Постанова

Іменем України

16 червня 2021 року

м. Київ

справа № 704/869/19-ц

провадження № 61-3887св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - селянське (фермерське) господарство «Відродження»,

третя особа - відділ у Тальнівському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу селянського (фермерського) господарства «Відроження» на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 27 листопада 2020 року у складі судді Фролова О. Л. та постанову Черкаського апеляційного суду від 11 лютого 2021 рокуу складі колегії суддів: Василенко Л. І., Єльцова В. О., Бородійчука В. Г.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до селянського (фермерського) господарства «Відродження» (далі - СФГ «Відродження»), третя особа - відділ у Тальнівському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості з орендної плати.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з Державним актом на право приватної власності на землю, виданим 26 травня 2003 року, він є власником земельної ділянки площею 2,15 га, що розташована на території Глибочківської сільської ради Тальнівського району Черкаської області.

10 жовтня 2006 року між ним та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки строком на п`ять років, а 22 грудня 2011 року повторно укладено договір оренди землі з СФГ «Відродження» строком на десять років.

Відповідач 23 липня 2012 року зареєстрував указаний договір у Тальнівському районному відділі Черкаської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру».

23 липня 2012 року він передав відповідачу земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за актом прийому-передачі.

У 2012 році відповідач виплатив йому орендну плату за користування земельною ділянкою в розмірі 2 478,82 грн, у 2013 році - 3 029,67 грн.

Зазначав, що у зв`язку з тяжкими матеріальними обставинами, у серпні 2013 року він звернувся до відповідача з проханням сплатити йому в рахунок орендної плати 35 000,00 грн, а СФГ «Відродження» буде в період дії договору оренди землі отримувати нараховану йому орендну плату по довіреності в загальному розмірі, що становить розмір отриманої ним орендної плати 35 000,00 грн. Відповідач погодився з такою умовою, але виплатив лише 30 000,00 грн, про що він написав відповідну розписку. При цьому відповідачем було зазначено, що річний розмір орендної плати становить 3 030,00 грн, тому повідомив, що до закінчення дії договору оренди землі він не буде отримувати орендну плату за свою земельну ділянку.

02 квітня 2014 року він видав довіреність на ім`я голови СФГ «Відродження» ОСОБА_3 для отримання орендної плати.

Згідно з нарахованою та виплаченою йому орендної плати відповідач у 2014 році нарахував 3 564,32 грн, а виплатив 3 029,67 грн, у 2015 році нарахував 7 185,63 грн, а виплатив 6 000,00 грн, у 2016 році нарахував 9 937,88 грн, а виплатив 8 000,00 грн, у 2017 році нарахував 10 310,55 грн, а виплатив 8 300,00 грн, у 2018 році нарахував 12 049,68 грн, а виплатив 9 700,00 грн, всього було нараховано 43 048,06 грн.

З указаної суми відповідач сплатив податок у розмірі 8 018,49 грн.

Таким чином, СФГ «Відродження» мало сплатити йому орендну плату за період 2014-2018 роки 35 029,57 грн, а сплатило 30 000,00 грн, залишок невиплаченої орендної плати за 2018 рік становить 5 029,67 грн.

Крім того, відповідачем було нараховано благодійну допомогу за 2016 рік - 1 930,00 грн, у 2017 рік - 2 200,00 грн, у 2018 - 2 300,00 грн, а всього 6 430,00 грн, яка не увійшла в суму погашення наперед виплаченої орендної плати в розмірі 30 000,00 грн. Також відповідачем не сплачено орендну плату за 2019 рік у розмірі 9 700,00 грн.

Отже, у період дії договору відповідач збільшив розмір орендної плати, виплачував благодійну допомогу, як орендодавцю, та отримував їх за нього.

04 червня 2019 року він звертався до СФГ «Відродження» з письмовою заявою, в якій просив виплатити заборгованість з орендної плати, проте заява залишена без будь-якого реагування.

Відповідач на власний розсуд нараховував та виплачував орендну плату за договором, яку не індексував, що істотно вплинуло на його права, як власника земельної ділянки.

ОСОБА_1 зазначав, що у договорі оренди землі від 22 грудня 2011 року відсутні істотні умови договору, а саме: відсутній кадастровий номер земельної ділячнки та розмір орендної плати із зазначенням форми платежу.

Ураховуючи викладене, збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд: визнати договір оренди земельної ділянки, укладений 22 грудня 2011 року між ним та СФГ «Відродження», недійсним з моменту його укладення; стягнути з СФГ «Відродження» на його користь заборгованість з орендної плати за 2018-2019 роки з допомогою за 2016-2018 роки в розмірі 21 159,67 грн; стягнути з СФГ «Відродження» на його користь понесені судові витрати в розмірі 1 536,80 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

РішеннямТальнівського районного суду Черкаської області від 27 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 22 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та СФГ «Відродження»

у с. Глибочок Тальнівського району Черкаської області, який зареєстровано у Тальнівському районному відділі Черкаської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру»

23 липня 2012 року за № 04695, з моменту його укладення.

Стягнуто з СФГ «Відродження» на користь ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати за договором оренди земельної ділянки від 22 грудня 2011 року в розмірі 14 729,67 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір оренди землі від 22 грудня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 та СФГ «Відродження», не містить ряд істотних умов, визначених статтею 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення договору оренди землі), тому наявні підстави для визнання договору оренди землі недійсним.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача орендної плати за 2018-2019 роки за договором оренди землі від 22 грудня 2011 року та допомоги за 2016-2018 роки суд дійшов висновку, що благодійна допомога в розмірі 6 430,00 грн, не є орендною платою в розумінні частини шостої статті 21 Закону України «Про оренду землі», тому не підлягає стягненню в разі визнання договору оренди землі недійсним. При цьому суд стягнув нараховану, але невиплачену орендну плату, у розмірі 14 729,67 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Черкаського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року апеляційну скаргу представника СФГ «Відродження» - адвоката Грушевського М. М. - залишено без задоволення.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 27 листопада 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірний договір не містить додатків, які є невід`ємною частиною договору оренди землі відповідно до закону, а саме: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Крім того, відсутність такої істотної умови, як розмір орендної плати унеможливлює виконання спірного договору оренди.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний договір оренди землі не містить всіх істотних умов, тому є підстави для визнання його недійсним з моменту укладення.

Установивши, що ОСОБА_1 протягом 2014-2018 років нараховувалась, але фактично була сплачена орендна плата не в повному обсязі, а в 2019 році нарахована, але не сплачена орендна плата, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з СФГ «Відродження» на корсить ОСОБА_1 14 729,67 грн заборгованості з орендної плати за спірний період.

При цьому, заперечуючи проти стягнення заборгованості з орендної плати, відповідачем не заперечувався її розрахунок та не було надано власних розрахунків.

Благодійна допомога не є орендною платою в розумінні Закону України «Про оренду землі», тому районний суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2021 року СФГ «Відродження» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржені судові рішення й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає те, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України та Верховного Суду.

Крім того, судами належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу № 704/869/19-ц з Тальнівського районного суду Черкаської області.

Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.

У квітні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 травня 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до СФГ «Відродження», третя особа - відділ у Тальнівському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості з орендної плати призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга СФГ «Відродження» мотивована тим, що судами не встановлено, у чому конкретно полягає неправомірність дій відповідача, яким чином ці дії порушили права ОСОБА_1 при укладенні договору оренди землі та яким нормам цивільного законодавства не відповідає оспорюваний договір оренди землі.

Апеляційний суд, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про визнання недійсним договору оренди землі від 22 грудня 2011 року, посилається на невідповідність цього договору положенням частин першої, другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», а саме на відсутність у договорі оренди землі такої його істотної умови, як орендна плата, а також таких обов`язкових додатків до договору, як план схема земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки, яка передається в оренду, акт визначення меж земельної ділянки, що є підставою для відмови у державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

При цьому апеляційним судом не враховано, що договір оренди землі від 22 грудня 2011 року, визнаний судом першої інстанції недійсним з моменту його укладення, в установленому законом порядку пройшов державну реєстрацію.

Судами не досліджено докази, що знаходяться в реєстраційній справі та підтверджують зазначення істотних умов, на відсутність яких посилається апеляційний суд в оскаржуваному рішенні, зокрема, об`єкт оренди із зазначення кадастрового номеру земельної ділянки, місця розташування, розміру, вартості; план схема земельної ділянки, яка передається в оренду.

При укладенні оскаржуваного договору оренди землі сторонами узгоджені усі його істотні умови, в тому числі, зазначені у статті 15 Закону України «Про оренду землі», договір підписано сторонами і ця обставина ніким не ставиться під сумнів. Розділ «Орендна плата» договору, а саме його статті 9-14 визначають порядок обчислення та внесення орендної плати за користування земельною ділянкою з урахуванням коефіцієнтів індексації та вимог законодавства. Таким чином, сторонами дотримані вимоги ЦК України, Закону України «Про оренду землі», постанови Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року № 20, отже, при укладенні оспорюваного договору права орендодавця не були порушені. Зазначені обставини апеляційним судом не враховані.

Також суди не врахували правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 30 липня 2020 року у справі № 471/761/17-ц (провадження № 61-24209св18), про те, що, якщо відсутність у договорі однієї з істотних умов не унеможливила виконання договору, зокрема, в частині проведення розрахунків, і сторони протягом певного часу виконували договір погодженим способом, то незгода позивачів з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання їх прав порушеними в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору оренди землі недійсним, позивач не навів правових підстав і не надав належних та допустимих доказів для його задоволення. Ним не доведено та судом першої інстанції не встановлено факту порушення, невизнання або оспорення його прав, свобод чи інтересів. Суд не надав належної правової оцінки тому, що сім років після укладення договору оренди земельної ділянки ОСОБА_1 до СФГ «Відродження», чи до суду з приводу неналежного виконання умов договору, відсутності в ньому певних умов та необхідності внесення змін до договору, не звертався, доказів на підтвердження порушення його законних прав у зв`язку з відсутністю вказаних умов у договорі оренди позивач не надав.

Судами не враховано, що ОСОБА_1 при зверненні до суду з цим позовом порушено один з основоположних принципів цивільних правовідносин - принцип добросовісності, а саме певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Апеляційним судом безпідставно відхилено та не враховано висновки щодо застосування положення Закону України «Про оренду землі» у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 26 травня 2003 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, розташованої на адмінтериторії Глибочківської сільської ради Тальнівського району Черкаської області площею 2,15 га з кадастровим номером -01-000-0497 (а. с. 16).

Відповідно до договору оренди землі, укладеного 10 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та СФГ «Відродження», ОСОБА_2 надав у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,15 га орендарю СФГ «Відродження» строком на 5 (п`ять) років (а. с. 17-19).

Згідно з актом про передачу та прийом земельної ділянки від 10 жовтня 2006 року ОСОБА_1 передав земельну ділянку розміром 2,15 га в адміністративних межах Глибочківської сільської ради орендарю в особі ОСОБА_3 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 20).

За умовами договору оренди землі від 22 грудня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та СФГ «Відродження», ОСОБА_2 надав у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,15 га орендарю СФГ «Відродження» строком на 10 (десять) років (а. с. 21-23).

Пунктами 9, 10, 11 договору оренди від 22 грудня 2011 року визначено, що орендна плата за земельну ділянку приватної власності вноситься орендарем з урахуванням відсотків та коефіцієнтів індексації у розмірах, які складуться на момент розрахунку відповідно до чинного законодавства.

Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється з урахуванням індексації.

Орендна плата вноситься в такі строки: 1-31 серпня, остаточний рорахунок до 31 грудня поточного року.

Відповідно до акта про передачу та прийом земельної ділянки від 23 липня 2012 року ОСОБА_1 передав земельну ділянку розміром 2,15 га в адміністративних межах Глибочківської сільської ради орендарю в особі ОСОБА_3 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 24).

Згідно з розпискою від 30 серпня 2013 року, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 30 000,00 грн за належну йому земельну ділянку площею 2,15 га, державний акт ЧР № 017714 (а. с. 67).

Відповідно до довіреності від 02 квітня 2014 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 представляти інтереси з питань отримання орендної плати, заключення договору оренди, суборенди чи вчиняти інші дії, які не суперечать чинному законодавству щодо земельного паю за державним актом серія ЧР №017714. Довіреність видана строком на 25 років і дійсна до 02 квітня 2039 року. Довіреність посвідчена секретарем Глибочівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області за № 13 (а. с. 25).

24 квітня 2019 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_3 та секретарю виконавчого комітету Глибочківської сільської ради Тальнівського району Черкаської області повідомлення про скасування ним довіреності від 02 квітня 2014 року та заборону ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії, повязані з довіреністю (а. с. 34).

22 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області та просив внести записи про скасування довіреності, виданої 02 квітня 2014 року на ім`я ОСОБА_3 (а. с. 42 - 43).

04 червня 2019 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_3 заяву, в якій просив, зокрема, направити йому належно оформлену довідку-розрахунок про те, який загальний розмір орендної плати нараховувався ним у період 2014-2018 років та у разі наявності заборгованості, просив виплатитити йому орендну плату протягом десяти днів з моменту отримання ним цієї заяви (а. с. 48-49).

Відповідно до інформації відділу у Тальнівському районі Держгеокадастру від 13 травня 2019 року технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі площею 2,15 га громадянину ОСОБА_1 відсутня.

Згідно з довідкою СФГ «Відродження» про виплату орендної плати ОСОБА_1 за земельний пай за договором оренди від 23 липня 2012 року, зареєстрованому у Тальнівському районному відділі земельних ресурсів 23 липня 2012 року у Державному реєстрі земель за № 04695, орендної плати за 2012 рік нараховано 2 916,26 грн, отримано ОСОБА_1 2 478,82 грн, за 2013 рік нараховано 3 564,32 грн, отримано ОСОБА_1 3 029,67 грн, за 2014 рік нараховано 3 564,32 грн, отримано ОСОБА_3 3 029,67 грн, за 2015 рік нараховано 7 185,63 грн, отримано ОСОБА_3 6 000,00 грн, за 2016 рік нараховано 9 937,88 грн, отримано ОСОБА_3 8 000,00 грн, за 2017 рік нараховано 10 310,55 грн, отримано ОСОБА_3 8 300,00 грн, за 2018 рік нараховано 12 049,68 грн, отримано ОСОБА_3 9 700,00 грн, за 2019 рік нараховано 6 211,18 грн, але не отримано (а. с. 65).

Відповідно до відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 16 вересня 2019 року № 311 ОСОБА_1 нараховано доходи від СФГ «Відродження» за 2014 рік у розмірі 3 564,32 грн, з них утримано податку в розмірі 534,65 грн, за 2015 рік у березні нараховано 4 311,38 грн, з них утримано податку в розмірі 646,71 грн, за 2015 рік у квітні нараховано 2 874,25 грн, з них утримано податку 431,14 грн, за 2016 рік у березні нараховано 4 968,94 грн, з них утримано податку 894,41 грн, за 2016 рік у квітні нараховано 4 968,94 грн, з них утримано податку 894,41 грн, за 2017 рік в березні нараховано 4968,94 грн, з них утримано податку 894,41 грн, за 2017 рік у квітні нараховано 5 341,61 грн, з них утримано податку 961,49 грн, за 2018 рік у березні нараховано 4 968,94 грн, з них утримано податку 894,41 грн, за 2018 рік у квітні нараховано 7 080,74 грн, з них утримано податку 1 274,53 грн, за 2019 рік інформація про доходи відсутня (а. с. 89).

Згідно з повідомленням від 04 лютого 2020 року голова СФГ «Відродження» пропонує ОСОБА_1 отримати орендну плату за земельний пай за 2019 рік, звернувшись до бухгалтерії СФГ «Відродження» за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 132).

У заяві від 21 лютого 2020 року ОСОБА_1 просить СФГ «Відродження» повідомити дату, час і місце куди прибути за отриманням орендної плат за 2019 рік (а. с. 133).

Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 24 лютого 2020 року № 45/23-00-53-52-019 ОСОБА_1 нараховано доходи від СФГ «Відродження» за 2019 рік у березні в розмірі 6 211,18 грн, з них утримано податку 1 118,01 грн, за 2019 рік у квітні нараховано 6 086,95 грн, з них утримано 1 095,65 грн (а. с. 137).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга СФГ «Відродження» підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною другою статті 792 ЦК України ередбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У частині третій статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» зазначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, зокрема право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (частина перша статті 4 зазначеного Закону).

Зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (стаття 203 ЦК України).

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, четвертою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладання оспорюваного договору, істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Верховний Суд України неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою відсутність однієї із істотних умов у договорі оренди землі, передбачених частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору), може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у разі встановлення факту порушення, невизнання або оспорення прав, свобод чи інтересів особи, яка звертається із позовом.

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-88цс14 вказано, що відповідно до вимог статті 3 ЦПК України й статті 15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене право, а тому при розгляді справи про визнання недійсним договору оренди землі, з підстав відсутності у договорі передбаченої статтею 15 Закону України «Про оренду землі» такої істотної умови, як умова передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, суду слід з`ясувати чи дійсно порушено права орендодавця відсутністю такої умови, її істотність та в чому полягає порушення законних прав позивача».

У постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-94цс14 зроблено висновок, що відсутність у договорі оренди землі, укладеному 05 грудня 2008 року, істотної умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, не може бути підставою для визнання спірного договору недійсним. Крім того, судом залишено поза увагою вимоги статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України про те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, і не встановлено, чи дійсно були порушені права позивача при укладенні договору у зв`язку з відсутністю в ньому зазначеної умови».

У постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16 у подібній справі зазначено, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже, якщо відсутність у договорі однієї з істотних умов не унеможливила виконання договору, зокрема в частині проведення розрахунків, і сторони протягом певного часу виконували договір погодженим способом, то незгода позивачів з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання їх прав порушеними в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року в справі № 281/129/17 (провадження № 61-14661св19) зроблено висновок по застосуванню частини першої статті 203 ЦК України та вказано, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, у першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.

Судом установлено, що договір оренди земельної ділянки, укладений 22 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та СФГ «Відродження»,

зареєстровано у Тальнівському районному відділі Черкаської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру»

23 липня 2012 року за № 04695.

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір оренди землі, посилаючись на те, що в договорі не зазначено всі його істотні умови: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки) та орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Проте суди не врахували, що позивач не вказав, у чому полягає порушення його прав, не встановили, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси ОСОБА_1 , не перевірили, чи відсутність у договорі однієї з істотних умов унеможливила виконання договору та, чи виконували сторони протягом певного часу договір погодженим способом.

При цьому уди не надали оцінки тому, що у кожному з договорів є розділ «Орендна плата», в якому детально зазначено її розмір, індексація, форми платежу, строки, порядку внесення (а.с. 17-24).

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17-ц зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача, за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Частинами другою та третьою статті 13 ЦК України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Проте суди не надали належної правової оцінки тому факту, що договір оренди землі сторонами виконувався, не врахували, чи не діє очевидно недобросовісно та чи не зловживає правами стосовно СФГ «Відродження», оскільки пред`явив до суду позов про визнання недійсним договору, умови якого виконуються тривалий час. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Таким чином, у порушення статей 89, 263-264, 382 ЦПК України суди на зазначені вище обставини уваги не звернули та дійшли передчасного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , що призвело до неправильного вирішення справи.

Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноваження Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК Укпраїни), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази щодо вартості отриманого спадкового майна та розміру заборгованості, є неможливим.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу селянського (фермерського) господарства «Відроження» задовольнити частково.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 27 листопада 2020 року тапостанову Черкаського апеляційного суду від 11 лютого 2021 рокускасувати, справу передатина новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець