Справа № 465/3662/18 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/730/21 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року м.Львів

Справа №465/3662/18

Провадження № 22ц/811/730/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю : ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Франківського районного суду м.Львова, ухвалене у м. Львові 14 грудня 2020 року у складі судді Кузя В.Я., у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Кредобанк» про захист прав споживача та відшкодування збитків, -

встановив:

18 червня 2018 року ОСОБА_2 звернулася з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 28 листопада 2017 року вона (позивач) звернулась до відділення ПАТ «Кредобанк» для отримання послуг по сплаті консульських послуг. Нею ці послуги були сплачені відповідно до квитанції. Зазначає, що 29 листопада 2017 року виявилось, що відповідач неправильно нарахував суму для слати. Тому вона подала заяву про повернення їй неправильно перерахованих коштів. Вказує, що 16 січня 2018 року їй надійшло SMS-повідомлення, що кошти повернулись і вона може їх отримати. Зазначає, що їй відмовлено у поверненні коштів у відділенні банку за адресою: АДРЕСА_1 за пред`явленням посвідки на постійне проживання в Україні. Причиною відмови вказано, що посвідка на постійне проживання на території України не є документом ідентифікації особи. Стверджує, що з 17 січня 2018 року нею (позивачем) велась електронна переписка з банком про повернення коштів. Відповідачем надано відповіді про те, що банк не має законних підстав для здійснення перерахунку коштів їй (позивачу) на підставі посвідки на постійне проживання на території України. Стверджує, що 23 травня 2018 року їй надійшла відповідь щодо звернення у відділення банку з чинним паспортом для виїзду за кордон. Вказує, що кошти їй не повернуто. Просить зобов`язати ПАТ «Кредобанк» повернути їй кошти у розмірі 940 грн. за пред`явленням посвідки на постійне місце проживання, стягнути з банку на її користь пеню за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 4 230 грн., моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Кредобанк» на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 940 грн. за пред`явленням посвідки на постійне місце проживання НОМЕР_1 ; пеню за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 4 230 грн., моральну шкоду в розмірі 1 000 грн. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржує ПАТ «Кредобанк». Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.Вказує, що відповідно до Програми ідентифікації, верифікації та вивчення клієнтів ПАТ «Кредобанк», затвердженої рішенням правління ПАТ «Кредобанк» №17/2017 від 30 серпня 2017 року, під час ідентифікації та верифікації фізичної особи, документом, що посвідчує її особу є: для резидентів: іноземних громадян, які постійно проживають на території України - паспортний документ іноземця для виїзду за кордон та посвідка на постійне проживання.

9 квітня 2021 року позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому вона посилається на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст. 1 цього Закону, виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги, а споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Договором є усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами.

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, у відповідності до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, є договори та інші правочини.

Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті.

Статтею 55 цього Закону визначено, що банк зобов`язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку.

Відповідно до Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо; верифікація - порівняння даних (параметрів), у тому числі біометричних, для встановлення тотожності особи документам або інформації з Реєстру для підтвердження їх ідентичності.

Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування.

Зокрема, документом, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру відповідно до їх функціонального призначення, є посвідка на постійне проживання.

Відповідно до ч.1 ст.31 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», яка кореспондується із п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року №174 (чинної на день здійснення перерахування коштів), предметом регулювання цієї інструкції є зокрема, приймання через касу банку готівки національної та іноземної валюти від клієнтів для зарахування на власні рахунки інших юридичних і фізичних осіб або на відповідний рахунок банку (філії, відділення).

Згідно із п. 9 цієї інструкції банк під час здійснення касових операцій має забезпечувати ідентифікацію і верифікацію клієнтів (представників клієнтів) відповідно до вимог законодавства України.

Банк (філія, відділення) зобов`язаний (зобов`язана/зобов`язане) за зверненням клієнта врегулювати відповідно до законодавства України спірні питання, які виникають та/або пов`язані з касовими операціями, у тому числі здійсненими через платіжні пристрої, а також пов`язані із застосуванням електронного документообігу та використанням ЕП.

Згідно із ч.1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Установлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 ЦКУкраїни.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Встановлено, що позивач перерахувала кошти в розмірі 940 грн. Банком отримувача є відділення ПАТ «Кредобанк», що знаходиться за адресою: пр. Д. Яворницького 34Б, м. Дніпро. Це стверджується квитанціями № 69422618 та № 69422626 від 28 листопада 2017 року. Відтак, між сторонами виникли правовідносини у сфері банківського обслуговування, зокрема - перерахунку сплачених коштів на рахунок банку.

Позивач порушила перед банком питання про повернення перерахованих нею коштів і для ідентифікації її особи пред`явила посвідку № НОМЕР_2 на постійне проживання за адресою: АДРЕСА_2 , видану їй ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона отримала відмову у поверненні коштів, оскільки не був пред`явлений паспорт.

19 січня 2018 року позивач звернулась до відповідача щодо незаконних дій банку, які полягають у відмові видачі коштів.

З відповіді банку №1919 від 22 січня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 рекомендовано звернутись у відділення банку з чинним паспортом для виїзду за кордон.

Згідно відповіді ПАТ «Кредобанк» від 28 березня 2018 року звернення позивача отримало статус «повторне», оскільки вирішене по суті та не підлягає повторному розгляду та вирішенню.

19 квітня 2018 року головою правління ПАТ «Кредобанк» надано відповідь №63/Л-253/1, якою позивачу рекомендовано з метою проведення ідентифікації та верифікації звернутись у відділення банку з чинним паспортом для виїзду за кордон.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку із безпідставною відмовою банку у поверненні позивачу коштів, вона перебувала у пригніченому стані, втратила спокій, вимушена витрачати свій час на те, щоб поновити порушені права та затрачати додаткові зусилля. У зв`язку із відмовою відповідача добровільно виплатити їй кошти, ОСОБА_2 змушена тривалий час захищати свої законні права в суді.

Докази на спростування позовних вимог не надані.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позову.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк» залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено і підписано 22 червня 2021 року.

Головуючий

Судді