Справа № 496/791/19
Провадження № 2/496/841/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Пендюри Л.О.

за участю секретаря Богдан Ю.В.,

сторін - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

представників сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 337625 грн. та судові витрати по справі.

Свої вимоги мотивує тим, що 08 жовтня 2017 року між ним та ОСОБА_5 був укладений договір позики у формі розписки, згідно якої він дав останньому в борг грошові кошти у розмірі 25000 доларів США, які ОСОБА_5 зобов`язався повернути у строк до 08 жовтня 2019 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. У лютому 2019 року йому (позивачу) стало відомо про наявність інших спадкоємців, а саме відповідача ОСОБА_2 , який також подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька. У зв`язку з цим, 20 лютого 2019 року він (позивач) подав претензію кредитора на адресу Біляївської районної державної нотаріальної контори. Посилаючись на те, що вони з відповідачем є єдиними спадкоємцями після смерті батька, а сума боргу складає 25000 доларів США, тому відповідач повинен повернути йому гроші у розмірі 12500 доларів США, що еквівалентно 337625 грн.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . При цьому вказує, що розписка написана не батьком, якому на момент смерті було 87 років. Останні роки життя він (батько) провів у своїй хаті, ні з ким не спілкувався, ділового чи особистого листуванні не вів. Також зазначає, що розписка містить лише прізвища, ім`я та по батькові сторін правочину без вказівки серій, номерів та органів видачі паспортів, реєстраційних номерів карток платників податку, що унеможливлює ідентифікувати сторони правочину. Крім того, на дату нібито отримання ОСОБА_5 грошових коштів від позивача діяла Постанова НБУ № 210 від 06.06.2013 року, якою встановлено гранична сума розрахунків готівкою між фізичними особами протягом одного дня 50000 грн., у зв`язку з чим належним доказом отримання грошових коштів повинна бути не розписка, а документ банку про переведення грошових кошті на рахунок ОСОБА_5 . Також зазначає, що жодної норми чинного законодавства, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту між резидентами України, як це вказано в розписці, немає, отже позивач навмисно, нехтуючи законодавством, зазначив суму в іноземній валюті. Більш того, позивач багато років ніде не працює і доказів походження грошових коштів у розмірі 25000 доларів США суду не надав. Крім того, залишаються невідомими мотиви укладення такого правочину з старим та хворим батьком, якому на той момент було 87 років.

Позивач в судовому засіданні на позовних вимогах наполягав. При цьому пояснив, що він з дружиною та батьком проживали разом в його будинку. ОСОБА_5 взяв на зберігання у нього 25000 доларів США. За життя батько просив його, щоб він віддав з цих грошей частину відповідачу при поділі спадкового будинку. Батько взяв у нього гроші в борг для того, щоб оформити право власності на будинок і позивач разом з ним хотів розрахуватись з відповідачем за належну йому частину батьківського будинку, проте не розрахувався, оскільки ці 25000 доларів США кудись зникли, однак до правоохоронних органів ніхто з них не звертався. Боргову розписку писав сам позивач, а батько її підписав. Де зберігаються в будинку гроші знали позивач, його дружина та батько. В будинку були неодноразово крадіжки, про які вони правоохоронні органи не повідомляли. Походження грошових коштів позивач обґрунтовує тим, що він тримав три корови і свиней.

Представник позивача в судовому засіданні на позовних вимогах також наполягав та просив стягнути з відповідача половину від отриманих ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі 337625 грн.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. При цьому відповідач пояснив, що його батько ніколи не вів з ним розмови щодо сплати половини вартості будинку, а хотів оформити будинок на двох (позивача та відповідача). Існування вказаних коштів заперечує, оскільки позивач ніде не працював і не працює, про їх існування дізнався отримавши позовну заяву з додатком.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а ч. 2 ст. 1047 вказаного Кодексу передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що боргова розписка повинна складатися та містити відповідний зміст і форму написання.

Розписка в отриманні грошових коштів повинна бути написана власноручно та складена в рукописній (не машинописної) формі; боржник (позичальник) повинен заповнити її самостійно, своєю рукою в присутності позикодавця; у розписці повинна бути вказана прописом дата (число, місяць і рік) складання розписки і місце (місто, селище і т.д.) її складання, зазначені реквізити дозволять, при необхідності, чітко відновити події, при яких відбувалося складання розписки; у тексті розписки про отримання грошей має бути чітко прописано, що дана розписка свідчить про отримання грошових коштів позичальником від позикодавця в момент її підписання позичальником.

В судовому засіданні встановлено, що позивач власноручно написав розписку від імені свого батька ОСОБА_5 , 1931 року народження, в якій зазначив, що останній взяв у ОСОБА_1 , 1969 року народження, грошові кошти в сумі 25000 доларів США, які зобов`язується повернути до 08 жовтня 2019 року. Розписка складена 08 жовтня 2017 року та містить підпис без зазначення особи, яка її підписала. Крім того, в розписці вказані присутні: ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , які поставили свої підписи (а.с. 18, 73).

Позивач в судовому засіданні підтвердив той факт, що розписку писав особисто він, а не батько. Батько лише її підписав. З якою метою він передав батьку 25000 доларів США та на які цілі позивач пояснити не зміг, лише зазначив, що вказані кошти необхідні були на оформлення документів на будинок. Також позивач не зміг пояснив суду, чому боргова розписка була написала ним особисто, а не позичальником, тобто його батьком.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що розписка від 08 жовтня 2017 року не відповідає вимогам, що пред`являються до договору позики, визначеним ст. 1046 ЦК України, оскільки написана власноручно позикодавцем, а не позичальником, не містить інформацію про місце її складання, а отже не може бути прийнята судом як належний, допустимий доказ.

Позивачем не доведено, що його батько отримав у нього в борг грошові кошти, для яких цілей. Крім цього, позивач зазначав, що батько збирав гроші з пенсії та не витрачав їх, а отже і не було підстав для отримання в борг вказаної суми грошей від позивача.

Ухвалою від 16 жовтня 2019 року, за клопотанням відповідача та його представника, судом була призначена судова почеркознавча експертиза, яка експертною установою не виконана, а матеріали справи повернуті до суду, у зв`язку з несплатою рахунку за проведення експертизи та ненаданням додаткових матеріалів за клопотанням експерта, а тому суд позбавлений можливості перевірити справжність підпису позичальника ОСОБА_5 та дати належну правову оцінку доводам сторін по справі в цій частині.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.9).

Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 та легковий автомобіль марки М-412ИЭ, державний номер НОМЕР_2 , 1986 року випуску, про що свідчить довідка (виписка з погосподарської книги про склад сім`ї та прописку) Василівської сільської ради Біляївського району Одеської області № 175 від 10 вересня 2019 року та копія технічного паспорту на автомобіль серії НОМЕР_3 від 23 серпня 1986 року (а.с.106, 118).

З матеріалів спадкової справи № 561/2018 вбачається, що спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_5 є його сини позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , які в установленому законом порядку звернулись до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області з заявами про прийняття спадщини (а.с.103, 104).

20 лютого 2019 року позивач подав до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області претензію кредитора на підставі ст. 1281 ЦК України з вимогою до спадкоємців ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які прийняли спадщину після смерті померлого, на суму 25000 доларів США, а також з вимогою до нотаріальної контори повідомити спадкоємців про дану претензію та не здійснювати видачу свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям до моменту погашення ними боргу спадкодавця (а.с.12-13).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Згідно ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

З матеріалів справи вбачається, що свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно відповідачу не видавались, спадкове майно не оцінювалось.

Будь-яких доказів отримання відповідачем спадщини після смерті батька, одержання ним свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно та його вартості для визначення меж відповідальності спадкоємців, позивач суду також не надав, а тому в розумінні ст. 1281 ЦК України, позовні вимоги є передчасними.

Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні позивач не довів ані факт наявності у нього у 2017 році грошових коштів у розмірі 25000 доларів США, ані факт передачі вказаних грошових коштів позичальнику, ані їх крадіжку, отже суд приходить до висновку, що доводи в цій частині є голослівними.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Що стосується доводів відповідача про те, що чинним законодавством не передбачено використання іноземної валюти резидентами України суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 99 Конституцією України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 192 ЦПК України).

Такими випадками є стаття 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України від 23 вересня 1994 року «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором чи іншим нормативно-правовим актом.

Вказане узгоджується з Постановою Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року № 6-1672цс16.

Таким чином зазначення у борговій розписці суми позики у доларах США узгоджується із зазначеними нормами, а тому спростування цього відповідачем є хибним.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, необхідно віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 1046, 1047, 1049, 1282 ЦК України, ст. ст. 10, 13, 81, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його складання його повного тексту до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд.

Повний текст рішення складено 31 травня 2021 року.

Суддя Л.О. Пендюра