ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 598/2237/19Головуючий у 1-й інстанції Щербата Г.Р.
Провадження № 22-ц/817/619/21 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Хома М. В., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря Сович Н.А.

та сторін позивача ОСОБА_1 ,його представника адвоката Свиріпи-Депутат В.З., представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Кметика Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 598/2237/19 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 10 червня 2020 року, постановлену суддею Щербатою Г.Р., повний текст рішення складено 10 червня 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу оформленого розпискою.

В обґрунтуванні позовних вимог позивач вказував, що 21 серпня 2018 року він надав відповідачу грошові кошти в сумі 900 доларів США, як завдаток за автомобіль марки «Рено Лагуна», який мав намір придбати. В подальшому він повернув відповідачу автомобіль, як такий, що не відповідає попередньо досягнутим домовленостям. За таких обставин відповідач ОСОБА_2 зобов`язувався повернути завдаток в сумі 900 доларів США, з кінцевим терміном повернення 30.08.2018 року, про що складено розписку в присутності двох свідків. Оскільки відповідач грошові кошти не повертає у строк визначений у розписці, тому просив стягнути з відповідача борг в сумі 900 доларів США. Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати на оплату судового збору в сумі 768 грн. 40 коп.

Заочним рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 10 червня 2020 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 900 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 10.06.2020 року складає 23976 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати понесені на оплату судового збору в сумі 768 грн. 40 копійок.

Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 31 березня 2021 року заяву представника відповідача ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погодившись із заочним рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 10 червня 2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій сторона відповідача просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

У доводах апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахування усіх обставин справи.

Зокрема стверджує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачем на вказується про причини невиконання умов договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Зазначає, що позивач не вказує про вину ОСОБА_2 , а судом вказаного не зазначається, щодо не укладення основного договору купівлі-продажу автомобіля саме з вини ОСОБА_2 , наслідком чого і мало настати зобов`язання повернення суми завдатку за автомобіль.

Вказує, що в рішенні суду зазначається, що позивач повернув автомобіль ОСОБА_2 , як такий, що не відповідає попередньо досягнутим домовленостям, однак як в позовній заяві так і в матеріалах справи відсутні докази того, що саме не відповідає попередньо досягнутим домовленостям.

Також, зазначає, що позивачем не додано до матеріалів справи жодного належного та допустимого доказу вини ОСОБА_2 в недотриманні домовленостей між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що могло свідчити про недотримання домовленостей про укладення угоди про купівлю-продаж автомобіля саме з вини ОСОБА_2 . Вважає, що виходячи із змісту розписки від 21.08.2018 року саме виною не укладення договору купівлі-продажу автомобіля між сторонами по справі стало те, що ОСОБА_1 не доплатив залишку коштів за автомобіль ОСОБА_2 , що фактично дає усі підстави вважати, що невиконання умов основного договору купівлі-продажу автомобіля сталося саме з вини ОСОБА_1 .

Окрім того вказує, що в ході розгляду заяви про скасування заочного рішення ОСОБА_1 було вказано на те, що вказані кошти ним були надані ОСОБА_2 не за автомобіль «Рено Лагуна», а за автомобіль марки «Мерседес», який, як зазначив позивач по справі він йому не підійшов і попросив ОСОБА_2 надати йому інший автомобіль, а саме автомобіль «Рено Лагуна», що і було зроблено позивачем. Після отримання даного автомобіля позивач користувався ним більше трьох місяців та обіцяв позивачу, що залишок коштів доплатить. Зазначає, що залишок коштів позивач обіцяв заплатити впродовж одного - двох тижнів, проте протягом трьох місяців так і не заплатив, а відтак ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з вимогою або сплатити залишок коштів або повернути автомобіль. ОСОБА_1 погодився повернути автомобіль лише за умови написання розписки, а відтак ОСОБА_2 змушений був написати розписку від 21.08.2018 року зазначив, що «доплати за автомобіль не має». Вказує, що судом першої інстанції наведені обставини не з`ясовувались, що фактично і вплинуло на прийняття рішення, яке суперечить реальним обставинам справи.

Зазначає, що ураховуючи вказані обставини та сам текст розписки від 21.08.2018 року та обставини її написання є усі підстави вважати що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення грошових коштів є безпідставними та такими, що суперечать реальним обставинам справи та нормам чинного законодавства.

На апеляційну скаргу поступив відзив від ОСОБА_1 , в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Зокрема вказує, що оскаржуване рішення суду постановлено з дотриманням норм права, висновки суду, викладені в рішенні відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим рішення є правомірними, а зміст та вимоги апеляційної скарги є безпідставними.

Зазначає, що предметом даного спору стало те, що між сторонами по справі існувала домовленості згідно з якою відповідач зобов`язувався придбати для позивача автомобіль. З метою забезпечення виконання даного зобов`язання сторонами погоджено передання ОСОБА_1 ОСОБА_2 завдатку за автомобіль марки «Рено Лагуна» у розмірі 900 доларів, про що складено відповідну письмову розписку. Позивач повернув відповідачу автомобіль марки «Рено Лагуна», як такий, що з вини ОСОБА_2 не відповідає попередньо досягнутим домовленостям щодо придбання, а відповідач зобов`язався у термін до 30.08.2018 повернути ОСОБА_1 суму завдатку у розмірі 900 доларів США. Оскільки у вказаний термін - 30.08.2018, зобов`язання щодо повернення суми завдатку відповідачем не виконано у добровільному порядку, позивач змушений був звернутись за захистом свого права до суду.

Вважає, що судом першої інстанції враховано встановлені законом вимоги про те, що розписка має містити умови із зобов`язанням повернення коштів та дати отримання коштів, а тому суд першої інстанції проаналізувавши відносини, що виникли між сторонами, та дійшов до обгрунотованого висновку про наявність невиконаних зобов`язань у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 .

Таким чином вважає, що висновки щодо встановлення обставин, викладених у позові, зроблені судом на основі повного та всебічного дослідження належних та допустимих доказів по справі, повністю відповідають обставинам справи, а оскаржуване рішення суду є таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, викладені апелянтом аргументи-безпідставними.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Кметик Я.С. підтримав подану апеляційну скаргу,просив її задовольнити, посилаючись на доводи викладені в ній.

Позивач ОСОБА_1 та його представника адвокат Свиріпа-Депутат В.З. у судовому засіданні заперечили проти поданої апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, зіславшись на мотиви викладені у поданому відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу автомобіля не укладено, тому передана позивачем відповідачу грошової сума у розмірі 900 доларів США є авансом, який підлягає поверненню позивачу за первісним позовом, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передана ОСОБА_1 грошова сума карому ОСОБА_4 не є завдатком, а авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За змістом частини першої статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання

Частиною першою статті 571 ЦК України передбачено що, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору.

Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 була укладена усна угода про придбання позивачем автомобіля, в зв`язку з чим відповідач отримав від позивача завдаток в сумі 900 доларів США.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 стверджував, що автомобіль марки Рено Лагуна, який мав намір придбати не відповідав попередньо досягнутим домовленостям, так як при огляді були встановлені технічні пошкодження автомобіля .

В подальшому позивач ОСОБА_1 повернув відповідачу ОСОБА_2 автомобіль, як такий, що не відповідає попередньо досягнутим домовленостям,про що була складена розписка( а.с.29).

За таких обставин відповідач зобов`язувався повернути позивачу завдаток, про що була написана ним розписка, із змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 зобов`язується завдаток у виді грошових коштів в сумі 900 доларів США повернути ОСОБА_1 до 30 серпня 2018 року .

Судова колегія прийшла до висновку, що сума названа сторонами як завдаток, фактично таким не є, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі- продажу. Волевиявлення сторін щодо надання договору сили попереднього договору купівлі- продажу автомобіля дослідженням змісту цього договору суд не встановив.

Внесення завдатку, як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути підставі договору купівлі- продажу автомобіля.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, виходив з того, що договір купівлі-продажу приміщення автомобіля, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі не укладався, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передана ОСОБА_1 грошова сума ОСОБА_2 не є завдатком, а є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

З огляду на викладене, встановивши, що у передбачений попереднім договором строк сторони не уклали договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що платіж, переданий ОСОБА_1 за попереднім договором, є авансом та підлягає поверненню власникові в розмірі 900 доларів.

Така позиція узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі за № 296/10217/15-ц та із постановами Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі за № 639/9339/16-ц; від 11 жовтня 2019 року у справі за № 569/12745/13-ц.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Оскільки позивач передав ОСОБА_2 аванс у розмірі 900 доларів США, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу відповідно до умов договору та положень цієї норми, стягнув з відповідача грошові кошти в сумі 900 доларів США.

Така позиція узгоджується з постановою Великої палати Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі за № 296/1021/15-ц .

Порушень норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Інші доводи та вимоги, викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а заочного рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 10 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови -14 червня 2021 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Хома М.В.

Судді: Щавурська Н.Б.