Справа № 496/823/20
Провадження № 2/496/687/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Буран В.М.,

за участю:

секретаря Стрілець Ж.М.,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мандрик А.В.,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Підопригори Є.М.,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Біляївка цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу та пені за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15.01.2019 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, на підтвердження чого було складено розписку від 15.01.2019 року відповідно якої відповідачка отримала від позивача 1 342 000 грн., що еквівалентно 47 940 доларів США строком на 7 (сім) днів з моменту написання розписки, тобто до 26.01.2019 року. За умовами розписки, у разі прострочення виконання зобов`язання ОСОБА_3 повинна виплатити пеню у розмірі 1 (одного) процента від суми позики за кожен день прострочення зобов`язання. Місцем виконання зобов`язання є місце проживання ОСОБА_1 , розписка складено власноруч відповідачем в одному екземплярі та знаходиться у позивача до повернення боргу. Позивач та відповідачка довгий час працювали разом, однак ОСОБА_3 звільнилась з роботи, змінила контакти. ОСОБА_1 , стало відомо, що кошти вона взяла у борг для розрахунку з будівельниками з об`єктів нерухомості, які є спільною власністю ОСОБА_3 та її чоловіка. З дня прострочення минуло 380 днів, з урахуванням цього з відповідачів слід стягнути суму боргу 1 342 300 грн. та пеню 5 100 740 грн., розрахунок якого додано до позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні на задоволені позовних вимог не визнала, оскільки за даною розпискою боргу немає, має борг по інший розписці.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволені.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Підопригора Є.М. в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивача, оскільки ОСОБА_2 розписку від 15.01.2019 року не укладав, його підпис в ній відсутній, умови даної розписки з ним не узгоджували, кошти отриманні згідно розписки ним не витрачались.

Вислухавши учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розглядаючи вказану справу на підставі наведених і встановлених у судовому засідання фактів суд констатує, що вони випливають з договірних відносин і регулюються правовідносинами, визначеними нормами Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 15.01.2019 року ОСОБА_3 склала розписку, згідно якої «дійсно самостійно в своїх інтересах» отримала в день написання розписки від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 1 342 300 грн., що еквівалентно 47 940 доларів США строком на 7 календарних днів з дня підписання розписки. При порушенні зобов`язання повинна буде сплатити 1 відсоток від простроченої суми за кожен день прострочення (а.с. 7-8).

У відповідності до ст. 1046 ч.1 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України 18.01.2017 р. у справі № 6-2789цс16 .

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення.

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно ст. ст. 526, 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок у зобов`язанні належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

ОСОБА_3 в судовому засіданні стверджувала, що кошти за розпискою вона повернула, але оригінал розписки не забрала, зазначила, що вина борг позивачу однак не за цією розпискою.

За вимогами ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

На час розгляду справи в суді борговий документ (відповідна розписка), надана до суду в належним чином засвідченій копії, звіреною з оригіналом судом, а відповідач по справі в свою чергу не надала до суду будь-кого доказу на підтвердження виплати нею боргу .

Наведені обставини, в сукупності з твердженням відповідачки, що все ж таки кошти у позивача вона брала, поза всяким розумним сумнівом доводять той факт, що відповідачка суму позики до цього часу не повернули.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язані встановлений строк (термін) його виконав то воно підлягає негайному виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до змісту ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України - позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а ч. 1 ст. 1049 вказаного Кодексу встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитору кредит у строк та в порядку, встановлених договором.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Зі змісту розписки від 15.01.2019 року, ОСОБА_3 зобов`язана була повернути кошти у сумі 1 342 300 грн. в продовж 7 (семи) календарних днів, при цьому розписка містила таку умову договору, згідно якої при простроченні повернення боргу вона повинна сплати 1 відсоток від боргу за кожен день прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 549, ч. 1 ст. 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Розмір заборгованості та штрафних санкцій (розмір неустойки), їх співмірність, обставини, які дають суду право застосувати або не застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України, є фактичними даними справи, встановлення яких судом відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 264 ЦПК України є обов`язковою умовою при розгляді справи та ухваленні судового рішення у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Верховний Суд України в постанові від 3 вересня 2014 року (справа № 6-100цс14), виклав правову позицію, в якій зазначив, що ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та п. 4 ч. 4 ст. 12 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Враховуючи те, що розмір нарахованої позивачем неустойки, що складає 5 100 740 грн. значно перевищує розмір завданих позивачу збитків, що складає 1 342 300 грн., суд вважає можливим зменшити розмір пені до розміру заборгованості за кредитом, а саме до 1 342 300 грн.

Позивач стверджує, що відповідачка отримала кошти з метою розрахування з будівельниками, які працювали на спільних з її чоловіком об`єктах нерухомості. Надав суду копію свідоцтва про шлюб відповідачів.

Суд зазначає, що будь-яких доказів на підтвердження обставини, що відповідачі витрачали кошти сумісно, стороною позивача суд не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заперечуючи цю обставину, ОСОБА_3 надала суду копію свідоцтва про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_2 від 18.08.2020 року (а.с. 53).

Суд враховує ту обставину, що розірвання шлюбу відбулось вже після складання розписки від 15.01.2019 року, однак зі змісту укладеної розписки від 15.01.2019 року не вбачається, що грошові кошти отримані ОСОБА_3 за згодою її чоловіка ОСОБА_2 та використані в інтересах сім`ї та те, що ОСОБА_2 у будь-якому вигляді надавав згоду на отримання позики у визначеному розмірі та був обізнаний про зазначені обставини.

При цьому в розписці відсутній підпис ОСОБА_2 , що могло слугувати свідченням про його обізнаність отримання грошових коштів на потреби сім`ї.

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і одержане за договором використано на її потреби.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

За положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що кошти в розмірі 1 342 300 грн., одержані ОСОБА_3 за договором позики та використані нею в інтересах сім`ї.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13, від якої не відійшов Верховний Суд, про що зазначив у своєї постанові від 27 грудня 2019 року у справі № 641/6191/17, провадження № 61-39435св18.

Тому основний борг у розмірі 1 342 300 грн. 00 коп. та пеня у розмірі 1 342 300 грн. 00 коп. підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_3 .

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір у сумі 10 510, 00 грн. (а.с. 1), у зв`язку з частковим задоволенням позову відповідачем підлягає відшкодуванню сума судового збору пропорційна до розміру задоволених вимог, а саме 4 379 грн. 20 коп. (розмір задоволених позовних вимог помножено на розмір сплаченого судового збору та поділено на розмір заявлених позовних вимог: 2 684 600 грн. ? 10 510,00 грн. ? 6 443 040 грн.). При цьому суд враховує роз`яснення, надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. № 36 постанови № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Керуючись ст. ст. 65, 73 СК України, ст. ст. 207, 208, 526, 530, 549, 550, 551, 610, 612, 625, 629, 640, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 43, 76, 77, 81, 263-265, 353 ЦПК, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (зареєстрована: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (зареєстрований: АДРЕСА_4 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про солідарне стягнення боргу та пені за борговою розпискою від 15.01.2019 року у розмірі 6 443 040 грн, 00 коп., задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу та пені у розмірі 2 684 600 грн. 00 коп., який складається із суми основного боргу у розмірі 1 342 300 грн. 00 коп. та пені у розмірі 1 342 300 грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 4 379 грн. 20 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 03.12.2021 року.

Суддя Буран В.М.