ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 687/1017/20
Провадження № 22-ц/4820/688/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Садік Н.Д.

за участю представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Москалюк С.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №687/1017/20 за апеляційною скаргою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2021 року (суддя Кулєбякін В.О.) у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним кредитного договору та стягнення грошових коштів.

Заслухавши доповідача, пояснення представника учасника справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі Банк) вказувало, що ОСОБА_1 звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала Заяву №б/н від 27.09.2012 та підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг (далі Договір), що підтверджується підписом у заяві. Відповідачці було відкрито кредитний рахунок і встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, який в подальшому було збільшено до 31000 грн. Позивач зазначав, що ним виконанні взяті на себе зобов`язання за Договором, тоді як відповідачка не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку із чим станом на 18.10.2020 виникла заборгованість у розмірі 55396,33 грн, з яких: 35960,21 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 16974,31 грн заборгованість за простроченими відсотками, 2461,81 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. Тому, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 55396,33 грн заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 27.09.2012 та судові витрати.

В грудні 2020 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву, в якій вказувала, що при укладенні кредитного договору сторони не досягли усіх істотних умов договору: у анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 27 вересня 2012 року процентна ставка не зазначена, не вказано розмір кредиту та не зазначено встановленого терміну погашення кредиту. Відповідачка за первісним позовом заперечує підписання Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та зазначає, що при укладенні договору Банк не дотримав вимоги, передбачені ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк, а тому ОСОБА_1 вважає, що кредитний договір має бути визнаним недійсним. Також позивачка вказує, що оскільки договір №б/н від 27.09.2012 має бути визнаний недійсним, тому сплата відсотків, пені, штрафу та комісії не є погодженою сторонами. І оскільки на виконання недійсного правочину АТ КБ «ПРИВАТБАНК» отримало від ОСОБА_1 66301,68 грн, тому остання просила суд застосувати наслідки передбачені ст. 216 ЦК України та стягнути на її користь 66301,68 грн. Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним кредитний договір про надання банківських послуг №б/н від 27.09.2012 та стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на свою користь 66301,68 грн.

Рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2021 року позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 27.09.2012 року в розмірі 3901,97 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір в сумі 148,06 грн. В решті позовних вимог відмовлено.В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення 66 301,68 гривень відмовлено.

Додатковим рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 02 червня 2021 року в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним кредитного договору про надання банківських послуг №б/н від 27.09.2012 укладеного між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду від 25 лютого 2021 року в частині відмови у стягненні суми, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» оскаржило його в цій частині, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Банк вважає, що суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 відсотків по кредиту, допустивши грубе порушення норм цивільного права. Так, апелянт вказує, що Банк надав відповідачці за первісним позовом кредит, а остання його не повернула, тому суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Апелянт також, посилається на висновки Верховного Суду у постановах від 10.04.2019 у справі №356/1635/16, від 28.03.2019 у справі №428/2873/17, від 06.02.2018 у справі №755/2720/16, від 17.04.2019 у справі №666/388/16, з яких випливає, що саме по собі посилання на не ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин.

Зважаючи на викладене, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні суми та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відзив від учасників справи не надходив.

Представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» апеляційну скаргу підтримав з підстав у ній наведених.

ОСОБА_1 до суду не з`явилася, хоча про день і час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Встановлено, що апелянтом оскаржується рішенням Чемеровецького районного суду від 25 лютого 2021 року в частині відмови у стягненні суми. В решті зазначене рішення та додаткове рішення Чемеровецького районного суду від 02 червня 2021 року сторонами не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване в частині судове рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні із ОСОБА_1 32058,24 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту, заборгованості за простроченими відсотками, за відсотками нарахованими на прострочений кредит (ст. 625 ЦК України) відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (на даний час АТ КБ «ПРИВАТБАНК») і ОСОБА_1 укладено кредитний договір 27 вересня 2012 року, що підтверджується письмовою Анкетою - заявою, підписаною уповноваженою банком особою та позичальником.

У цій Заяві ОСОБА_1 засвідчила, що згідна із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг та ознайомилася із Умовами і Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку, що були надані для ознайомлення у письмовому вигляді і виявила бажання оформити на своє ім`я кредитку «Універсальна» (а.с. 13, 14).

Звертаючись до суду, позивач посилався на те, що відповідачка користувалася картковим рахунком, використовувала кредитні кошти і цим самим прийняла пропозицію Банку та уклала кредитний договір, що узгоджується із ч. 2 ст. 642 ЦПК України. У зв`язку із порушеннями ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором щодо не погашення кредитної заборгованості у Банку виникло право вимоги до останньої щодо повернення всієї суми кредиту, яка станом на 18.10.2020 становила 55396,33 грн, з яких: 35960,21 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 16974,31 грн заборгованість за простроченими відсотками, 2461,81 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Стягуючи з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в розмірі 3901,97 грн (3742,90 грн заборгованість по кредиту + 159,07 грн 3% річних ст. 625 ЦК України), Чемеровецький районний суд виходив із доведеності факту отримання позичальником кредитних коштів та неналежного виконання останньою своїх кредитних зобов`язань.

Відмовляючи у визнанні недійсним кредитного договору про надання банківських послуг від 27.09.2012 та у стягненні з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 66301,68 грн, суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог зустрічного позову, адже наявні законні підстави для часткового задоволення первісного позову щодо стягнення кредитної заборгованості.

В зазначених частинах рішення Чемеровецького районного суду від 25 лютого 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 02 червня 2021 року апеляційним судом не переглядається, оскільки учасниками справи не оскаржується.

Відмовляючи у стягненні з ОСОБА_1 32058,24 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту, заборгованості за простроченими відсотками, за відсотками нарахованими на прострочений кредит по ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для їх стягнення, адже Банком не надано належних та достовірних доказів того, що Умови та Правила надання банківських послуг і Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», на які посилається Банк, є складовою укладеного між сторонами кредитного договору.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права і ці висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Так, положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), що в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судом при застосуванні відповідних норм права, що викладені в постанові Верховного Суду.

Як вбачається із позовної заяви Банк, пред`являючи вимоги про стягнення кредитної заборгованості, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема прострочені відсотки за користування кредитом та відсотки, що нараховані на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, які визначені Умовами та правилами надання банківських послуг, що почали діяти з 01.03.2019 і, на думку позивача, є складовою кредитного договору, що укладений із ОСОБА_1 27.09.2012.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці: Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.16), Умови та правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с.17-40) і наказ №СП-2012-6737605 від 30.05.2012 «Про актуалізацію «Умов і Правил надання банківських послуг» (а.с.41-42) розуміла ОСОБА_1 та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати відсотків: за користування кредитними коштами і нарахованими на прострочений кредит по ст. 625 ЦК України та саме в зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку їх нарахування.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Крім того, Умови та правила надання банківських послуг з врахуванням наказу №СП-2012-6737605 від 30.05.2012 і витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», що містяться в матеріалах цієї справи, не містять підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між Банком та ОСОБА_1 27 вересня 2012 року шляхом підписання Анкети Заяви про надання банківських послуг в Приватбанку.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 . Банком було дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження із відповідачкою саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене і ту обставину, що позичальником фактично отримані та використанні кошти повернуті не були, оцінивши у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України надані Банком: виписку за договором №б/н станом на 26.10.2020, розрахунки заборгованості за договором б/н від 27.09.2012, Анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Умови та Правила надання банківських послуг, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про видачу ОСОБА_1 кредитних карт та про зміну умов кредитування і обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність законних підстав для стягнення із відповідачки прострочених відсотків за користування кредитними коштами та відсотків нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України за річною процентною ставкою в розмірі 86,4%.

А тому доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права в частині відмови у стягненні відсотків є недоведеними.

Аргументи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права, а саме не застосування до спірних правовідносин ст. 1048 ЦК України є голослівними, адже Банком не заявлялися вимоги про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості по простроченим відсоткам саме на підставі ст. 1048 ЦК України та у розмірі, що визначений положеннями частини першої цієї статті.

Також, посилання апелянта на ст. 1069 ЦК України на законність оскаржуваного в частині рішення не впливають, адже Банком не заявлялися вимоги про стягнення кредитних коштів з ОСОБА_1 саме за кредитування рахунка позичальника та не надавалися відповідні докази.

А відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

І в силу ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Також, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно відмовив у стягненні із ОСОБА_1 на користь Банку 32058,24 грн нарахованої заборгованості за простроченим тілом кредиту, враховуючи те, що ОСОБА_1 отримала 123779,73 грн кредитних коштів, а повернула на рахунок Банку 120036,83 грн (123779,73 грн 120036,83 грн = 3742,90 грн (неповернуті кредитні кошти); 35960,21 грн (позовні вимоги щодо заборгованості по тілу кредиту) - 3742,90 грн (неповернуті кредитні кошти) = 32058,24 грн). І ці обставини підтверджуються випискою по рахунку ОСОБА_1 (а.с. 164-169).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про безпідставність посилань суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні саме на висновок Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, адже Банком надано до суду виписка, яка є регістром аналітичного обліку, судова колегія вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, оскільки правовідносини у справі №342/180/17 та у цій справі є подібними, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту з огляду на його характер, спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну частину договору.

А відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України судом першої інстанції при виборі і застосуванні саме норм права до спірних правовідносин були вірно враховані висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права.

Аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою висновки Верховного Суду, що викладені в постановах від 10.04.2019 (справа №356/1635/16-ц), від 28.03.2019 (справа №428/2873/17), від 06.02.2018 (справа №755/2720/16-ц), від 17.04.2019 (справа №666/388/16-ц) є безпідставними, адже Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, §61).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява №17862/91, §31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява №20372/11, §65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, §36).

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, тому суд першої інстанції при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин вірно врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17.

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, що було предметом перегляду суду апеляційної інстанції, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги на вбачається.

Керуючись ст. 374, 375, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 липня 2021 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай