Номер провадження: 22-ц/813/3383/21
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», Державного реєстратора Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Іванова Ігора Володимировича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чужовська Наталія Юріївна про визнання недійсним іпотечного договору, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, відновлення реєстрації права власності, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Васильків О.В. 19 червня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом, який було змінено, до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», Державного реєстратора Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Іванова І.В., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус ОМНО Чужовська Н.Ю. про визнання недійсним іпотечного договору, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, відновлення реєстрації права власності (т. 1 а.с. 2-13, 216-229).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалась на те, що 06 червня 2008 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 6155396, з метою забезпечення якого 06 червня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу м. Одеси Чужовською Н.Ю., відповідно до умов якого іпотекодавець ОСОБА_3 передала іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 . Державним реєстратором Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Івановим І.В. 01 грудня 2017 року зареєстровано право власності на 3-кімнатну квартиру, загальною площею 62,4 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м., адресою: АДРЕСА_2 , за ПАТ «ПУМБ». Підставою виникнення права власності зазначено: іпотечний договір, серія номер: 2340, виданий 06 червня 2008, видавник: ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк».

Позивач зазначала, що під час укладання спірного іпотечного договору право користування квартирою АДРЕСА_1 , належало малолітнім дітям іпотекодавця ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , 1999 року народження, та ОСОБА_5 , 2007 року народження. При цьому позивач також вказує, що здійснення реєстраційних дій відбулася з численними порушеннями законодавства за відсутності необхідних документів та правових підстав, окрім того, на час звернення з заявою до державного реєстратора ПАТ «ПУМБ» втратив право задовольнити свої вимоги за зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки спливла позовна давність.

На підставі викладеного, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав, оскільки реєстрація права власності на спірну квартиру за ПАТ «ПУМБ» має наслідком позбавлення її та членів її сім`ї житла.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2019 року заяву представника позивача ОСОБА_1 було задоволено частково. Заборонено АТ «Перший Український Міжнародний Банк» вчиняти будь-які дії щодо виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , вселення будь-яких інших осіб у кв. АДРЕСА_1 , самостійно без прийнятих судових рішень щодо вказаних дій. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . Заборонено органам та суб`єктам державної реєстрації прав, Міністерства юстиції України, державним реєстраторам, які утворені та діють у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень», вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо об`єкта нерухомого майна - квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 11-13).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 червня 2019 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Визнано недійсним, з моменту укладення, іпотечний договір від 06 червня 2008 року, укладений між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу м. Одеси Чужовською Н.Ю., зареєстрований в реєстрі за №2340, та договір про зміни №1 від 18 серпня 2009 року за реєстровим №2700. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Іванова І.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний № 38457099 від 01 грудня 2007 року, про державну реєстрацію за ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» права власності на 3-кімнатну квартиру, загальною площею 62,4 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 . Відновлено реєстрацію права власності на 3-кімнатну квартиру, загальною площею 62,4 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , за суб`єктом: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 . Стягнуто з ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», Державного реєстратора Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Іванова І.В. на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 851,00 грн. в рівних частках (т. 2 а.с. 69-75).

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, стягнути з позивача судові витрати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а.с. 87-91).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи оскаржуване судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що факт наявності у дітей права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору не приховувався позивачкою ОСОБА_1 та був відомий Банку та нотаріусу при посвідченні іпотечного договору, оскільки при нотаріальному посвідченні іпотечного договору позивачем ОСОБА_1 було надано паспорт НОМЕР_2 виданий Приморським РВ УМВС України в Одеській області 25.12.1997 року, в якому на арк.8 є запис про дитину - «Сын: ОСОБА_6 , 1999 г.». Таким чином, суд вважав, що при укладенні іпотечного договору від 06 червня 2008 року сторонами були допущені порушення норм чинного законодавства та інтереси неповнолітніх дітей, у зв`язку із чим наявні підстави для визнання вказаного договору недійсним.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 03 серпня 2007 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого у подружжя є донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, у відповідача є також син від першого шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

06 червня 2008 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 6155396, за яким Банк надав позичальнику кредит у розмірі 135 360,00 доларів США, зі сплатою процентів користування кредитом у розмірі - 14,49% річних, строк повернення кредиту - до червня 2018 року (т.1 а.с.14-20).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 06 червня 2008 року між Банком, як іпотекодержателем, та ОСОБА_1 , як іпотекодавцем, був укладений іпотечний договір, посвідчений приватнім нотаріусом Одеського міського нотаріального округу м. Одеси Чужовською Н.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 2340 (договір про зміни № 1 від 18 серпня 2009 року реєстровим номером 2700), відповідно до умов якого іпотекодавець ОСОБА_1 передала іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.61-72).

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 березня 2014 року позов ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено повністю та стягнуто, у солідарному порядку, з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором №6155239 від 06 червня 2008 року та договором поруки №6156915 від 06 червня 2008 року, станом на 19 грудня 2013 року, у загальному розмірі 139 593,40 доларів США, що по курсу НБУ на час розгляду справи становило 2 284 922 грн. (т.1 а.с.102-104).

Згідно з Висновком про вартість майна асоціації «УкрЕксПроБуд», ринкова вартість спірної квартири на дату 21 листопада 2017 року складала 806 665,00 грн. (т.1 а.с.122).

01 грудня 2017 року державним реєстратором Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Івановим Ігорем Володимировичем право власності на іпотечне майно - 3-кімнатну квартиру, загальною площею 62,4 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , було зареєстровано за Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Підставою виникнення права власності зазначено: іпотечний договір, серія номер: 2340, виданий 06 червня 2008 року, видавник: Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк». За результатом розгляду поданих документів, державний реєстратор Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Іванов Ігор Володимирович прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індекси № 38457099 від 01 грудня 2017 року (т.1 а.с.27-30).

З Довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрації) №236 від 19 лютого 2018 року вбачається, що особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 відкрито на ПАТ «ПУМБ». В квартирі також зареєстровані та проживають: ОСОБА_5 , 2007 року народження, ОСОБА_4 , 1999 року народження, та ОСОБА_1 , 1977 року народження. ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровані за вказаною адресою 18 лютого 2004 року , ОСОБА_5 -08 червня 2011 року (т.1 а.с.21).

Таким чином, у квартирі на час укладення спірного договору іпотеки були зареєстровані та проживали позивач та її син ОСОБА_4 , 1999 року народження. Друга дитина - дочка ОСОБА_5 , 2007 року народження, не була зареєстрована у квартирі, але фактично в ній мешкала разом з матір`ю, тобто, діти набули права користування житлом - зазначеною квартирою, як члени сім`ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

Відповідно до статті 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Висновок суду першої інстанції про те, що відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування при укладенні спірного договору іпотеки з виселенням неповнолітніх є підставою для визнання такого правочину недійсним є помилковими, оскільки ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, якими врегульовано такі правовідносини.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України, дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з частиною четвертою та п`ятою статті 177 СК України, орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним.

За таких обставин, вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків; сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Колегія суддів враховує, що згідно п.1.4 Іпотечного договору від 06 червня 2008 року, укладеного між Банком, як іпотекодержателем, та ОСОБА_1 , як іпотекодавцем, Іпотекодавець гарантує Іпотекодержателю, що на предмет іпотеки не поширюються права користування, проживання (реєстрації) малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей, яких Іпотекодавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором.

Крім того, у пункті 1.7.4. Іпотечного договору від 06 червня 2008 року визначено, що без попереднього письмового погодження Іпотекодержателя, Іпотекодавець не має права реєструвати третіх осіб на житловій площі, що входить до складу Предмета іпотеки. Вказаний пункт Договору був порушений саме позивачем ОСОБА_1 шляхом здійснення реєстрації у 2011 році у спірній квартирі місця проживання дочки ОСОБА_5 , 2007 року народження.

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що наявними у матеріалах справи доказами встановлено, що ОСОБА_1 , як мати неповнолітнього та малолітньої дітей, підписуючи спірний договір іпотеки, погодилась з його умовами, а також погодилась із умовою договору про те, що на предмет іпотеки не поширюються права користування, проживання (реєстрації) малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей, яких Іпотекодавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором.

Враховуючи вищевикладене, висновок суду першої інстанції про те, що на час укладення спірного договору іпотеки були зареєстровані та проживали позивач та її син ОСОБА_4 , 1999 року народження, а друга дитина - ОСОБА_5 , 2007 року народження, не була зареєстрована у квартирі, але фактично в ній мешкала разом із матір`ю, а тому необхідна була згода органу опіки та піклування, - ґрунтується на неправильному тлумаченні норм матеріального права, оскільки виключно на батьків, як їх законних представників, покладено обов`язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Такі обов`язки не можуть перекладатися на інших осіб, в даній конкретній справі на банк.

Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

ОСОБА_4 , 1999 року народження, та ОСОБА_5 , 2007 року народження, не є співвласниками спірної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ,. Вони набули право користування житлом, як члени сім`ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування його в іпотеці, і на час вирішення справи цього права не позбавлені.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», статтю 177 СК України, необхідно у кожному конкретному випадку:

перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного проживання; враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про право дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору, з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачені статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2016 року у справі №6-1024цс16.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Вищевикладене кореспондується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №520/15250/15-ц.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права неповнолітніх дітей, які продовжують користуватися квартирою, що є предметом іпотеки і на сьогодні, а приховування батьками прав дитини на нерухомість у момент укладання іпотечного договору позбавляє їх права визнати іпотеку недійсною, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що перед укладенням договору іпотеки ОСОБА_1 надала нотаріусу Довідку (виписку з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію), посвідчену КП ЖКС "Чорноморський", відповідно до якої у квартирі зареєстрована одна особа - позивач ОСОБА_1 , і дана довідка не містить інформацію про реєстрацію у спірній квартирі неповнолітніх або малолітніх дітей (т.1 а.с. 89).

Безпідставним також є посилання суду першої інстанції (як на підтвердження факту обізнаності ПАТ "ПУМБ" про право користування спірною квартирою дітей позивача) на те, що при нотаріальному посвідченні іпотечного договору позивачем ОСОБА_1 було надано паспорт НОМЕР_2 виданий Приморським РВ УМВС України в Одеській області 25 грудня 1997 року, в якому на арк.8 є запис про дитину - «Сын: ОСОБА_6 , 1999 г.». Колегія суддів зауважує, що саме по собі зазначення у паспорті даних про наявність дитини не є автоматичним підтвердженням факту її реєстрації за місцем проживання саме матері, оскільки дитина може мати і інше зареєстроване місце проживання.

Крім того, колегія суддів зауважує, що оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним іпотечного договору, то, відповідно, не підлягають задоволенню і похідні від вказаних вимоги позову про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та відновлення реєстрації права власності.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 червня 2019 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Також, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» судові витрати у справі за подання апеляційної скарги у сумі 4 276, 50 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 червня 2019 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», Державного реєстратора Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Іванова Ігора Володимировича (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чужовська Наталія Юріївна) про визнання недійсним іпотечного договору, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, відновлення реєстрації права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 4 276, 50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 23 червня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе