співвласників в натурі не виділялись, порядок користування окремими частинами будинку офіційно не встановлювався, а також не встановлено якими приміщеннями будинку користується ОСОБА_1 і де знаходяться приміщення 23/100 частини будинку, що не перебувають у власності позивачки.

Вказані обставини вірно встановлені судом першої інстанції, що і стало підставою для відмови у задоволенні позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлового будинку у АДРЕСА_1 .

При цьому аргументи апелянта щодо доведення останнім відсутності відповідача за вказаною адресою протягом тривалого часу, а також неповажність причин такої відсутності, за умови часткової власності позивачки, відсутності згоди інших співвласників на зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні будинком правового значення не мають.

Колегія суддів також зауважує, що ч. 2 ст. 405 ЦК України як підстава для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом приватного фонду через відсутність члена сім`ї власника житла без поважних причин понад 1 рік не може застосовуватись до даних правовідносин, оскільки відповідач ОСОБА_2 на час придбання житла позивачем, вже не являвся членом її сім`ї .

Безпідставними є посилання позивача на те, що відповідач з 2016 року не є членом сім`ї позивача, тобто обставина встановлення сервітуту на даний час є припиненою, оскільки право члена сім`ї на користування житлом є похідним від права власності особи, членом сім`ї якої вона є. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє члена сім`ї права користування займаним приміщенням.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, в тому числі колишніх. Сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. (висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 569/4373/16 у постанові від 21 серпня 2019 року).

Посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі № 369/6361/15 та від 16 грудня 2020 року у справі № 320/9482/17 колегією суддів не враховуються, оскільки висновки суду у даних справих не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими погоджується апеояційний суд.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Руднічука Дмитра Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської областівід 20 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2021 року.

Судді