Єдиний унікальний номер 221/5806/19
Номер провадження 22-ц/804/3177/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Баркова В.М., Зайцевої С.А.,

секретар судового засідання Вороніна М.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - адвокат Коломієць Герман Едуардович,

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 06 жовтня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, в обґрунтування зазначив наступні обставини.

30 серпня 2018 року водій ОСОБА_2 , керуючи власним автомобілем Кіа Ріо, держномер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Центральній у м.Волноваха Донецької області, не обрала безпечну швидкість руху, не дотрималась безпечної дистанції та скоїла зіткнення з автомобілем MITSUBISI COFT НОМЕР_2 під керуванням позивача, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_2 порушила п.12.1,13.1 ПДД України та скоїла правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, за даним фактом складено протокол про адміністративне правопорушення. Постановою Волноваського районного суду від 01.10.2018 року ОСОБА_2 була визнана винною в скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

Сума збитків позивача визначена у звіті № 83 від 24.04.2019 ТОВ Експертна компанія Укравтоекспертиза і складає 8 899,25 грн..

Згідно з договором № 36 від 24.04.2019 про надання послуг на проведення автотоварознавчої оцінки пошкодженого колісного транспортного засобу та квитанції № ТС212943 від 25.04.2019 за проведення експертизи позивачем було сплачено 1610 грн, також для проведення оцінки витрачено на паливо 565 грн., а всього 11074,25 грн.. Позивач вважав, що несвоєчасним відшкодуванням збитків відповідач порушила його права, тому у відповідності до положень статті 625 ЦК України за прострочення виплати матеріальної шкоди з 30.08.2018 року по 28.09.201021 року повинна компенсувати інфляційні втрати в сумі 2460,64 грн та суму 3% річних в розмірі 3631,27 грн, виходячи з суми збитків 11074,25 грн та кількості днів прострочення виконання грошового зобов`язання. Всього позивач просив стягнути з відповідачки 17166,16 грн.. Також позивачем заявлено про завдану моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 48 000 грн.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 06 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5814 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з - ОСОБА_2 судовий збір у сумі 364 грн на користь держави.

Стягнуто з - ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1452 грн на користь держави.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення Волноваського районного суду Донецької області від 06 жовтня 2021 року скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд необґрунтовано порушив строки розгляду справи, хоча відповідач не з`являлась до суду без наведення причин. Судом не надана правова оцінка того факту, що автотоварознавча експертиза по справі проводилась одним й тим же експертним закладом та експертом, але з різними висновками і різною сумою збитків.

Судом не мотивовано рішення про часткове задоволення вимог з точки зору матеріального права. Але відповідно до положень ст. 636 ЦК України, потерпілому належить право визначити до кого звернутись з вимогою про відшкодування шкоди, до винуватця ДТП чи до його страхової компанії, тому позиція позивача є правильною і законною.

Судом відмовлено у задоволенні вимоги щодо стягнення коштів за проведення автотоварознавчої оцінки у розмірі 1610грн та витрат на паливо 565грн, з підстав надання неналежним чином завірених копій квитанцій. Проте, позивачем суду були надані оригінали цих квитанцій, і суд мав можливість засвідчити їх копії.

Суд не навів жодних підстав щодо відмови у стягнення з відповідачки інфляційних витрат в сумі 2460,64грн та 3% річних в сумі 3631,27грн.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 3000 грн, суд не врахував в повному обсязі розмір майнової шкоди, а також ступінь страждань і негативних наслідків немайнового характеру.

Відповідач надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила наступне.

Згідно з пп. 2.1.3 п. 2 договору № 36 про проведення визначення вартості матеріального збитку автомобіля під час ДТП, замовник повинен був повідомити зацікавлені сторони про дату та час огляду пошкодженого транспортного засобу, проте відповідач не отримала таких відомостей, тому була позбавлена можливості бути присутньою при експертному огляді та надавати свої заперечення та зауваження, змушена клопотати про проведення судової експертизи.

11.08.2021 при проведенні судової автотоварознавчої експертизи ОСОБА_2 надала експерту схему ДТП, на якій було зазначено, що зіткнення автомобілів відбулося чітко посередині передньою та задньою частинами автомобілів відповідно. Таких даних про проведенні оцінки не було, тому позивач мав можливість заявити, що пошкодження його автомобіля були ще й з правої сторони, яка не постраждала в ДТП з відповвдачем.

Відомості про страхову компанію відповідача є в матеріалах справи, але позивач з власної ініціативи відмовився залучати страхову компанію.

Наявність і розмір моральної шкоди позивачем не доведені, більш того, згідно з актом технічного огляду транспортного засобу № 83 від 24.04.2019, наданого позивачем до позову, зазначено, що транспортний засіб на ходу, тобто автомобілем позивач користувався постійно.

Позивачем ОСОБА_1 подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу. В мотивування зазначено доводи, аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Позивач в суді апеляційної інстанції підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив задовольнити їх.

Представник відповідача Коломієць Г.Е. заперечував проти вимог апеляційної скарги, просили відмовити у її задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 до апеляційного суду не явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 30.08.2018 року о 18 год. 50 хв. ОСОБА_2 , керуючи власним автомобілем Кіа Ріо, держномер НОМЕР_1 , рухаючись по вул.Центральній, біля будинку № 77 у м.Волноваха Донецької області, не обрала безпечну швидкість руху, не дотрималась безпечної дистанції та скоїла зіткнення з автомобілем MITSUBISI COFT держномер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_2 порушила п.12.1,13.1 ПДД України, та скоїла правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП., за даним фактом складено протокол про адміністративне правопорушення.

З постанови Волноваського районного суду від 01.10.2018 року вбачається, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_2 , її притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн (т.1 а.с. 6).

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину від 30.06.2020 року власником автомобіля марки MITSUBISI COFT держномер НОМЕР_2 2005 року випуску є ОСОБА_1 (т.1 а.с. 74-76).

Згідно з висновком №100 судової автотоварознавчої експертизи від 11.08.2021 року про оцінку збитків завданих власнику колісного транспортного засобу, а саме автомобіля марки MITSUBISI COFT держномер НОМЕР_2 2005 року випуску, що належить ОСОБА_1 , вартість матеріальних збитків, спричинених власнику складає 5814,20грн (т.1 а.с. 208-212).

Звертаючись до суду із позовом, позивач посилався на те, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_2 .. Постановою Волноваського районного суду Донецької області від 01.010.2018 її визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340грн. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль MITSUBISI COFT держномер НОМЕР_2 під керуванням позивача отримав ушкодження, в результаті чого йому було спричинено матеріальну та моральну шкоду, яка відповідачем не відшкодована.

Завдана моральна шкода полягає у негативних емоціях і переживаннях з приводу пошкодження майна, неможливості ним користуватись, порушення звичного способу життя та необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 визнала позовні вимоги в частині спричинення матеріальної шкоди позивачу, яка визначена у висновку № 100 судової автотоварознавчої експертизи від 11.08.2021 року, про оцінку збитків завданих власнику колісного транспортного засобу, що належить ОСОБА_1 , в розмірі 5814 грн, а до страхової компанії для отримання страхової виплати позивач не звертався.

Не погодитися із таким висновком суду неможливо.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Судом першої інстанцій встановлено, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП. Предметом спору є сума матеріальних збитків, спричинених внаслідок пошкодження майна та сума моральної шкоди.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України , оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Статтею 1 Закону України Про страхування визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності (п. 3 ч. 1 ст. 980 ЦК України).

Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтями 28, 29 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів визначено, що Шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до ст. 3 Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - Закон № 1961-IV) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого ст. 33 Закону № 1961-IV обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик (п. 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки № 4 від 01.03.2013).

Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Верховний Суд у постановах від 16 червня 2021 року в справі №199/4779/18 (провадження №61-13940св-19), від 06 жовтня 2021 року в справі № 310/7407/19 (провадження №51-2472/21) вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

Правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

З урахуванням того, що цивільно-правова відповідальність винного водія застрахована, майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком (франшиза, втрата товарної вартості, страховий ліміт).

Але разом з тим зі справи вбачається, що ТДВ СТ «Домінанта», яка застрахувала відповідальність ОСОБА_2 , з 13.06.2019 року знаходиться у стадії ліквідації. Підпунктом а пункту 41.2 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», № 1961-IV визначено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння у разі недостатності коштів та майна страховика - повного члена МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Згідно з п. 51.7. Закону у разі ліквідації страховика або визнання його неплатоспроможним (банкрутом) відповідно до закону страховик зобов`язаний передати до МТСБУ всі матеріали щодо укладених ним договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. При цьому такий страховик зобов`язаний перерахувати до відповідних централізованих страхових резервних фондів кошти в обсягах сум незароблених страхових премій з цього виду страхування.

Страхова компанія не ліквідована, але позивач не надав суду докази звернення ані до страхової компанії, ані до МТСБУ.

Тому, перевіряючи справу, колегія суддів вважає цілком правильними висновки суду про необхідність стягнення матеріальної шкоди з відповідача з урахуванням об`єму визнання нею позовних вимог, і саме у розмірі, визначеному в судовій автотоварознавчий експертизі. Так, з матеріалів справи вбачається, що експерту 11.08.2021 року були надані матеріали, що стосуються походження механічних пошкоджень на автомобілі позивача, які не були враховані при проведенні оцінки збитків 24.04.2019 року, що обумовило інший розрахунок вартості матеріального збитку власнику автомобіля.

Оскільки судом першої інстанції задоволені вимоги позивача частково - в розмірі, визначеному судовою експертизою, проведеною і оплаченою відповідачем, то цілком законним і логічним є висновок суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача витрат на оплату оцінки вартості збитків від 24.04.2019 року і витрат на паливо, які, крім того, нічим належно не підтверджені.

Також немає законних підстав для застосування в даному спорі положень статті 625 ЦК України, оскільки правовідносини між сторонами регулюються іншими нормами права, тому відмова суду в позовних вимогах про стягнення з ОСОБА_2 сум інфляційних втрат і 3 % річних також є правильною.

Таким чином вбачається, що доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права при вирішенні позовних вимог не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини, наданим доказам дав правильну оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову про відшкодування моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди згідно з загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У частинах 3, 4 ст. 23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Зі справи вбачається, що судом саме у відповідності до наведених норм права і з урахуванням обставин справи частково задоволені вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, а доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із рішенням суду і вимог стосовно переоцінки доказів, хоча жодних нових обставин або доказів позивачем апеляційному суду не надано.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення достатньо відповідає критеріям обґрунтованості судового рішення, а доводи апеляційної скарги носять характер незгоди із рішенням суду, були предметом обговорення в суді першої інстанції, і правильність висновків суду не спростовують.

Порушень процесуального права, які б були підставою для скасування оскарженого рішення, апеляційним судом також не встановлено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційної скарзі позивача доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і на висновки суду не впливають.

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 , 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 06 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складений 04 січня 2022 року.

Головуючий суддя Є.Є. Мальцева

Судді: В.М. Барков

С.А. Зайцева