Справа № 697/42/21
Провадження № 2/697/207/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Скирди Б.К.,

за участю секретаря с/з Десятник О.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Васяновича В.В.,

представника відповідача Черкаської обласної прокуратури Лисенко К.М.,

представника відповідача Управління Служби безпеки України у Черкаській області Шевченко Т.П.,

представника відповідача Головного управління Національної поліції у Черкаській області Желізняк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції м. Канів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі: Черкаської обласної прокуратури, Управління Служби безпеки України у Черкаській області, Головного управління Національної поліції у Черкаській області, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі: Черкаської обласної прокуратури, Управління Служби безпеки України у Черкаській області, Головного управління Національної поліції у Черкаській області, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що 01.03.2017 близько 07:00 год. ранку на підставі ухвали слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси Мельник І.О. від 16.02.2017 працівниками Управління Служби безпеки України у Черкаській області з порушенням прав та інтересів позивача було проведено першу процесуальну дію обшук у його домоволодінні по АДРЕСА_1 .

Перед початком обшуку на вимогу працівників СБУ він добув із металевого сейфа та надав для огляду свою мисливську зброю, у тому числі карабін ОПКО-44, системи Мосіна, калібру 7,62 мм, № НОМЕР_1 , 16 набоїв до нього та дозвіл № НОМЕР_2 на право зберігання такої нарізної зброї і боєприпасів, виданий дозвільною системою ГУ МВС у Черкаській області.

Позивач вказав, що дана зброя, патрони до неї в кількості 16 штук, дозвіл на їх зберігання, а також штампи та печатки утворених законним шляхом з його участю громадських організацій були вилучені у позивача під час обшуку.

Крім цього, в ході обшуку також було вилучено належний дочці позивача ОСОБА_2 , яка на той час була школяркою, ноутбук «Asus» чорного кольору та блок живлення до нього, що створило значні перешкоди у здійсненні навчального процесу донькою позивача і для забезпечення її нормальних умов для навчання позивач неодноразово позичав ноутбук у своїх знайомих, брав в оренду, тощо.

Як вбачається з обвинувального акту по справі № 0000041 від 30.08.2017, складеного слідчим Канівського відділення поліції Золотоніського відділу поліції ГУ НП в Черкаській області Хільченком Є.В. та затверджено керівником групи прокурорів прокурором Канівського відділу Золотоніської місцевої прокуратури Левченком Р.М. 25.10.2017, 26.08.2016 слідчим відділом УСБУ у Черкаській області було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000038 про кримінальні правопорушення за ч. 1 ст. 109, ч. 1 ст. 263 та ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України.

В рамках розслідування цього кримінального провадження на підставі ухвали судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.02.2017, працівниками УСБУ у Черкаській області 01.03.2017 було проведено у домоволодінні ОСОБА_1 обшук, після чого лише 30.08.2017, тобто через півроку після проведення обшуку, Черкаською обласною прокуратурою виділено з матеріалів досудового розслідування № 0000038 матеріали досудового розслідування відносно позивача за фактом незаконного поводження зі зброєю та бойовими припасами, передбаченого ч. 2 ст. 263 Кримінального кодексу України під реєстраційним номером 0000041.

02.10.2017 слідчим Канівського ВП Золотоніського відділу поліції ГУ НП у Черкаській області позивачу було повідомлено про підозру та він був допитаний як підозрюваний з вищевказаних обставин справи.

23.10.2017 слідчим Канівського ВП Золотоніського відділу поліції ГУ НП у Черкаській області, Спіжовому В.М. було пред`явлено матеріали справи та він був ознайомлений з обвинувальним актом.

20.02.2019 вироком Канівського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України та виправдано у зв`язку з недоведеністю винуватості у вчиненні кримінального правопорушення

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 03.11.2020 вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20.02.2019 залишено без мін.

Позивач зазначає, що у зв`язку з набранням законної сили виправдувальним вироком, відповідно до ст. 56 Конституції України, ст.ст. 1176, 1167 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, яка йому завдана незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування та прокуратури по притягненню до кримінальної відповідальності, а тому звернувся до суду за відшкодуванням за рахунок держави шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудового слідства та прокуратури.

З огляду на вказані обставини, просить суд стягнути з Держави Україна в особі Черкаської обласної прокуратури, Управління Служби безпеки України у Черкаській області, Головного управління Національної поліції України у Черкаській області за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду на користь ОСОБА_1 230 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Ухвалою судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 19.01.2021 відкрито провадження у справі та розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Сторонам надано час для подачі заяв по суті спору (т.1 а.с.53).

Представником відповідача ГУ НП України в Черкаській області до суду направлено відзив на позов (т.1 а.с.62-68) в якому зазначено, що 25.10.2017 прокурором Канівського відділу Золотоніської місцевої прокуратури затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні від 30.08.2017 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України. Вироком Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20.02.2019, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною 1 статті 263 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення. Ухвалою Черкаського апеляційного суду вирок Канівського міськрайонного суду від 20.02.2019 залишено без змін, а скаргу прокурора без задоволення. Зазначив, що позивач визначив Головне управління НП в Черкаській області відповідачем, проте вимоги про стягнення коштів Державного бюджету України пред`являються до Державної казначейської служби, яка не є відповідачем по справі. Безспірне списання коштів з державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених в державному бюджеті на зазначену мету. Головне управління Національної поліції в Черкаській області не уособлює державу Україна, а рахунки відкриті виключно для забезпечення діяльності ГУНП в Черкаській області не уособлюють собою Державний бюджет України. Щодо відшкодування моральної шкоди, то позивач має довести наявність у зв`язку з обвинуваченням моральної шкоди та її розмір. Позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Просили суд під час розгляду врахувати, що позивачем жодним документом не підтверджено факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, причинний зв`язок між шкодою та фактом притягнення до кримінальної відповідальності. Також звернули увагу на те, що позивачем невірно визначено строк перебування під слідством та судом 46 місяців. Проте, згідно матеріалів справи, 25.10.2017 затверджено обвинувальний акт, а 03.11.2020 Черкаським апеляційним судом вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20.02.2019 щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а скаргу прокурора без задоволення, отже строк перебування під слідством і судом 36 місяців, а не 46, як зазначає позивач. Враховуючи обставини справи та відсутність належних доказів заподіяння моральної шкоди просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представником Черкаської обласної прокуратури подано до суду відзив (т.1 а.с.76-81), в якому в обґрунтування своєї позиції зазначено, що підставою для звернення до суду ОСОБА_1 є виправдувальний вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20.02.2019, який залишений в силі ухвалою Черкаського апеляційного суду від 03.11.2020, з чого випливає, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом три роки один місяць два дні (з 02.10.2017 по 03.11.2020), що становить 37 місяців 2 дні. В ході судового слідства позивач не затримувався, відносно нього не запобіжний захід не обирався. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон № 266/94-ВР), підлягає відшкодуванню шкода заподіяна громадянину внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначеним цим законом виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду, відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків. При цьому факт заподіяння шкоди повинен доводити позивач. Проте, позивач не надав до суду будь-яких доказів, у частині вжиття додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми. Відповідно до Закону № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2020 становить 4723,00 грн. Однак, законодавством передбачено незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, а застосування її в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 2102,00 грн. Тому розмір моральної шкоди за час перебування ОСОБА_1 під слідством та судом становить 77 916,39 грн. (2102 х 37 міс. 2 дні). В зв`язку з цим, позов підлягає до часткового задоволення лише в частині відшкодування моральної шкоди у сумі 77 916,39 грн.

Представник відповідача Управління СБУ в Черкаській області у своєму відзиві на позов (т.1 а.с.142-149) зазначив, що вимога про відшкодування моральної шкоди, заподіяння якої пов`язується з проведеним 01.03.2017 обшуком у домоволодінні по АДРЕСА_1 у ході здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000038 від 26.08.2016 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 109 КК України, а також перебування позивача під слідством і судом за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 263 КК України у кримінальному провадженні № 00000041 від 30.08.2017, в якому Канівським міськрайонним судом Черкаської області 20.02.2019 винесено виправдувальний вирок, залишений без змін ухвалою Черкаського апеляційного суду від 03.11.2020. Зазначив, що у кримінальному провадженні № 0000038 від 26.08.2016 ОСОБА_1 не мав статусу кримінально-переслідуваної особи. 30.08.2017 постановою прокурора із матеріалів досудового розслідування № 0000038 було виділено матеріали за фактом кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 263 КК України (пров. № 00000041), яке в подальшому було направлено за підслідністю до Канівського ВП разом з речовими доказами. 02.10.2017 ОСОБА_1 повідомлено про підозру. 25.10.2017 затверджено обвинувальний акт. З урахуванням зазначеного строк перебування ОСОБА_1 під слідством і судом складає 36 місяців (з 25.10.2017 по 03.11.2020), а не 46 місяців, які заявлені позивачем. Задоволення позовних вимог за відсутності в діях Управління ознак деліктного порушення є покладанням на Управління не передбачуваної законом юридичної відповідальності. Оскільки жодне із процесуальних рішень у кримінальному провадженні № 0000041 Управлінням не приймалося, а так само, не надавалася оцінка наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діях ОСОБА_1 та оцінка доведеності його вини, зазначене виключає підстави відповідальності Управління за частиною першою ст. 1176 ЦК України в цій частині вимог. Щодо заявлених позовних вимог, які пов`язуються з проведенням 01.03.2017 обшуку у кримінальному провадженні № 0000038, зазначають, що у даному кримінальному провадженні ОСОБА_1 не мав статусу кримінально-переслідуваної особи, що виключає застосування спеціальних підстав відповідальності органу. Дії Управління здійснювалися у межах повноважень та за наявності правових підстав на їх вчинення. Обшук проводився на підставі ухвали слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси, з дотриманням вимог КПК України. Вилучені в ході обшуку в домоволодінні предмети та документи постановою слідчого від 03.04.2017 визнані речовими доказами. В подальшому, за клопотанням слідчого, ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 17.02.2020 ноутбук належало повернути власнику. 24.02.2020 ОСОБА_1 було повідомлено про прийняте рішення, а 22.06.2020 згідно Акта прийому-передачі, ОСОБА_1 прийняв майно. Посилання на тривале безпідставне утримання відповідачем цього майна, що спричинило заподіяння моральної шкоди є необґрунтованим. Понесення моральних страждань повинен довести саме позивач. Фактичні обставини справи не дозволяють вважати заявлений позивачем розмір відшкодування 230000,00 грн., таким, що узгоджується з вимогами розумності та справедливості. Враховуючи викладене, просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, направив письмові пояснення по справі (т.1 а.с.121-128) та клопотання про розгляд справи без його участі (т.1 а.с.129).

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15.04.2021 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті з повідомленням учасників справи (т.1 а.с.242-243).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Васянович В.В. позов підтримали та просили суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Крім цього, представник позивача адвокат Васянович В.В. просив визначити розмір відшкодування моральної шкоди з розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 6000 грн., встановленого законом на момент розгляду справи.

В судовому засіданні прокурор Канівського відділу Смілянської окружної прокуратури, який в суді представляв інтереси Черкаської обласної прокуратури Лисенко К.М. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просила відмовити. Зазначила, що в даному випадку відсутні обов`язкові елементи цивільної відповідальності при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, такі як протиправність, вина, шкода та причинний зв`язок між шкодою та протиправними діяннями. Крім цього, прокурором вказано, що ОСОБА_1 в ході досудового розслідування жодним чином не оскаржував рішення, дії чи бездіяльність слідчих УСБУ, відділу поліції та прокурора, обшук проводився законно на підставі ухвали слідчого судді, за наявності достатніх підстав прокурором погоджено підозру останньому та затверджено обвинувальний акт. Крім того, впродовж всього періоду проведення досудового розслідування ОСОБА_1 запобіжний захід не обирався, що давало можливість нормального укладу його життя.

В судовому засіданні представник Управління Служби безпеки України в Черкаській області Шевченко Т.П., яка брала участь в режимі відеоконференції, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просила відмовити. Вказала, що виходячи із загальних засад відповідальності за заподіяну моральну шкоду за ст. 1167 ЦПК України шкода підлягає відшкодуванню за наявності вини суб`єкта відповідальності. Також, доведенню підлягає протиправна поведінка заподіювача, шкода, завдана потерпілій стороні, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і завданою шкодою. Причинний зв`язок, як елемент цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком. Задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за відсутності в діях Управління Служби безпеки України в Черкаській області деліктного порушення є покладанням на Управління не передбаченої законом юридичної відповідальності. Крім цього, зазначила, що позивачем на підтвердження своїх доводів не надано жодного доказу, тому обґрунтування позову зазначеними наслідками може бути лише припущенням, оскільки прямих доказів, що саме дії відповідачів спричинили негативний вплив на стан здоров`я, проблеми з працевлаштуванням та інші обставини, якими обґрунтовуються вимоги позову, немає.

В судовому засіданні представник Головного управління Національної поліції у Черкаській області Желізняк Ю.В., яка брала участь в режимі відеоконференції, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просила відмовити. Зазначила, що Головне управління Національної поліції у Черкаській області не уособлює собою Державу Україна, а рахунки відкриті виключно для забезпечення діяльності ГУ НП в Черкаській області не уособлюють собою Державний бюджет України. Крім цього, вказала, що в даному випадку саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір у правовідносинах, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяної шкодою. Позивачем до позовної заяви не надано жодного належного доказу на підтвердження завданої йому моральної шкоди, протиправності поведінки заподіювача, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Позивачем жодним документом не підтверджено факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, з чого він при цьому виходив, причинний зв`язок між шкодою та фактом притягнення до кримінальної відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В судове засідання представник третьої особи Державної казначейської служби України не з`явився, матеріали справи містять клопотання про розгляд справи без його участі (т.1, а.с.129). Крім цього, третьою особою були подані письмові пояснення (т.1 а.с.121-123), в яких зазначено, що у разі прийняття рішення про стягнення коштів, стягувач звертається до органу Казначейства у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження» із заявою про виконання рішення суду та з переліком документів, які визначені у пункті 6 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, слідчим відділом УСБУ в Черкаській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000038 про кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 109, ч. 1 ст. 263 та ч. 1 ст. 309 КК України.

Ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси Мельник І.О. від 16.02.2017 було надано дозвіл співробітникам УСБУ в Черкаській області на обшук в житловому приміщенні домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання і вилучення печаток, штампів, документальних матеріалів, електронних носіїв інформації (комп`ютерів, планшетів, жорстких накопичувачів інформації, флеш-накопичувачів, оптичних дисків, мобільних телефонів, тощо) щодо планування та здійснення дій, направлених на захоплення державної влади в Україні. Організацію виконання даної ухвали доручено слідчому СВ УСБУ в Черкаській області Немеш В.С. Строк дії ухвали встановлено в 30 діб з моменту її ухвалення (т.1 а.с.11).

Відповідно до ч. 3 ст. 217 КПК України, 30.08.2017 Прокуратурою Черкаської області виділено з матеріалів досудового розслідування № 0000038 від 26.08.2016 матеріали досудового розслідування за фактом незаконного поводження зі зброєю та бойовими припасами, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, присвоївши їм № 0000041.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 КПК України, 08.09.2017 матеріали кримінального провадження за № 0000041 від 30.08.2017 направлено за підслідністю до СВ Канівського ВП Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області.

У ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000041, відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України щодо ОСОБА_1 , 02.10.2017 складено повідомлення про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, тобто ОСОБА_1 підозрювався у незаконному носінні, придбанні та зберіганні бойових припасів без передбаченого законом дозволу (т.1 а.с.82-83).

25.10.2017 відносно ОСОБА_1 був складений обвинувальний акт у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 263 КК України, який затверджений прокурором Канівського відділу Золотоніської місцевої прокуратури Левченком Р.М. (т.1 а.с.12-14).

Вироком Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20.02.2019, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 263 КК України та виправдано його у зв`язку з недоведеністю винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення (т.1 а.с.18-22).

Не погоджуючись з вказаним вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні звернувся до Черкаського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просив вирок міськрайонного суду скасувати, провести дослідження доказів, ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 263 КК України та призначити покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_1 від призначеного покарання з іспитовим терміном на 1 рік та покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України (т.1 а.с.25-32).

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 03.11.2020 вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20.02.2019 щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення (т.1 а.с.34-42).

З метою захисту своїх порушених прав, посилаючись на статті 23, 24, 1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон України № 266/94-ВР), позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому просив відшкодувати йому моральну шкоду, завдану незаконними діями та рішеннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, що підтверджується виправдувальним вироком суду.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступних мотивів.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону).

Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з положеннями статті 2 ЦК України, держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи. При цьому, визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі № 6-2203цс15 вказано, що «відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

В оцінці застосування судами як розрахункової величини розміру мінімальної заробітної плати, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» у розмірі 4 173 грн., Верховний Суд врахував, що відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Проте сума відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні.

На правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII не поширюється.

Таке тлумачення указаних норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17, від 13 червня 2018 року у справі № 464/6865/16, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17, від 16 січня 2019 року у справі № 334/3231/16-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі № 591/6167/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 213/1972/16-ц.

В Законі України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлений розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, який із 01 січня 2021 року становить 6 000 гривень. Відповідно, мінімальна заробітна плата на час розгляду справи складає 6 000 грн.

Таким чином, з огляду на зазначене, суд вважає за необхідне застосувати правило частини третьої статті 13 Закону та визначити розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 6 000 грн., встановленого законом на момент розгляду справи.

Такий висновок суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18), від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17 (провадження № 61-7534св18).

З огляду на зазначене, безпідставними є доводи Черкаської обласної прокуратури, які викладені у її відзивах на позовну заяву з приводу того, що у даному випадку, зміни до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» на це час законодавцем не внесено, а тому при визначенні розміру шкоди, слід керуватися Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 16.12.2016, який набрав чинності 01.01.2017.

Щодо визначення строку перебування під слідством та судом, розміру моральної шкоди, суд виходить з наступного.

За змістом п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України, притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 43 КПК України, виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

В пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999 року у справі №1-15/99 зазначено що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Таким чином, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення особі письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.08.2020 у справі № 607/10144/18.

Висновок про те, що право на відшкодування моральної шкоди необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу повідомлення про підозру до набрання виправдувальним вироком законної сили, викладено також у постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 759/2707/18 (провадження № 61-14833св19).

Враховуючи зазначене, період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом має бути обрахований з моменту вручення йому повідомлення про підозру по дату винесення Черкаським апеляційним судом ухвали, якою залишено виправдувальний вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області без змін, тобто з 02.10.2017 по 03.11.2020 (всього 37 місяців та 2 дні).

Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи.

Отже, з огляду на вищевказані обставини, розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 визначається з мінімальної заробітної плати в розмірі 6 000,00 грн. за період з 02.10.2017 по 03.11.2020, що загалом становить 37 місяців та 2 дні.

Розрахунок є наступним:

- 37 повних місяців х 6 000 грн. = 222 000 грн.;

- 2 дні в листопаді 2020 року х 6 000 грн. / 30 (кількість днів у листопаді 2020 року) = 400 грн.;

- 222 000 грн. + 400 грн. = 222 400 грн.

Отже, сума, яка підлягає стягненню складає 222 400 грн.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд також враховує, що протягом вказаного періоду позивач був вимушений регулярно приймати участь у слідчих діях та судових засіданнях, витрачаючи на це час, що вимагало від нього додаткових зусиль необхідних для організації життя. Сам факт знаходження під кримінальним переслідуванням мав для нього стресові наслідки, він був змушений захищатись від пред`явленого обвинувачення, що призводило до цілком природних хвилювань, що негативно вплинуло на його звичний уклад життя, тобто зумовило моральні страждання і переживання.

