Справа № 758/9777/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

24 травня 2021 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Петрова Д.В.,

при секретарі судового засідання Бурдун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулася до Київського апеляційного суду із вищезазначеним позовом та клопотанням про визначення територіальної підсудності справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19.07.2019 визначено Подільський районний суд міста Києва для забезпечення розгляду позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.07.2019 призначено склад суду під головуванням судді Корнілової Ж.О.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2020 призначено склад суду під головуванням судді Гребенюк В.В.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2021, цивільна справа № 758/9777/19 (номер провадження 2/758/1369/21) передано судді Подільського районного суду м. Києва Петрову Д.В., на підставі рішень зборів суддів Подільського районного суду м. Києва № 1 від 04.01.2021, № 2 від 12.01.2021 та № 3 від 14.01.2021.

В обґрунтування позовних вимог представник позивачки зазначає, що 23.11.2013 між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб. У шлюбі в подружжя народилася дитина: син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюбні відносини позивача з відповідачем припинено з початку окупації в Криму, в 2014 році, досить тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.12.2019 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з матір`ю, знаходиться на утриманні позивача, мати піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, забезпечує його всім необхідним. Відповідач сином не цікавиться, не спілкується з ним та не приймає участі в житті дитини. Мати дитини, ОСОБА_2 має можливість забезпечувати вивіз дитини за кордон, оскільки має можливість брати з собою дитину у свої робочі відрядження та на відпочинок, проте відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачці у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення розвитку та відпочинку дитини, так як відмовляється надати дозвіл на виїзд у її супроводі їхнього сина за кордон для відпочинку.

Батько дитини не бажає їхати до підконтрольної території України та в подальшому надати дозвіл на виїзд дитини за кордон.

Позивачка звертається до суду з даним позовом враховуючи інтереси та потреби дитини. Просить надати дозвіл на багаторазові в`їзди з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим до території України, що підконтрольна українській владі, а також багаторазові виїзди з території України до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та дозвіл на тимчасовий виїзд до будь-якої з країн: Європейського союзу, Країн Шенгенської зони, Туреччини, Єгипту, на строк з 01.08.2019 по 31.08.2019, малолітній дитині: ОСОБА_4 у супроводі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без нотаріально посвідченої згоди батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та стягнути з відповідача витрати на сплату судового збору.

Ухвалою від 01.02.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження на 04.03.2012.

08.02.2021 представником позивачки до суду направлена заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій вона просила суд надати дозвіл ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасовий виїзд за межі України: до держав Шенгенської угоди: ОСОБА_5 , Польша, Литва, Латвія, Чехія, Австрія, Італія, Швеція, та країн: Хорватія, Білорусь, Туреччина, Єгипет, малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , до досягнення дитиною 16-річного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_4 включно та стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на сплату судового збору.

У судове засідання представник позивачки ОСОБА_1 не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомленавідповідно до вимог закону, подала заяву про розгляд справи за її відсутності та за відсутності позивачки, просила позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надсилав, про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходило.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін у справі за наявними матеріалами та ухвалити заочне рішення відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України оскільки представник позивачки не заперечував проти заочного розгляду справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.11.2013.

Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 18.02.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білогірського районного управління юстиції в Автономній Республіці Крим, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено відповідний запис № 55. В графі батько зазначений - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_2 .

Згідно з копією рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04.12.2019 шлюб, зареєстрований 23.11.2013 у виконавчому комітеті Зеленогірської сільської ради Білогірського району Автономної Республіки Крим, актовий запис № 21, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачки права їх неповнолітнього сина на повноцінний відпочинок та оздоровлення за кордоном із метою підвищення рівня його світогляду, покращення здоров`я, фізичного та духовного розвитку, що відповідає інтересам дитини у межах здійснення нею батьківських прав та обов`язків. Вказані правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та інших нормативно-правових актів.

Виходячи з положень СК України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу одного з батьків суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення одного з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Таким чином, Верховний Суд України, розглядаючи справу про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та застосовуючи норми, зокрема СК України, вважав, що пріоритетним у цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини.

Проте, ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив (далі - ЄСПЛ), що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6-15цс17), оскільки, ухвалюючи рішення в указаній категорії справ, суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Отже суд вирішуючи питання про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька має виходити з принципу забезпечення найкращих інтересів дитини.

Разом з тим, суд вирішуючи питання про надання дозволу на виїзд дитини до держав Шенгенської угоди: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Литва, Латвія, Чехія, Австрія, Італія, Швеція, та країн: Хорватія, Білорусь, Туреччина, Єгипет, на строк до 30.01.2030, позбавлений можливості перевірити саме дотримання та врахування інтересів дитини на майбутнє та у такому обсязі.

За таких обставин, враховуючи, що рішення суду має бути ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

На підставі викладеного та керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

- позивачка - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 ;

- відповідач - ОСОБА_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 .

Суддя Д. В. Петров