Справа № 348/656/20
Провадження № 22-ц/4808/1604/21
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.

секретаря Пацаган В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником ОСОБА_3 , на рішення Надвірнянського районного суду від 06 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Міськевич О.Я. в м. Надвірна,

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позов мотивував тим, що 26 квітня 2017 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого він позичив відповідачу 121 500 грн на строк до 01 вересня 2017 року. На підтвердження отримання грошових коштів відповідач написав розписку від 26 квітня 2017 року. Незважаючи на те, що строк повернення позики минув, відповідач добровільно кошти не повернув. У зв`язку з наведеним, позивач просив стягнути з відповідача 121 500 грн боргу та судові витрати по справі.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 06 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 121 500 грн заборгованості за договором позики та 1 215 грн сплаченого судового збору.

Рішення мотивовано тим, що факт існування між сторонами договірних правовідносин з позики є доведеним, позичальником не виконано зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані за договором позики від 26 квітня 2017 року, не повернуті, а тому позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що стороною відповідача заперечується факт підписання ним 26 квітня 2017 року договору позики та розписки, а також отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у позику.

Вказує, що у 2017 році між сторонами існували цивільно-правові відносини, що полягали у проведенні будівельних робіт бригадою ОСОБА_2 за замовленням ОСОБА_1 . За виконання домовлених будівельних робіт позивач здійснював оплату відповідачу, який у свою чергу розраховувався з працівниками. Наведене підтверджується письмовими поясненнями ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , долученими до матеріалів справи.

Заперечуючи факт підписання договору позики від 26 квітня 2017 року та розписки від 26 квітня 2017 року, стороною відповідача було подано клопотання про призначення почеркознавчої та технічної експертизи вказаних документів, однак суд першої інстанції відмовив в задоволенні такого клопотання, чим обмежив право сторони на збирання доказів в порядку, затвердженому статтею 116 ЦПК України.

З наведених підстав представник апелянта просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач та його представник причину неявки суду не повідомили.

З урахуванням положень частини другої статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 безвідсоткову позику в сумі 121 500 грн готівкою, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути отриману суму в повному обсязі до 01 вересня 2017 року (пункти 1.1, 2.3 договору).

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 договору позикодавець зобов`язався передати позичальнику зазначену суму в день укладення договору. Факт передачі зазначеної суми засвідчується розпискою позичальника (а.с. 3).

Згідно розписки від 26 квітня 2017 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 121 500 грн для особистих цілей та зобов`язався повернути надану йому грошову суму відповідно договору позики від 26 квітня 2017 року (а.с. 4, 24).

Також встановлено, що відповідач свої зобов`язання згідно договору позики не виконав та у вказаний в договорі строк позичені кошти не повернув.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частинами першою - третьою статті 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що про факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів в позику свідчить борговий документ - розписка від 26 квітня 2017 року. Наявність вказаної розписки у ОСОБА_1 підтверджує виконання ним свого обов`язку щодо передачі грошей та, відповідно, невиконання боржником ОСОБА_2 свого обов`язку щодо їх повернення.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 26 квітня 2017 року в розмірі 121 500 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що у 2017 році між сторонами існували цивільно-правові відносини, що полягали у проведенні будівельних робіт бригадою ОСОБА_2 за замовленням ОСОБА_1 та що за виконання домовлених будівельних робіт позивач здійснював оплату відповідачу, який у свою чергу розраховувався з працівниками, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки не мають відношення до предмету даного спору.

Також не приймаються до уваги твердження представника апелянта про те, що заперечуючи факт підписання договору позики від 26 квітня 2017 року та розписки від 26 квітня 2017 року, стороною відповідача було подано клопотання про призначення почеркознавчої та технічної експертизи вказаних документів, однак суд першої інстанції відмовив в задоволенні такого клопотання, чим обмежив право сторони на збирання доказів в порядку, затвердженому статтею 116 ЦПК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що цивільний процесуальний закон передбачає застосування принципу добросовісності, який полягає у необхідності сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Складовою цього принципу в цивільному судочинстві є, зокрема, процесуальний естопель - принцип, згідно з яким сторона позбавляється права висувати певні заперечення або заяви, що розходяться з її початковою поведінкою, визнані в цьому та/або іншому процесі.

Цей принцип спрямований на унеможливлення отримання процесуальних переваг недобросовісною стороною спору та базується на правилі, що ніхто не може діяти всупереч своєї поведінки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог до відповідача про стягнення боргу за договором позики в розмірі 121 500 грн надано оригінал договору позики, укладеного між сторонами 26 квітня 2017 року, а також оригінал розписки відповідача про отримання коштів від 26 квітня 2017 року.

У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 26 травня 2020 року, відповідач ОСОБА_2 не заперечив факт підписання договору позики від 26 квітня 2017 року та написання розписки про отримання коштів, а також факт отримання коштів, проте вказав, що між ним та позивачем фактично існували інші правовідносини. В подальшому відповідач став заперечувати факт підписання вищевказаних документів.

Колегія суддів відхиляє вказані заперечення ОСОБА_2 , оскільки вони розходяться із попередніми поясненнями, наданими в цьому ж процесі, що в свою чергу свідчить про недобросовісність дій відповідача.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене та з урахуванням положень частини першої статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_3 , слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду від 06 вересня 2021 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 10 грудня 2021 року