КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 752/3937/20 Головуючий у суді першої інстанції - Колдіна О.О.
Номер провадження № 22-ц/824/6279/2021 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 серпня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про визнання особи безвісно відсутньою та просила суд визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безвісно відсутнім.

Вимоги заяви ОСОБА_1 мотивувала тим, що з жовтня 2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , від якого мають малолітню доньку ОСОБА_4 . Вказувала, що шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року, яким також стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини.

Заявниця посилалась на те, що з 2014 року ОСОБА_3 працював у відділі по боротьбі з незаконним оборотом наркотичних речовин Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві.

В заяві також вказано, що 19 грудня 2014 року ОСОБА_3 разом із підрозділом затримав злочинця з великою партією наркотичних речовин, а також у вказаний день проводились й інші обшуки та слідчі дії. Однак, у зв`язку із тим, що у ОСОБА_3 стався конфлікт з керівництвом відділу, то останнього не взяли на проведення обшуків до злочинця, які проводили в один день із затриманням. ОСОБА_1 зазначає, що з обшуку колеги ОСОБА_3 не повернулись живими й згодом злочинець загинув від смертельного кульового поранення під час затримання працівниками міліції.

Також вказано, що після смерті колег під час проведення обшуку, ОСОБА_3 став побоюватись за своє життя. Згодом, в жовтні 2015 року ОСОБА_3 звільнився з органів поліції та деякий час займався підприємницькою діяльністю.

У своїй заяві ОСОБА_1 вказувала, що в червні 2016 року чоловік повідомив про погрози його життю і останній раз зателефонував їй 07 липня 2016 року, а бачились вони останній раз в листопаді 2016 року, коли під час зустрічі вона передала йому кошти від реалізованого автомобіля та бізнесу, після чого ОСОБА_3 заявниця більше не бачила.

Пояснювала, що на момент звернення до суду із даною заявою у неї виникла необхідність змінити місце реєстрації дитини, однак це неможливо зробити без згоди батька, місцезнаходження якого невідоме.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 20 серпня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає, що оскаржуване рішення постановлено із порушенням норм матеріального та процесуального права, посилаючись на наступне.

Апелянт вважає безпідставним та таким, що суперечить вимогам закону висновок суду першої інстанції щодо ненадання заявником відомостей щодо організації, яка здійснює обслуговування гуртожитку, де було зареєстровано останнє місце реєстрації ОСОБА_3 , або ж інформації у якої особи даний будинок перебуває на балансі, а ненадання таких відомостей заявником унеможливлює отримання судом інформації про наявність відомостей щодо проживання ОСОБА_3 за місцем його останнього перебування. Також вказує, що в заяві про визнання особи безвісно відсутньою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявнику визнати особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою, обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

З посиланням на ст. 307 ЦПК України апелянт зазначає, що суд до початку розгляду справи встановлює осіб (родичів, співробітників тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, а тому збирання такої інформації, на думку апелянта, покладається виключно на суд.

Також представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначає, що інформація надана Голосіївським УП ГУ НП у м. Києві на запит суду вказує на те, що ОСОБА_3 перебуває у державному розшуку, постійно розшукується поліцією і встановити його місце перебування на даний час неможливо.

Щодо ненадання ОСОБА_1 суду першої інстанції доказів, які б підтверджували, що їй було відмовлено у зміні місця реєстрації неповнолітньої дитини без згоди батька, то представник ОСОБА_2 наголошує на положеннях ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 18 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених Постановою Кабміну від 02 березня 2016 року №207, відповідно до яких встановлено чіткий порядок зміни місця реєстрації дитини, яка не досягла 14 річного віку, а саме що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків. Акцентує, що такі норми є імперативними.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 серпня 2020 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким задовольнити подану заяву ОСОБА_1 про визнання безвісно відсутнім ОСОБА_3 .

При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні поданої заяви про визнання безвісно відсутнім ОСОБА_3 , мотивував своє рішення тим, що представником заявника в ході розгляду справи не надано відомостей щодо організації, яка здійснює обслуговування даного будинку, або ж у кого даний будинок перебуває на балансі, що унеможливлює отримання судом інформації про наявність відомостей щодо проживання ОСОБА_3 за місцем його останнього перебування. Також судом зазначено, що ОСОБА_1 не надала до суду доказів, які б підтверджували, що їй було відмовлено у зміні місця реєстрації неповнолітньої дитини саме із підстав відсутності згоди батика на зміну місця проживання дитини.

Крім того, суд першої інстанції також зазначив, що ОСОБА_1 звернулась із заявою до поліції про зникнення особи - ОСОБА_3 лише після того як нею було подано заяву про визнання особи безвісно відсутньою до суду. Суд першої інстанції також вказав, що той факт, що ОСОБА_3 знаходиться у розшуку в зв`язку із вчиненням злочину не виключає його відсутність в місці постійного проживання у зв`язку з переховуванням та унеможливлює встановлення юридичного складу, який необхідний для визнання особи безвісно відсутньою.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який було розірвано на підставі заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року (а.с.7-8).

На підставі виконавчого листа №752/14924/18, виданого Голосіївським районним судом міста Києва 27 листопада 2018 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_6 (а.с.9).

Крім того, в матеріалах справи міститься копія довіреності від 09 липня 2016 року, видана ОСОБА_3 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), якою останній уповноважує ОСОБА_5 (зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 ) експлуатувати та розпоряджатись усім належним йому на праві власності рухомим та нерухомим майном, а також здійснювати інші дії, які визначені вказаною довіреністю; копія розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 07 лютого 2020 року №60417182; копія довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру; відомості є Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про припинення державної реєстрації підприємницької діяльності ОСОБА_3 09 вересня 2016 року (а.с.5-6, 10-11, 13, 15-17).

В матеріалах справи також містяться листи Головного управління Національної поліції України у м. Києві від 31 липня 2020 року та від 21 серпня 2020 року, в яких зазначено, що ОСОБА_3 як безвісно зниклим не значиться, а перебуває у державному розшуку, як особа, що переховується від органів досудового розслідування за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.365, ч.2 ст.384 КК України у кримінальному провадженні № 0000085 від 10 березня 2017 року (а.с.46-47).

Також в матеріалах справи міститься повідомлення ОСОБА_1 про зникнення людини (а саме ОСОБА_3 ), датоване 15 червням 2020 року, яке адресовано Голосіївському управлінню поліції ГУ НП у м. Києві (а.с.50-51).

Відповідно до листа Голосіївського управління поліції ГУ НП у м. Києві від 30 липня 2020 року вказано, що відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведено ОРС №01-3645 від 23 лютого 2012 року, який перебуває у державному розшуку, як особа, що переховується від органів суду за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України. Вказано, що стосовно розшукуваного ОСОБА_7 проводяться розшукові заходи спрямовані на його встановлення місцезнаходження, по проведенню яких буде проінформовано додатково (а.с.48).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової падати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 (провадження № 61-3902св18) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової падати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 756/17293/17 (провадження № 61-16093св19) зазначено, що «безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Згідно з положеннями ст.43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймала заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються:

а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання;

б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості;

в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України;

г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції належним чином з`ясувавши обставини, дійшов правильного висновку про те, що заява ОСОБА_1 не містить обґрунтованих даних про обставини, які б давали підстави для визнання ОСОБА_3 безвісно відсутнім за положеннями ст.43 ЦК України.

Та обставина, що протягом тривалого часу у заявника ОСОБА_1 відсутні відомості про фактичне місце перебування ОСОБА_3 не є безумовною підставою для визнання його безвісно відсутнім.

Аналогічного висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової падати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 756/17293/17 (провадження № 61-16093св19).

Таким чином, розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Крім того, ОСОБА_1 належним чином не обґрунтувала юридичну необхідність щодо визнання безвісно відсутнім ОСОБА_3 для зміни місця реєстрації її доньки ОСОБА_6 , оскільки нею не було надано до суду належних та допустимих доказів того, що її донька дійсно зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 , як і не було надано доказів того, що ОСОБА_1 зверталась до відповідних органів із заявою про зміну місця реєстрації її доньки та їй було відмовлено у зв`язку із відсутністю згоди батька дитини на зміну місця реєстрації, із вказаних підстав й не приймаються до уваги посилання апелянта на положення статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» та положення пункту 18 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207.

Крім того, суд першої інстанції цілком правомірно наголосив на тому, що ОСОБА_1 звернулась із заявою до поліції про зникнення особи - ОСОБА_3 лише після того як нею було подано заяву про визнання особи безвісно відсутньою до суду, що свідчить про те, що ОСОБА_1 не вчинила всіх можливих дій з метою виявлення місце перебування її колишнього чоловіка ОСОБА_3 .

Вказане також підтверджується листом Голосіївського управління поліції ГУ НП у м. Києві від 30 липня 2020 року, де вказано, що відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведено ОРС №01-3645 від 23 лютого 2012 року, який перебуває у державному розшуку, як особа, що переховується від органів суду за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України. Вказано, що стосовно розшукуваного ОСОБА_7 проводяться розшукові заходи спрямовані на його встановлення місцезнаходження, по проведенню яких буде проінформовано додатково (а.с.48).

Таким чином, наразі ще тривають дії щодо розшуку ОСОБА_3 правоохоронними органами.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 серпня 2020 року є законним та обґрунтованим, а подана апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 16 червня 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв