ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/819/873/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Приходько Л. А. (суддя-доповідач)

суддів: Базіль Л. В.,

Бездрабко В. О.,

секретар Дундич А.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в особі Херсонської філії,

відповідач - Державного підприємства «Національні інформаційні системи»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргоюадвоката Ошурко Миколи Миколайовича, подану від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 жовтня 2020 року у складі головуючого судді Єпішина Ю.М.,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позову до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в особі Херсонської філії, Державного підприємства «Національні інформаційні системи» про визнання частково недійсним застереження та скасування державної реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог заявник послалася на те, що 16 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступник якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №НЕН2GA. З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку Банку передано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 25 червня 2003 року. Вказане нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, придбано нею та ОСОБА_2 під час шлюбу.

При укладенні договору іпотеки вона надала письмову згоду на укладення договору іпотеки. Однак підписуючи вказану заяву згоди на включення до договору іпотеки застереження про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до останнього права власності на предмет іпотеки вона не надавала. Посилаючись на відсутність її окремої згоди, як дружини іпотекодавця, на включення до договору іпотеки іпотечного застереження про задоволення вимог іпотекодаржателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» (п. 27 Договору) вважає вказане застереження недійсним.

06 грудня 2016 року державним реєстратором Херсонської філії державного підприємства «Державний інститут удових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Рилєєвим О.О. здійснено державну реєстрацію права приватної власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на квартиру АДРЕСА_1 . На думку позивача державний реєстратор, здійснюючи державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, не пересвідчився у тому, що заявлені права та подані документи відповідають вимогам законодавства і не порушують права інших осіб.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд:

- визнати недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодаржателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» - пункт 27 договору іпотеки квартири від 16 вересня 2008 р., укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н. В. за реєстровим № 5326, в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки;

- скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №17850581 від 06 грудня 2016 р. (16:19:32), внесений державним реєстратором Херсонської філії державного підприємства «Державний інститут удових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Рилєєвим Олександром Олександровичем, яким здійснено державну реєстрацію права приватної власності ПАТ КБ «ПриватБанк» () на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03 жовтня 2019 року замінено первинного відповідача ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» в особі державного реєстратора Херсонської філії Рилєєва Олександра Олександровича на належного відповідача ДП «Національні інформаційні системи».

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 01 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Херсонської філії, Державного підприємства «Національні інформаційні системи» про визнання частково недійсним застереження та скасування державної реєстрації - відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що нотаріально посвідчена згода співвласника нерухомого майна необхідна лише при вчиненні договору іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя щодо розпорядження цим майном. Окрема згода на включення у договір іпотеки застереження про задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку від співвласника майна не потрібна та законом не передбачена. Вимоги про скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності є похідними від вимог про визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, що встановлене пунктом 27 Договору іпотеки, який на час розгляду справи є чинним, а тому підстави для задоволення заявлених позовних вимог відсутні.

В апеляційній скарзі Ошурко М.М. , діючи в інтересах ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ КБ «Приватбанк» Логвиновська А.А., заперечуючи проти апеляційної скарги поданої представником ОСОБА_1 - адвокатом Ошурко М.М., посилаючись на невідповідність доводів апеляційних скарг чинному законодавству та встановленим обставинам справи просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник ДП «Національні інформаційні системи» Петренко В.О., посилаючись на те, що ДП «Національні інформаційні системи», будучи технічним адміністратором Державних реєстрів, створення та забезпечення функціонування яких належить компетенції Міністерства юстиції України, жодним чином не порушувало прав та законних інтересів позивача, просила, в частині вимог заявлених до ДП «Національні інформаційні системи», апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явились.

ОСОБА_1 , її представник адвокат Ошурко М.М., та ОСОБА_2 причини своєї неявки в судове засідання не повідомили.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» Логвиновська А.А. направила на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на зайнятість у іншому судовому засіданні, однак будь-яких доказів на підтвердження наявності поважних причин, до клопотання не додано, а тому підстави для визнання поважною зазначену у клопотанні причину відсутні.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частинами 1, 2, 4 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 05 квітня 1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб (а.с.8).

16 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступник якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №НЕН2GA, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 27 489.28 доларів США зі сплатою 1.25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, із терміном повернення кредиту до 16 вересня 2013 року.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вказаним кредитним договором, 16 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступник якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В. за №5326, за яким ОСОБА_2 передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 25 червня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною І.М. за № 3635.

У пункті 27 вказаного договору іпотеки міститься іпотечне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку», згідно якого звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що Іпотекодержатель зобов`язаний повідомити Іпотекодавця; або продажу Предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені Іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

09 серпня 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» направило ОСОБА_2 повідомлення-вимогу за №Е.НЕ.0.0.0.0/2-871 про усунення порушення за зобов`язанням за кредитним договором від 16 вересня 2008 року №НЕН2GA, з вимогою у тридцятиденний строк здійснити погашення заборгованості за кредитом та роз`яснило, що у разі невиконання вимог у встановлений строк Банк здійснить звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, до якого прирівнюється відповідне застереження, викладене у договорі іпотеки у пункті 27 ч.1. (а.с.39).

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 повідомлення-вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» звернуло стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом переходу права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 грудня 2016 року № 74989073, згідно якої 06 грудня 2016 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.16-17).

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Згідно зі статтею 37 Закону України «Про іпотеку» передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Право іншої особи з вищим пріоритетом щодо строкового користування нерухомим майном, набутим у власність іпотекодержателем, зберігає чинність відповідно до умов договору, яким обумовлено таке користування. Права та вимоги третіх осіб на предмет іпотеки, набутий у власність іпотекодержателем, які мають нижчий пріоритет, ніж вимога іпотекодержателя, втрачають чинність.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 надала згоду на укладення договору іпотеки квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі.

При цьому згода ОСОБА_1 не містить будь-яких обмежень щодо включення до договору іпотеки іпотечного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема шляхом набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем.

Сторони іпотечного договору Банк та ОСОБА_2 , узгодили всі істотні умови договору, у тому числі узгодили питання щодо позасудового врегулювання спору, у тому числі і шляхом передачі права власності на предмет іпотеки іпотекодержателю, тому підстав для визнання недійсним іпотечного договору в частині, що стосується іпотечного застереження, умови якого викладені у пункті 27 договору іпотеки, за наявності окремої заяви одного із подружжя - ОСОБА_1 про надання згоди на передачу квартири, яка розташована у АДРЕСА_2 в іпотеку, немає.

Зважаючи на те, що сторони іпотечного договору між собою, відповідно до його умов, серед іншого, узгодили іпотечне застереження та випадки порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, а також наявність нотаріально посвідченої згоди другого з подружжя на передачу майна в іпотеку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки закон не вимагає окремої згоди другого з подружжя на включення до умов договору іпотеки підстав для досудового врегулювання спору.

Оскільки, як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , позовні вимоги про скасування у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права приватної власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на предмет іпотеки, обґрунтовувала лише недійсністю іпотечного застереження, суд першої інстанції, встановивши, що Банком був дотриманий порядок державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (пункт 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127), а вказані вимоги є похідними від вимоги про визнання іпотечного застереження недійсним, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення цих вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є неприйнятними, оскільки, як вбачається зі змісту позовної заяви та матеріалів справи такі підстави не були предметом розгляду суду першої інстанції. Будь-які докази на встановлення обставин, що унеможливлюють примусове стягнення на предмет іпотеки, відповідно до вказаного Закону, учасниками справи суду першої інстанції не надавалися.

Відповідно до частини 6 статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином, з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення судом рішення у даній справі, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому доводи апеляційної скарги про необхідність застосування такого способу судового захисту, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати ефективне відновлення її порушеного права апеляційним судом відхиляються.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19 та від 25 листопада 2020 року у справі № 761/15741/17.

При цьому слід зазначити, що пунктом 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до 16 січня 2020 року.

Позовні вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності не відповідають ефективним способам захисту прав та інтересів позивача, оскільки судове рішення про задоволення таких вимог не є підставою, відповідно до вимог статті 26 Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону .

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, на які посилався заявник в обґрунтування своїх вимог, не допустив порушення норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Ошурко Миколи Миколайовича, подану від імені та в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 23 червня 2021 року.

Головуючий Л. А. Приходько

Судді: Л. В. Базіль

В. О. Бездрабко