Справа № 703/270/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Биченка І.Я.,

за участю

секретаря судового засідання Харченко М.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

у с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних втрат, процентів за користування позикою та трьох процентів річних.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29 грудня 2018 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у позивача кошти в сумі 250000 грн. та зобов`язався їх повернути до 15 лютого 2019 року. Факт отримання коштів підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 29 грудня 2018 року.

Оскільки ОСОБА_2 у визначений строк кошти не повернув, позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 250000 грн., проценти за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ в сумі 54647 грн. 16 коп., інфляційні втрати в сумі 19500 грн. та 3% річних в сумі 14383 грн. 56 коп. Просив також стягнути з ОСОБА_2 понесені ним судові витрати.

21 квітня 2021 року ОСОБА_2 направив до суду відзив на позовну заяву в якому вказав, що дійсно 29 грудня 2019 року він підписав заяву, справжність підпису в якій посвідчена нотаріусом. Однак вказану заяву він підписав під психологічним тиском з боку позивача, ніяких коштів від ОСОБА_1 не отримував. З приводу вказаного він неодноразово звертався до органів поліції. В зв`язку з тим, що у визначений у заві строк він кошти не повертав ОСОБА_1 почав погрожувати його рідним, відтак з метою уникнення конфлікту та негативних наслідків він почав сплачувати кошти на карткові рахунки, які йому вказував позивач. Всього ним було перераховано 549994 грн. 00 коп., що значно більше ніж сума, вказана в заяві. Вважає, що зобов`язання ним виконане в повному обсязі та належним чином. Щодо стягнення відсотків на рівні облікової ставки НБУ вказав, що такі нараховувалися позивачем після визначеного строку повернення позики, тому вимога про стягнення з нього відсотків на рівні облікової ставки НБУ не ґрунтується на вимогах закону.

На підтвердження перерахування коштів позивачу надав копії квитанцій з АТ «Універсал Банк».

У наданій суду відповіді на відзив позивач вказав, що жодного тиску на відповідача під час отримання коштів він не чинив. Відповідач проявив ініціативу засвідчити вказаний договір нотаріально з метою уникнення сумнівів щодо повернення боргу. Вказаний договір був посвідчений в присутності нотаріуса, що виключає здійснення будь-якого тиску на сторону. Щодо перерахування коштів відповідачем на рахунки, які нібито він вказував, зазначив, що вказані відповідачем кошти були перераховані в рахунок погашення боргу за попередніми позиками. У період з 26 червня 2019 року по 06 грудня 2019 року коштів від відповідача в якості повернення зазначеної в позові позики він не отримував і домовленості про перерахунок цього боргу карткові рахунки між ним та відповідачем не було.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення позивача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 29 грудня 2018 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов договору позики грошових коштів в сумі 250000 грн.

У той же день, на виконання досягнутої домовленості, позивач передав відповідачу в якості позики 250000 грн., які останній зобов`язався повернути у повному обсязі не пізніше 15 лютого 2019 року.

На підтвердження отримання у позику зазначеної суми грошових коштів відповідач склав та підписав письмову заяву від 29 грудня 2018 року, а справжність підпису ОСОБА_2 у цьому документі посвідчив приватний нотаріус Смілянського районного нотаріального округу Черкаської області Новіков І.М. У цій заяві також визначений строк повернення позики - не пізніше 15 лютого 2019 року, а також зафіксоване зобов`язання відшкодувати моральні позикодавцю моральні збитки в розмірі десяти відсотків від суми позики за кожен місяць затримки повернення боргу.

Таким чином, судом встановлено, що 29 грудня 2018 року між сторонами був укладений договір позики грошових коштів у сумі 250000 грн. зі строком виконання позичальником зобов`язання щодо повернення позики - не пізніше 15 лютого 2019 року.

29 грудня 2018 року зазначений договір виконаний з боку позивача у повному обсязі шляхом передачі відповідачу грошових коштів в сумі 250000 грн.

Станом на дату розгляду справи ОСОБА_2 своїх зобов`язань щодо повернення позики не виконав.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 повідомив, що він особисто познайомив ОСОБА_1 із ОСОБА_2 та був свідком того, як ОСОБА_2 неодноразово отримував у ОСОБА_1 в борг грошові кошти.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 вказав, що він особисто був присутній під час того, як ОСОБА_2 29 грудня 2018 року отримував у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 250000 грн. ОСОБА_2 самостійно перераховував вказані кошти у його присутності, в подальшому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 засвідчили договір позики нотаріально.

Згідно зі ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 202 ЦК України вказує, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначені вимоги до форми договору позики, а саме: договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК Укрраїни, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року (справа №6-63цс13) щодо застосування норм права, яка згідно з чинним цивільним процесуальним законодавством має ураховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Верховний Суд України дійшов аналогічних висновків за результатами перегляду справ №6-50цс16, №6-1967цс15.

За правилом ч.2, 3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Правовий аналіз ст.545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригінала боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий борговий документ.

Відповідно до правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 707/2606/16-ц (провадження № 61-28762св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц (провадження № 61-33891св18), від 27 червня 2018 року у справі № 712/14562/17-ц (провадження № 61-26174св18), статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

В даному конкретному випадку заява від 29 грудня 2018 року про отримання коштів є борговим документом, складеним відповідачем на підтвердження прийняття зобов`язання за договором позики. Оригінал вказаної заяви наявний у позивача, оглянутий судом в судовому засіданні, його копія, яка додана до позовної заяви, відповідає оригіналу. Це свідчить про існування правовідносин за договором позики між сторонами у справі та про невиконання відповідачем свого зобов`язання щодо повернення позики у визначений строк.

Дана заява містить умови отримання відповідачем в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, дати отримання коштів та особистим підписом позичальника.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги про стягнення з відповідача боргу за договором позики в сумі 250000 грн. є обґрунтованими, такими, що підтверджуються відповідними доказами, відтак підлягають до задоволення в повному обсязі.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача, що він перераховував отримані кошти на картковий рахунок позивача, оскільки доказів, на підтвердження перерахування коштів саме за договором позики від 29 грудня 2018 року суду не надано.

Надані роздруківки квитанцій не містять найменування отримувача коштів та чіткого призначення платежу.

Інших доказів, зокрема виписки по рахунку позивача, яка б містила відомості про руху коштів та їх перерахування, відповідач суду не надав.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 посилався на те, що підписував розписку під психологічним тиском та ніяких коштів за договором не отримував.

Разом з тим, доказів на підтвердження звернення до правоохоронних органів з приводу примушування його до підписання боргової розписки та проведення у зв`язку з цим досудового розслідування суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з положеннями статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, оскільки позика є грошовим зобов`язанням, то у зв`язку з невиконанням позичальником умов договору позики про своєчасне повернення позики настають наслідки, передбачені ч. 1 ст. 1050 та ст. 625 ЦК України.

Додані до позову розрахунки інфляційних втрат та трьох процентів річних перевірені судом, неправильності цих розрахунків не встановлено.

Враховуючи, що відповідачем не висловлена позиція з приводу неправильності нарахування інфляційних витрат та трьох процентів річних, зважаючи на невиконання позичальником умов договору позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 54647 грн. 16 коп. процентів за користування коштами на рівні обліком ставки НБУ суд зазначає наступне.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 право кредитодавця нараховувати проценти за кредитом позики згідно з ст. 1048 ЦК України припиняється після спливу визначеного договором строку повернення позики чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України, застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

Згідно з договором позики відповідач зобов`язаний був повернути позику до 15 лютого 2019 року.

Враховуючи, що нарахування відсотків позивачем проводилося з 16.02.2019 по 15.01.2020, тобто після спливу визначеного договором строку повернення позики, а тому позов в частині стягнення з відповідача за вказаний період процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ в сумі 54647,16грн. до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані, зокрема, з витратами на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом справи.

На підтвердження здійснення витрат пов`язаних з розглядом справи позивачем надано попередній розрахунок з описом наданих адвокатом послуг, квитанцію про сплату 800 грн. витрат на правничу допомогу. На підтвердження сплати судового збору позивачем подано квитанцію на суму 3385 грн. 30 коп.

Вказані витрати, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення , 670 грн. 86 коп. витрат на правничу допомогу та 2838 грн. 84 коп. витрат на сплату судового збору.

На підставі наведеного, керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 141, 263, 265, 268, 280-282 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 250000 грн. боргу за договором позики, 19500 грн. інфляційних втрат, 14383 грн. 56 коп. як три проценти річних, 670 грн. 86 коп. витрат на правничу допомогу та 2838 грн. 84 коп. судового збору.

У решті позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 16 червня 2021 року.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач - ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя І.Я. Биченко