Обґрунтовуючи власні позовні вимоги позивач стверджував, що внаслідок безпідставного перебування під слідством та судом йому було заподіяно психічного впливу, що призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, тому дії органів досудового розслідування та прокуратури нанесли йому моральну шкоду.

Незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди в сумі 222 400 грн., а відтак, відхиляє доводи відповідачів щодо недоведеності факту завдання позивачу моральної шкоди.

Доводи відповідачів про те, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди, не можуть бути прийняті судом, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Щодо вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди з Держави Україна в особі Черкаської обласної прокуратури, Управління Служби безпеки України у Черкаській області, Головного управління Національної поліції України у Черкаській області за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, суд зважає на наступне.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до статті 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18.

Отже, суд дійшов висновку про стягнення коштів на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди не з Державної казначейської служби України, а з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 520/14448/18 (провадження №61-13986св20).

Суд відхиляє доводи відповідачів про те, що вони не порушували прав та обов`язків позивача, не вступали з ним у будь-які правовідносини та не завдавали йому жодної шкоди, тому не можуть нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу іншими суб`єктами, з огляду на те, що виконання рішення суду про стягнення коштів здійснюється ДКС України не з власного рахунку, а з Державного бюджету України у межах відповідних призначень.

Крім цього, суд звертає увагу й на те, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14 447 цс 19) (пункт 28)), повинен зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Разом з тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження №14-515цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження №14-514цс19).

Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а саме: в частині стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 222 400 грн.

Стосовно вирішення питання про стягнення на користь позивача судових витрат на правничу допомогу в сумі 5 600 грн., суд виходить з наступного.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, п. 1 частини 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Крім цього, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св 19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Також, у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124 св 20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано договір № 8 про надання професійної правничої допомоги адвоката від 09.02.2021 (т.1 а.с.118), квитанцію до прибуткового касового ордеру № 8, виданої на підставі договору № 8 від 09.02.2021 про прийняття від ОСОБА_1 коштів в сумі 5 600 грн. (т.1 а.с.154), розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу від 01.03.2021 (т.1 а.с.155), акт виконаних робіт до угоди про надання правової допомоги адвоката за № 8 від 09.07.2021 (т.1 а.с.156).

Проте, як вбачається з розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу (т.1 а.с.155), правова допомога (попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин; вивчення та правовий аналіз матеріалів справи; підготовка процесуальних документів (підготовка відзиву на позов, вчинення окремих дій); участь в судових засіданнях) мала місце у 2018-2019 роках.

Натомість, обставини, які слугували підставою для звернення позивача до суду з вищевказаним позовом мали місце з дня прийняття Черкаським апеляційним судом ухвали від 03.11.2020 про залишення без змін вироку Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20.02.2019 щодо ОСОБА_1 та залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, а не в 2018-2019 роках, як зазначено в розрахунку.

Крім цього, у вказаному розрахунку визначена загальна сума гонорару за надану правову допомогу в розмірі 5 600 грн., проте при підрахунку вартості за кожну надану послугу сума складає 4 800 грн.

З огляду на вказані обставини, судом не приймається наданий позивачем розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу в якості доказу на підтвердження понесених витрат за надану йому правову допомогу адвоката.

Також, суд звертає увагу й на те, що Акт виконаних робіт наданий до угоди про надання правової допомоги адвоката за № 8 від 09.07.2021 (т.1 а.с.156), проте матеріали справи містять договір (угоду) про надання професійної правничої допомоги адвоката за № 8 не від 09.07.2021, а від 09.02.2021 (т.1 а.с.118).

Крім цього, суд вважає, що інформація, яка міститься в акті виконаних робіт, зокрема перелік наданих послуг не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язаних з розглядом справи.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76-83, 89, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі: Черкаської обласної прокуратури, Управління Служби безпеки України у Черкаській області, Головного управління Національної поліції у Черкаській області, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 222 400 грн. (двісті двадцять дві тисячі чотириста гривень).

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 11.06.2021.

Головуючий Б . К . Скирда