Провадження № 22-ц/812/2389/21 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року м. Миколаїв

справа № 487/10131/14-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Калашник А.О.

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за скаргою

Миколаївської обласної прокуратури

на рішення та бездіяльність державного виконавця

у цивільній справі за позовом

Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2

про визнання незаконним рішень, визнання недійсним державного акту та витребування земельної ділянки

за апеляційною скаргою Миколаївської обласної прокуратури

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалену 26 жовтня 2021 року суддею Павловою Ж.П. в приміщенні цього ж суду (повну ухвалу складено 1 листопада 2021 року),

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року заступник керівника Миколаївської обласної прокуратура (далі прокурор) звернувся до суду із скаргою на постанову заступника начальника Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі державний виконавець Заводського ВДВС) від 25 лютого 2021 року про закінчення виконавчого провадження.

Заявник зазначив, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28 вересня 2017 року за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері у відповідачки ОСОБА_2 витребувано земельну ділянку площею 982 кв.м. з кадастровим номером :12:001:0003 по АДРЕСА_1 та зобов`язано повернути її у комунальну власність Миколаївської територіальної громади. За виконавчим листом, виданим 26 жовтня 2017 року Заводським районним судом м.Миколаєва, державним виконавцем Заводського ВДВС 26 грудня 2017 року відкрито виконавче провадження №55139946. 25 лютого 2021 року державний виконавець закінчив виконавче провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення в повному обсязі.

Посилаючись на те, що виконавцем допущено порушення вимог статті 60 Закону, а спірну ділянку належному власнику за актом передачі не передано, прокурор просив визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця, скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження та зобов`язати провести виконавчі дії у порядку, встановленому Законом.

Державний виконавець вимог прокурора не визнав, посилаючись на те, що порядок виконання судового рішення, яким на відповідача покладено обов`язок повернути земельну ділянку, є відмінним від порядку виконання рішення про витребування аналогічного майна. Тому вимоги статті 60 Закону, на порушення якої посилався прокурор, на спірні правовідносини не розповсюджуються. Порядок поновлення порушених прав передбачено статтею 63 Закону та здійснено шляхом державної реєстрації права власності Миколаївської територіальної громади на спірну ділянку, що свідчить про виконання судового рішення в повному обсязі.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2021 року у задоволенні скарги прокурора на рішення та бездіяльність державного виконавця відмовлено.

В апеляційній скарзі прокурор просив ухвалу скасувати та задовольнити скаргу. Апелянт зазначав, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про необхідність виконання судового рішення у порядку, встановленому статтею 63 Закону, який не передбачає складання акту про передачу відповідного майна. Закінчуючи виконавче провадження, державний виконавець не встановив факт реального та повного виконання судового рішення ОСОБА_2 , помилково ототожнюючи дійсне виконання тільки з фактом державної реєстрації права власності на спірну ділянку за територіальною громадою, тоді як фактично судове рішення залишилось невиконаним. При цьому суд першої інстанції при застосуванні норм права не врахував висновки Верховного Суду щодо способів виконання судових рішень (справа №314/738/15ц, №824/67/2020).

У відзиві на апеляційну скаргу державний виконавець наголошував, що виконання судового рішення, змістом якого є зобов`язання відповідачки повернути земельну ділянку територіальній громаді, здійснюється за правилами статті 63 Закону, а тому висновки суду першої інстанції про відсутність порушень вимог виконавчого законодавства є законними та обґрунтованими.

В судове засідання апеляційного суду відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , належним чином повідомлені про день, час та місце судового засідання, не з`явились. Справу розглянуто за участю прокурора та державного виконавця.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні скарги прокурора, суд першої інстанції виходив з того, що судовим рішенням на боржника покладено обов`язок повернути земельну ділянку у комунальну власність, а тому примусове виконання рішення мало здійснюватися за правилами статті 63 Закону (порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії). Оскільки ця норма, на відміну від правил статті 60 Закону (передача стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі), не передбачає складання акту приймання-передачі спірного майна, то реєстрація права власності територіальної громади на спірну ділянку у державному реєстрі свідчить про закінчення виконавчих дій та є достатньою підставою для винесення державним виконавцем постанови від 25 лютого 2021 року.

Проте не з усіма висновками суду та застосуванням ним норм виконавчого законодавства можна погодитись.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 28 вересня 2017 року, поряд з іншим, у ОСОБА_2 витребувано земельну ділянку площею 982 кв.м. з кадастровим номером :12:001:0003 ( АДРЕСА_1 ) та зобов`язано її повернути у комунальну власність Миколаївської територіальної громади (а.с.64-69 том 2).

26 жовтня 2017 року Заводським районним судом м.Миколаєва видано виконавчий лист № 487/10131/14-ц, на підставі якого 26 грудня 2017 року відкрито виконавче провадження №55139946 (а.с.89, 90 том 3).

18 травня 2018 року ОСОБА_2 направлено вимогу про надання доступу до земельної ділянки для передачі ділянки у власність територіальній громаді, боржницю попереджено про відповідальність по статті 76 Закону «Про виконавче провадження» у попередній редакції (аналогічна статті 63 Закону) (а.с.91 том 3).

Вчинення виконавчих дій відкладалось, виконавче провадження зупинялось.

25 січня 2021 року вчинення виконавчих дій поновлено (а.с.105 том 3).

25 січня 2021 року державним виконавцем запитана інформація щодо повернення у комунальну власність територіальної громади м. Миколаєва спірної земельної ділянки (а.с.106 том 3).

Згідно відповіді Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради земельна ділянка зареєстрована за Миколаївською міською радою 12 вересня 2018 року (а.с.109-111 том 3).

25 лютого 2021 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини 1 статті 39 Закону у зв`язку з виконанням рішення в повному обсязі (а.с.113 том 3).

Отже, спір щодо повного та дійсного виконання судового рішення виник на стадії його примусового виконання та регулюється нормами виконавчого законодавства, зокрема Законом.

Так, стаття 1 Закону наголошує, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень є сукупністю дій органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається, в тому числі, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців), які зобов`язані вживати передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частини 1 статтей 5 та 18 Закону).

Заходи примусового виконання рішень передбачає стаття 10 Закону. Цей перелік не є вичерпним та містить, поряд з іншим, вилучення в боржника і передачу стягувачу предметів (стаття 60 Закону), зазначених у рішенні та інші заходи примусового характеру, передбачені цим законом (стаття 10 Закону).

Заходи примусового виконання відповідають способам захисту цивільних прав за нормами цивільного законодавства (стаття 16 ЦК) та, насамперед, залежать від характеру спору, в тому числі майнового чи немайнового характеру позовних вимог.

Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі №907/9/17).

Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці, зокрема, вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі №910/13737/19).

У спорах про витребування й повернення майна, якщо за результатами вирішення спору шляхом задоволення позову відбувається зміна належності спірного майна (зміна власника), то ці вимоги мають вартісний, грошовий вираз і носять характер майнового спору.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду (КГС) від 21 грудня 2020 року у справі №905/98/20 та узгоджується з висновком об`єднаної палати КГС у складі Верховного Суду, викладеним в постанові від 2 грудня 2020 року у справі №905/105/20.

Порядок виконання судового рішення, яким передбачена передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні, містить стаття 60 Закону. Цей порядок полягає у вилученні цих предметів у боржника, передачі їх стягувачеві та складанні акту передачі.

Пунктами 22-24 розділу УІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2квітня 2012 № 512/5 також встановлено, що передача стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, здійснюється в установлений виконавцем строк за участю сторін виконавчого провадження. У разі наявності інформації про місцезнаходження предметів, зазначених у виконавчому документі, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження вказує час та місце примусового виконання рішення про передачу стягувачу присуджених предметів, а також попереджає стягувача про повернення йому виконавчого документа на підставі пунктом 4 частини 1 статті 37 Закону, якщо він не з`явиться на виконання без поважних причин. Виконавець в присутності понятих вилучає у боржника предмети, зазначені у виконавчому документі і передає їх стягувачу або його представнику, про що складає акт передачі. Акт складається у трьох примірниках. Один примірник акту залишається у виконавчому провадженні, інші - вручаються стягувачу та боржникові або їх представникам під підпис. В акті зазначаються реквізити виконавчого документа та номер виконавчого провадження, прізвища, імена та по батькові виконавця, сторін виконавчого провадження та інших осіб, які беруть участь у передачі майна, короткий опис майна. Акт підписуються виконавцем та сторонами виконавчого провадження, а також іншими особами, які беруть участь у передачі майна. У разі відмови сторін виконавчого провадження від підпису про це зазначається в акті. У разі відсутності боржника та якщо рішення може бути виконано без його участі, виконання рішення проводиться за участю стягувача або його представника та двох понятих.

Таким чином, у разі примусового виконання судового рішення щодо передачі стягувачу певного об`єкту державний виконавець складає акт передачі, що підписується всіма сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем (постанова Верховного Суду (КГС) від 22 березня 2018 року у справі справа № 910/30495/15)

Правилами статті 63 Закону передбачено засіб виконання судових рішень немайнового характеру (розділ УІІІ), за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. До рішень немайнового характеру, які підлягають примусовому виконанню за правилами цього розділу, відносяться рішення про відібрання дитини, встановлення побачення з дитиною, усунення перешкод у побаченні з дитиною (статті 64, 64-1 Закону); про поновлення на роботі (стаття 65 Закону); про виселення божника (стаття 66 Закону); про вселення стягувача (стаття 67 Закону); інші рішення, за якими боржника зобов`язано особисто вчинити певні дії на користь стягувача чи утриматися від здійснення таких дій.

Виходячи з немайнового характеру таких спорів, ця норма містять і відповідні повноваження виконавця, які полягають у перевірці виконання боржником обов`язків, покладених судом, та вжиття заходів щодо спонукання боржника до вчинення цих дій (накладення штрафів, повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення тощо).

При вирішенні питання про те, який порядок виконання (за статтею 60 чи за статтею 63 Закону) має застосовуватись державним виконавцем при виконанні судового рішення від 28 вересня 2017 року, апеляційний суд керується правовими позиціями Верховного Суду.

Так, у справі № 314/738/15-ц, провадження № 61-22576св18, Верховний Суд зазначав, що виконання судового рішення про витребування земельної ділянки повинно виконуватись державним виконавцем в порядку пункту 3 частини 1 статті 10 та статті 60 Закону , а тому повернення виконавчого листа на підставі пункту 7 частини 4 статті 4 вказаного Закону у даному випадку суперечить нормам права (постанова від 13 листопада 2019 року).

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року (справа № 201/12569/16, провадження № 61-2627св21) зазначено, що одночасне задоволення вимог про витребування майна та зобов`язання передати його власнику не може свідчити про те, що таке рішення підлягає виконанню як рішення немайнового характеру, оскільки виконання такого рішення передбачає вчинення виконавцем дій щодо вилучення такого майна у боржника та передачу його стягувачу, а не обмежується лише діями виконавця щодо перевірки виконання рішення боржником. Таким чином, рішення про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння підлягає примусовому виконанню у порядку, передбаченому статтею 60 Закону шляхом вилучення майна у боржника і передачі стягувачу предметів, зазначених у рішенні.

При цьому апеляційний суд не може погодитись з твердженням державного виконавця про те, що судові рішення «про витребування земельної ділянки» та «про зобов`язання повернути нерухоме майно» не є тотожними та мають виконуватись у різному порядку.

Різні формулювання резолютивних частин судового рішення у спорах щодо повернення незаконно переданих земельних ділянок їх належному власнику (а іноді і одночасне застосування) пов`язані, зокрема, з дійсним статусом земельної ділянки, конкретними обставинами, та відповідними правовими підставами поновлення порушеного права (статті 388 або 391 ЦК). Правовий аналіз цих підстав наведено у постановах Велика Палата Верховного Суду від 27 листопада 2019 року (справа №469/1176/16-ц) від 28 листопада 2018 року (справа № 504/2864/13-ц).

Проте виконання таких рішень, попри лінгвістичні відмінності, по суті полягає в одному - введення належного власника у дійсне володіння майном. Особливості виникнення прав на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження права власності) вимагають внесення запису про державну реєстрацію за власником права власності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, пункт 89), що є обов`язковим кроком на шляху виконання.

Але такі особливості об`єкту нерухомості (земельної ділянки), покладаючи на виконавця додаткові обов`язки (перевірка внесення відомостей до державного реєстру), не звільняють його від виконання інших вимог статті 60 Закону, в тому числі і щодо складання акту передачі, яким засвідчується момент фактичного переходу всіх прав та обов`язків власника.

Отже, застосовуючи правові позиції Верховного Суду до цього спору, апеляційний суд дійшов висновку, що при виконанні рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 28 вересня 2017 року державний виконавець мав додержуватись вимог статті 60 Закону та пунктів 22-24 розділу УІІІ Інструкції.

Оскільки державним виконавцем не вчинено всіх дій, передбачених цією нормою, то закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення в повному обсязі (пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону) є передчасним.

Відповідно до частини 2 статті 451 ЦПК у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, усунути порушення (поновити порушене право).

На підставі викладеного, в межах заявлених вимог апеляційний суд вважає, що постанова державного виконавця від 25 лютого 2021 року щодо закінчення виконавчого провадження №55139946 має бути визнана неправомірною з покладенням на державного виконавця обов`язку усунути вказані порушення та провести виконавчі дії у відповідності з Законом.

Скасування постанов державного виконавця виходить за межі повноважень суду (стаття 451 ЦПК) та відноситься до дискреційних повноважень органів виконання.

Оскільки цей спір пов`язаний з правомірністю застосування виконавцем того чи іншого порядку виконання судового рішення, судом не встановлено фактів бездіяльності державного виконавця, які виходять за межі оцінки підстав для закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, скарга прокурора на рішення та бездіяльність державного виконавця підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на майновий характер вимог, положення виконавчого законодавства щодо відповідності засобів примусового виконання та правові позиції Верховного Суду у подібних правовідносинах, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням за наслідками розгляду скарги нового судового рішення.

Згідно зі статтею 141 ЦПК пропорційно задоволеним вимогам відшкодуванню заявнику підлягає половина судових витрат судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги (2270 грн.).

Керуючись статтями 374, 376,382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Скаргу Миколаївської обласної прокуратури на дії та бездіяльність державного виконавця задовольнити частково.

Визнати постанову заступника начальника Заводського відділу державної виконавчої служби в місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса) від 25 лютого 2021 року про закінчення виконавчого провадження №55139946 неправомірною та зобов`язати усунути порушення і провести виконавчі дії у відповідності з Законом «Про виконавче провадження».

Стягнути з Заводського відділу державної виконавчої служби в місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса) () на користь Миколаївської обласної прокуратури (, р.р.UA0000340) 1 135 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

-----------------------

повна постанова складена 23 грудня 2021 року