Справа № 323/506/21
Провадження № 2/323/364/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2021 м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області у складі

головуючого - судді Мінаєва М.М.,

при секретарі - Тахтаул А.Л.,

за участю

представника позивача - адвоката Писаренко C.Ю.,

представників відповідачів - адвокатів Крамаренко А.А., Сахно О.В.,

Жовніренко І.В.. Дерев`янко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Оріхівська міська рада Запорізької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом, яким просив визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є зареєстрованим та з дитинства проживає за вказаною адресою. Вказана квартира не є приватизованою. Відповідачі за цією адресою зареєстровані, але фактично у квартирі не проживають протягом тривалого часу, від п`яти до десяти років. Особисті речі та інше майно відповідачів в квартирі відсутні. Відповідачу квартирою не користуються, не беруть участь у витратах на утримання приміщення, сплату комунальних послуг тощо. Жодних перешкод відповідачам у користуванні цим жилим приміщенням позивач не створював. При цьому 30.01.2021 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 всупереч волі позивача вселились до спірної квартири. Факт реєстрації відповідачів за вказаною адресою обмежує позивача у здійсненні прав користування та розпорядження цим жилим приміщенням, в тому у праві на приватизацію житла. При цьому комунальні платежі нараховуються, виходячи з кількості зареєстрованих осіб, що покладає на позивача додаткові необґрунтовані витрати. Відтак, оскільки відповідачі більше шести місяців не проживають у вказаному жилому приміщенні, обов`язків наймача за договором найму жилого приміщення не виконують, позивач просить суд в порядку ст. 71 ЖК УРСР визнати їх такими, що втратили право проживання у ньому.

Ухвалою від 05.03.2021 року було відкрите провадження у справі, а її розгляд визначений в порядку загального позовного провадження.

19.04.2021 року до суду надійшов письмовий відзив представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Крамаренко А.А., із запереченнями проти його задоволення. Відзив обґрунтований тим, що вона дійсно зареєстрована та проживала у спірній квартирі з народження і до вересня-жовтня 2020 року, коли позивач ОСОБА_1 після тривалої відсутності вселився разом із своєю сім`єю до спірної квартири, чим створив неможливі умови для проживання відповідача, і тому вона припинила проживання там. Відповідач ОСОБА_2 також вважає, що і вона, і інші відповідачі, не проживають у спірній квартирі не через своє добровільне рішення, а через неприязні стосунки з ОСОБА_1 , який створює перешкоди у користуванні житлом, в тому числі шляхом періодичної зміни замків на вхідних дверях. Крім того, між позивачем та відповідачами не існує відносин наймача та членів його сім`ї, і тому правила ст. 71 ЖК УРСР не можуть бути застосовані до спірних відносин, а задоволення позову призведе до порушення житлових прав відповідача.

27.04.2021 року до суду надійшла письмова відповідь ОСОБА_1 на відзив ОСОБА_2 , в якому позивач визнав факт існування конфлікту між ними з приводу вселення та порядку користування спірною квартирою, однак на полягав на правдивості фактів, викладених у позовній заяві.

01.06.2021 року до суду надійшов відзив на позов від адвоката Жовніренко І.В., представника відповідача ОСОБА_3 , в якому проти задоволення позову також заперечувала, посилаючись на те, що до осені 2020 року позивач близько дев`яти років не проживав у спірній квартирі. Після цього він разом із своєю сім`єю самовільно вселився до квартири, створив нестерпні для відповідача умови проживання, внаслідок чого вони були змушені покинути це житло. Відтак, саме позивач втратив право користування спірною квартирою.

Ухвалою від 18.06.2021 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, була залучена Оріхівська міська рада Запорізької області.

15.07.2021 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи із запереченнями проти задоволення позову, з посиланням на те у спірній квартирі зареєстровано 18 осіб, в тому числі неповнолітні, кожна з яких має гарантоване Конститцією України право на житло. При цьому позивачем не доведені обставини, які можуть бути підставою для застосування ст. 71 ЖК УРСР до спірних відносин.

01.08.2021 року у судді Гуцал О.П., яка була головуючою у справі, припинились повноваження на здійснення правосуддя у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку призначення на посаду.

На підставі Розпорядження заступника керівника апарату Оріхівського районного суду Запорізької області від 02.08.2021 року №73 був проведений повторний автоматичний розподіл даної справи, на підставі якого справа була передана на розгляд судді Мінаєву М.М.

Ухвалою від 04.08.2021 року суддя Мінаєв М.М. прийняв справу до свого провадження, та продовжив її розгляд зі стадії підготовчого провадження.

В підготовчому судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої вимоги підтримав.

Адвокати Крамаренко А.А. (представник відповідача ОСОБА_2 ), ОСОБА_10 (представник відповідача ОСОБА_3 ), ОСОБА_11 (представник відповідача ОСОБА_5 ) та ОСОБА_12 (представник відповідача ОСОБА_6 ) позов не визнали.

Інші відповідачі викликались в порядку розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду, з огляду на відомості про відсутність їх за місцем реєстрації, однак вони не з`явились, про причини неявки не повідомили, відзиви на позов не надали.

Ухвалою суду від 12.10.2021 року підготовче провадження було закрите, а справу призначено до судового розгляду.

Під час судового розгляду представник позивача, адвокат Писаренко С.Ю., позовні вимоги підтримав, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві та відповіді на відзив відповідача ОСОБА_2 .

Адвокати Крамаренко А.А. (представник відповідача ОСОБА_2 ), ОСОБА_10 (представник відповідача ОСОБА_3 ), ОСОБА_11 (представник відповідача ОСОБА_5 ) та ОСОБА_12 (представник відповідача ОСОБА_6 ) позов не визнали. Крім доводів, викладених у відзивах на позов, посилались на те, що позивач не є відповідальним наймачем спірної квартири, і тому не має права на позов, і взагалі створює перешкоди відповідачам у праві користування квартирою.

Інші відповідачі викликались в порядку розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду, з огляду на відомості про відсутність їх за місцем реєстрації, однак вони не з`явились, про причини неявки не повідомили.

Третя особа подала заяву про розгляд справи без її участі.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.

Відповідно до відповіді виконавчого комітету Оріхівської міської ради на адвокатський запит від 07.05.2021 року № 03-06/1047, багатоквартирний будинок АДРЕСА_2 збудований у 1972 році та у 1996 році був переданий від ВАТ «Оріхівсільмаш» у комунальну власність територіальної громади Оріхівської міської ради. Станом на час надання відповіді будинок перебуває на балансі КП «Оріхівжилсервіс» Оріхівської міської ради. Спірна квартира АДРЕСА_3 у ньому не приватизована і є власністю громади, а зареєстровано в ній 17 осіб. Перша реєстрація місця проживання відбулась у 1989 році.

Аналогічну інформацію щодо зареєстрованих осіб надав на запит суду Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Оріхівської міської ради листом від 06.04.2021 року № 03-05/13-255.

Як випливає з пояснень третьої особи, станом на 15.07.2021 року у спірній квартирі було зареєстровано вже 18 осіб, в тому числі позивач, відповідачі, а також неповнолітні ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Учасниками справи не оспорювалось, всі зареєстровані у спірній квартирі особи є родичами різного ступеня спорідненості.

Водночас учасники справи не надали пояснень та доказів з приводу того, кому видавався ордер на вселення до спірної квартири, з ким укладався договір найму спірної квартири при вселенні, а також хто є відповідальним наймачем спірної квартири станом на час розгляду справи.

Відсутня інформація про відповідального наймача спірної квартири і в Центрі надання адміністративних послуг виконавчого комітету Оріхівської міської ради, що випливає із згаданого листа від 06.04.2021 року № 03-05/13-255.

Виходячи з цього, суд вважає встановленим, що й позивач ОСОБА_1 не є таким відповідальним наймачем.

При цьому очевидним є те, і сторонами не оспорюється, що як позивач, так і відповідачі, мають власні сім`ї, але не становлять єдиної сім`ї між собою, незважаючи на наявність кровної спорідненості між ними.

Не оспорюється сторонами й той факт, що всі вони свого часу були зареєстровані у спірній квартирі та отримали право проживання в ній в різні періоди часу, за згодою своїх батьків чи інших родичів.

Матеріали справи також не містять об`єктивних і достовірних доказів на підтвердження того, з якого часу і протягом якого періоду позивач та відповідачі проживали у спірній квартирі та (або) припинили користування нею.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_21 надала показання про те, що сама проживає в будинку АДРЕСА_2 лише з 2019 року. Тривалий час вона спостерігала квартиру у занедбаному стані. Потім в ній з`являлись то ОСОБА_2 , то ОСОБА_1 , а останнім часом проживає лише ОСОБА_22 із сім`єю, вживає заходів щодо її утримання та приведення в порядок.

Виходячи з пояснень позивача з однієї сторони, та відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з іншої, - факт виникнення спору між ними восени 2020 року з приводу права проживання у спірній квартирі та порядку користування нею, а також те, що не менше ніж з 30.01.2021 року позивач проживає у спірній квартирі лише із своєю сім`єю дружиною та дітьми. Водночас матеріали справи не містять і доказів на підтвердження того, що відповідачі мають інше постійне житло, а також того, з якої конкретно дати кожен з відповідачів не проживає у ньому.

З пояснень представників відповідачів випливає, що між позивачем та відповідачами існують неприязні стосунки на ґрунті спору з приводу порядку користування спірною квартирою, і що саме вони є перешкодою для реалізації відповідачами права на проживання в ньому.

При цьому кожен з відповідачів не втратив інтересу до проживання у спірній квартирі, про що свідчать факти реєстрації ними своїх дітей за даною адресою та заперечення проти позову ОСОБА_1 .

У зв`язку з цим суд враховує, що позивач, заявивши вимогу про втрату відповідачами права користування спірним жилим приміщенням, не просить визнати такими й дітей відповідачів.

За таких обставин задоволення позову призведе до того, що зареєстроване місце проживання дітей відповідачів не буде відповідати зареєстрованому місцю проживання самих відповідачів, тобто фактично буде втручання у права дітей, які не тільки не є учасниками цієї справи, а й взагалі не можуть бути визнані такими, що втратили право користування спірною квартирою.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду регулюють положення статей 71, 72 ЖК Української РСР.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Суд звертає увагу на те, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності.

ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

З урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.

Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Таким чином, оцінюючи в сукупності встановлені обставини, норми права, якими регулюються спірні відносини, та правові висновки Верховного Суду щодо їх застосування, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки між сторонами не існує відносин наймача та членів його сім`ї, самий позивач не є наймачем і не має переважного права на проживання у спірній квартирі, як і не має права на такий позов. Крім того, причиною фактичного непроживання відповідачів у спірній квартирі є не втрата ними інтересу до цього житла, а наявність неприязних стосунків з позивачем та існування спору між ними щодо порядку користування цим житлом, що виключає можливість застосування до спірних відносин норм, передбачених ст. ст. 71 і 72 ЖК УРСР.

Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. 47 Конституції України, ст. ст. 9, 65, 71, 72 Житлового кодексу УРСР, керуючись ст. ст. 2, 7, 10, 81, 82, 84, 19, 141, 176, 263-265 Цивільного процесуального України, суд

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Оріхівська міська рада Запорізької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Повний текст рішення складений 24.12.2021.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення постанови апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення, а разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, - протягом 30 днів з вручення копії рішення.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області М.М. Мінаєв