Справа № 450/580/20 Головуючий у 1 інстанції: Добош Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/840/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргоюПриватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» про стягнення страхового відшкодування.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2, на автодорозі Київ-Чоп в населеному пункті Козьова Сколівського району Львівської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки «Daf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , який здійснив наїзд на її маму, ОСОБА_3 , яка від отриманих травм померла на місці пригоди. Зазначає, що на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди відповідальність водія автомобіля марки «Daf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Перша» згідно з полісом №АО3588678. Вказує, що 02 вересня 2019 року звернулася до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування моральної шкоди, розмір якої, з врахуванням встановленого ліміту, складає 50 076,00 грн. Звертає увагу, що 17 січня 2020 року ПрАТ «Страхова компанія «Перша» частково виплатила страхове відшкодування в розмірі 25 038,00 грн., а у виплаті решти суми відмовлено, покликаючись на наявність вини ОСОБА_3 у дорожньо-транспортній пригоді, внаслідок якої вона загинула. Наголошує, що в постанові про закриття кримінального провадження від 26 вересня 2019 року не зазначено про те, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стало порушення пішоходом ОСОБА_3 правил дорожнього руху. Вважає, що страховик забезпеченого транспортного засобу в особі ПрАТ «Страхова компанія «Перша» зобов`язаний відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки в повному обсязі. Крім того, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла протягом періоду, за який нараховується пеня. Таким чином, на її думку, вона має право на стягнення з відповідача пені за період з 17 січня 2020 року по 13 лютого 2020 року у розмірі 469,29 грн. та 3% річних у розмірі 57.62 грн. З наведених підстав просить стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 25 038,00 грн., пеню та 3% річних у розмірі 526,91 грн. та 15 000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 25 038, 00 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 469, 29 грн. та 3 % річних у розмірі 57, 61 грн.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на правничу допомогу в розмірі 9000, 00 грн.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» в дохід держави 840, 80 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржило Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Перша», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для розгляду справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що кримінальне провадження № 0000607 закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія складу злочину, в той час як в постанові про закриття кримінального провадження від 26 вересня 2019 року вказано, що пішохід ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження, які спричинили її смерть, зі своєї вини. Зазначає, що судом першої інстанції неправомірно не враховано наявність вини загиблої та порушення нею правил дорожнього руху, а саме перехід нею проїзної частини поза пішохідним переходом. Вказує, що невірним є покликання суду на вік загиблої, оскільки громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, відтак не може бути ніяких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних чи інших переконань, статті, майнового стану, в тому числі і віку особи. Вважає, що при ухваленні рішення суд не врахував поданих ним доказів та висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Звертає увагу, що позивачем не подано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, зокрема акту виконаних робіт, в якому було б встановлено перелік наданих послуг, затраченого часу та проведеної правничої роботи. Крім того в матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги, умовами якого визначався б порядок оплати гонорару адвоката. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності вини потерпілої у дорожньо-транспортній пригоді, її умислу чи наявності обставин непереборної сили, а тому вважав наявними підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди страховиком, а несвоєчасне та не в повному обсязі виконання відповідачем свого обов`язку зі сплати страхового відшкодування зумовило виникнення у позивача права на стягнення з нього пені та 3% річних за прострочення виплати страхового відшкодування.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

У п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст.1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. Межа відповідальності визначає сферу дії обставин, які виключають відповідальність. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 11 год. 15 хв. в с. Козьова Сколівського району Львівської області на автодорозі «Київ-Чоп» відбулася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої вантажний автомобіль марки «Daf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , здійснив наїзд на пішохода, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка від отриманих травм загинула на місці події.

Лікарським свідоцтвом про смерть № 128 від 22 липня 2019 року, виданим Стрийським районним відділенням КЗ ЛОР «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи» підтверджується, що причиною смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є травми, отримані при зіткненні з важким вантажним транспортним засобом пересування (а.с. 7-8).

Постановою слідчого ВРЗуСТ СУ ГУ НП у Львівській області від 26 вересня 2019 року закрито кримінальне провадження № 0000607 від 21.07.2019 року закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Цивільно-правова відповідальність водія вантажного автомобіля марки «Daf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Перша» на підставі страхового поліса № АО 3588678.

Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (ч. 2 ст. 1168 ЦК України).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Днем настання страхового випадку є день, коли сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої спричинено смерть потерпілій, тобто ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата у 2019 році в місячному еквіваленті становить 4173 грн.

02 вересня 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» із заявою про виплату страхового відшкодування на користь ОСОБА_1 , яка є донькою потерпілої, в розмірі 50 076 грн. моральної шкоди та 5 580 грн. витрат на поховання.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що ПрАТ «Страхова компанія «Перша» виплачено страхове відшкодування в сумі 25 038,00 грн.

Зменшуючи суму страхової виплати ПрАТ «Страхова компанія «Перша» покликалася на п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що положення п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки ним передбачено поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність пішохода ОСОБА_3 не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 274/4882/17-ц.

Разом з тим, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачена можливість страховика прийняти рішення про зменшення розміру страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування моральної шкоди в повному розмірі, тому позовні вимоги про стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «Перша» на користь ОСОБА_1 25038,00 грн. підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Згідно з п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на те, що позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з відповідача також слід стягнути пеню в розмірі 469,29 грн. та 3 % річних в розмірі 57,61 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не застосовано ч. 2 ст. 1193 ЦК України та не враховано вину потерпілої в отриманні нею тілесних ушкоджень, які в подальшому спричинили її смерть, не можуть братися до уваги з огляду на таке.

З оскаржуваного рішення вбачається, що судом першої інстанції надано оцінку вищезазначеним доводам апелянта, однак суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для зменшення розміру страхового відшкодування моральної шкоди на підставі ч. 2 ст. 1193 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який є спеціальним нормативно-правовим актом для спірних правовідносин, і безпосередньо регулює відносини, пов`язані з обов`язковим страхуванням цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, не передбачено зменшення розміру страхового відшкодування моральної шкоди.

Покликання апелянта про те, що судом першої інстанції неправомірно стягнуто на користь позивача витрати на правову допомогу, оскільки такі, на думку апелянта, жодним доказом не підтверджені спростовуються матеріалами справи.

Надання ОСОБА_1 правової допомоги адвокатом Ільківим Миколою Миколайовичем підтверджується ордером про надання правової допомоги серія ЛВ № 181472 від 13 лютого 2020 року, виданого на підставі договору про надання правової допомоги №30.07.19/1 від 30 липня 2019 року.

З долученого до матеріалів справи детального опису наданих послуг вбачається перелік послуг, наданих адвокатом, в саме: написання позовної заяви, аналіз документів та формування правової позиції, представництво інтересів клієнта в суді, зазначено час, затрачений на їх надання, та вартість зазначених послуг.

Квитанцією № ПН1095396 від 06 серпня 2020 року підтверджується, що ОСОБА_1 сплачено Ільківу М.М. 9 000 грн. вартості послуг, наданих на підставі договору про надання правової допомоги (а.с 124).

Таким чином, позивачем документально підтверджено понесені нею витрати на правову допомогу в розмірі 9000 грн., які, беручи до уваги, що позовні вимоги задоволення позовних вимог, підлягають стягненню з відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» - залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 14.06.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.