ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8751/21 Справа № 185/6121/20 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Соломці М.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Виконавчого комітету Павлоградської міської ради на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2021 року по справі за позовом Виконавчого комітету Павлоградської міської ради до ОСОБА_1 про визнання незаконним користування житловим приміщенням та виселення з самоправно зайнятого житлового приміщення,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2020 року виконавчий комітет Павлоградської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання незаконним користування житловим приміщенням та виселення з самоправно зайнятого житлового приміщення. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідач самоправно зайняла квартиру АДРЕСА_1 . Вказана квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Павлоград. Оплату за користування комунальними послугами відповідач не здійснює. Тому, позивач просив визнати ОСОБА_1 такою, що незаконно користується житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_1 з самоправно зайнятого жилого приміщення.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2021 року у задоволенні позову виконавчого комітету Павлоградської міської ради до ОСОБА_1 про визнання незаконним користування житловим приміщенням та виселення з самоправно зайнятого житлового приміщення відмовлено.

В апеляційній скарзі виконавчий комітет Павлоградської міської ради, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову про визнання незаконним користування житловим приміщенням та виселення з самоправно зайнятого житлового приміщення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що згідно довідки відділу реєстрації та обліку громадян Виконавчого комітету Павлоградської міської ради №176/ж від 22.07.2020 квартира АДРЕСА_1 не приватизована та перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Павлограда (а.с. 8).

Зазначена квартира була надана ОСОБА_2 (прізвище згідно даних позовної заяви та даних поквартирної картки), ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знятий з реєстрації 21.01.2003р. Також, в даній квартирі були зареєстровані: дружина ОСОБА_3 , донька ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 , які зняті з реєстрації; інші особи у квартирі зареєстровані не були, що підтверджується копією поквартирної картки (а.с. 9).

Павлоградським відділом поліції ГУНП в Дніпропетровській області, на запит виконавчого комітету Павлоградської міської ради, 21.08.2020 в ході перевірки було встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2 , проживає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Факт проживання вказаної громадянки підтверджують мешканці будинку АДРЕСА_3 (а.с. 11).

Відповідно до акту про встановлення факту проживання від 08.11.2020 року, який складений Головою правління ОСББ «Садовніченко-17» в присутності сусідів-свідків, в квартирі АДРЕСА_1 починаючи з 1990 року проживає ОСОБА_1 (а.с. 32).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями наявними у Відділі реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області реєстраційних обліків, станом на 16.09.2020 року відомості про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутні (а.с. 22).

Відповідно до рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.03.2011 року встановлено батьківство ОСОБА_5 над дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , матір`ю яких є ОСОБА_1 (а.с.31).

У вищезазначеному рішенні суду також встановлено, що ОСОБА_1 , яка є матірю ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 (прізвище згідно рішення суду) за адресою: АДРЕСА_2 .

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої статті 16 ЦК України).

Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ст.65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч.1,2 статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Згідно ч.3 ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно з частиною першою та другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Заявляючи позов з підстав ст.ст. 109, 116 ЖК УРСР про виселення відповідачки із вказаної квартири, позивач не конкретизував позовну вимогу; не зазначив чи вимагає виселення відповідачки без надання іншого житлового приміщення, чи з наданням такого приміщення. Відповідно до матеріалів справи, позов не уточнювався та не доповнювався.

Позовна вимога в частині визнання відповідачки такою, що незаконно користується житловим приміщенням - не є ефективним способом захисту, оскільки не призводить до поновлення порушеного права позивача. Факт незаконного користування житловим приміщенням є обставиною, якою позивач обгрунтовує свій позов та яка підлягає доказуванню під час розгляду даної справи по суті.

Крім того, посилаючись у позовній заяві на незаконність користування відповідачкою квартирою АДРЕСА_1 , позивач стверджує, що ОСОБА_1 постійно проживає у вказаній квартирі з 1990 року по час подання позову. Обгрунтування щодо неукладення з відповідачкою договору найму житла, яке перебуває у комунальній власності, позивачем не наведено; правові підстави проживання відповідачки у спірній квартирі понад 30 років позивачем не зазначені.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, колегія дійшла висновку про необгрунтованість і недоведеність заявлених позовних вимог та обрання позивачем неналежного і неефективного способу захисту; в задоволенні позову повинно бути відмовлено саме із зазначених підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд на зазначене вище уваги не звернув, тому оскаржуване рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову; в іншій частині рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2021 року підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З у рахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції зміні.

Колегія звертає увагу, що позивач, за наявності підстав, на захист своїх прав та законних інтересів не позбавлений можливості звернутись до суду з іншим позовом, за іншого обгрунтування.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Павлоградської міської ради задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2021 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова