Ухвала

01 липня 2021 року

м. Київ

справа № 206/5017/20

провадження № 61-10769ск21

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 30 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранссервіс» про захист прав споживача автотранспортних послуг,

ВСТАНОВИВ:

09 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Автотранссервіс» про захист прав споживача автотранспортних послуг.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач зазначав те, що 12 травня 2020 року о 06.00 год. при посадці в автобус № 35 водій вимагав оплату за проїзд не зважаючи на наявність у нього пільг. Ним було сплачено 8 грн, згідно посадочного талону. Таким чином, відповідач порушив права позивача на інформацію про послугу по перевезенню громадським транспортом пільгового пасажира, пенсіонера за віком, працюючого ветерана праці згідно частини першої статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказував, що він неодноразово фіксував порушення, шляхом звернення за роз`ясненнями по питанню пільгового проїзду в автобусах № 35 на гарячу лінію Дніпровської міської ради. 22 липня 2020 року за № К-232/3 Дніпровська міська рада в особі Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури надала відповідь на звернення згідно якої питання повернення коштів не вирішено.

03 серпня 2020 року позивач надав співробітнику відповідача копії проїзних квитків на суму 176 грн, після чого його повідомили, що йому передзвонять, однак питання не вирішено.

Позивач також вважав, що відповідач має сплатити інфляційні збитки за період з червня до жовтня 2020 року, а тому сума що підлягає стягненню з відповідача складає 177,97 грн.

Рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 30 грудня 2020 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 травня 2021 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

28 червня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 30 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 травня 2021 року в зазначеній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1 та 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову є захист прав споживача автотранспортних послуг, ціна позову у даній справі становить 177,97 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн).

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 5 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 30 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранссервіс» про захист прав споживача автотранспортних послуг.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко