ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 грудня 2021 року м. Чернівці

справа № 720/1087/21

провадження 822/1145/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів : Владичана А.І., Височанської Н.К.

секретар Герман Я.І.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 27 вересня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно.

Позов мотивовано наступним. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_6 , після смерті якого за заявою ОСОБА_4 , була заведена спадкова справа. Після реєстрації шлюбу із спадкодавцем 10 листопада 1980 року, позивач перейшла жити в його домоволодіння, яке розташовано по АДРЕСА_1 та належало одноособово ОСОБА_6 .

01 квітня 1990 року ОСОБА_6 був прийнятий в члени колгоспу та працював в колгоспі «Дружба», а тому домоволодіння отримало статус колгоспного двору у зв`язку із чим перейшло у власність всіх зареєстрованих членів двору станом на 15 квітня 1991 року. Зважаючи на те, що заявою ОСОБА_4 про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 в цілому на все домоволодіння порушується її право, просила визнати право власності на її частку в колгоспному дворі, що становить 1/5 частку домоволодіння.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 27 вересня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/5 частку нерухомого майно по АДРЕСА_1 відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 27 вересня 2021 року та увалити нове, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частину нерухомого майна по АДРЕСА_1 , до складу якого відноситься житловий будинок літ. «А», загальна площа 79,7 кв.м., житлова площа 50,0 кв.м., літня кухня літ. «Б», сараї літ. «В», «Г», «Д», «Е», «Ж», літня кухня літ. «З», вбиральня літ. «И», колодязь №1, огорожа №2-5.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі в зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що оскільки померлий ОСОБА_6 , майно якого успадковано за заповітом відповідачем ОСОБА_4 , був власником спірного домоволодіння на підставі свідоцтва про право власності, яке позивачем не оспорено, а тому вимоги позивача про визнання за нею права власності на частину домоволодіння, без оспорювання права на нього спадкодавця та спадкоємця, задоволенню не підлягають, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Апелянт, вказує на те, що право власності на спірне нерухоме майно оформлене і зареєстроване під час шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . До реєстрації шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 жодних правовстановлюючих документів на нерухоме майно покійний чоловік позивачки не отримував. Головою господарства ОСОБА_6 став з 1987 року, тобто під час перебування в шлюбі з позивачкою.

Звертаючись в суд з позовною заявою ОСОБА_1 вказала розмір частки виходячи з того, що господарство, в якому проживали станом на 1991 рік її чоловік, позивачка та їхні діти по АДРЕСА_1 , головою якого рахувався ОСОБА_6 , відносилось до категорії «колгоспних дворів». Враховуючи зазначені обставини та наявні докази, вважає позовні вимоги обгрунтовані.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що домоволодіння по АДРЕСА_1 відповідно до виданого свідоцтва про право особистої власності від 04 вересня 1991 року на підставі рішення Новоселицької районної ради № 149 від 13 вересня 1989 року належало ОСОБА_6 .

У вищевказаному свідоцтві про право особистої власності від 04 вересня 1991 року статус домоволодіння не визначений, проте зазначено, що воно належить ОСОБА_6 в цілому.

З технічного паспорту домоволодіння вбачається, що житловий будинок літера «А» побудований в 1971 році, тобто до укладання шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 10 листопада 1980 року.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції 1969 року, діючого на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу, в дар, або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Спадщину за заповітом після його смерті своєчасно прийняла ОСОБА_4 , звернувшись протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини до нотаріуса із відповідною заявою, що підтверджується матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_6 .

В межах даного строку, 10 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини на обов`язкову долю у спадщині. Крім цього, у вказаній заяві ОСОБА_1 зазначила, що на видачу свідоцтва про право власності на частку у майні подружжя не претендує, так як все спадкове майно є особистою приватною власністю померлого ОСОБА_6 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/5 частку нерухомого майно, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив з необґрунтованості та недоведеності заявлених позовних вимог.

Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Його створення і діяльність врегульовувалось положеннями 120-127 ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до статті 120 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-VI майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Згідно з частиною другою статті 123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 07 лютого 1991 року

№ 697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського облікув сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу другого пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Члени колгоспу, які працюють у міжгосподарських організаціях, відносяться до суспільної групи колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР 1936 року без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим.

Судом встановлено, що в погосподарській книзі Магальської сільської ради з 1986 року по 1990 рік у домоволодінні окрім ОСОБА_6 , зареєстровані ОСОБА_7 (вибула в 1987 році), ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .. Із зареєстрованих членів домоволодіння зазначені місця роботи ОСОБА_6 (Чернівецькі очисні споруди, Першотравневий відділ охорони та колгосп «Дружба») та ОСОБА_1 (Чернівецькі очисні споруди). Суспільна група господарства у вказаній книзі сільською радою зазначено за 1986-1988 роки робоча група, за 1989-1990 роки не зазначено.

Вказані особи також зареєстровані у погосподарській книзі Магальської сільської ради за 1991 рік, де місце роботи ОСОБА_6 зазначено колгосп «Дружба» та суспільна група господарства - колгоспний двір.

В той же час, сам факт працевлаштування особи в колгоспі не тягне за собою автоматичне віднесення господарства до колгоспних дворів, оскільки за змістом ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу.

Так, відповідно до статей 3, 48 Примірного статуту колгоспників, прийнятого III Всесоюзним з`їздом колгоспників 27 листопада 1969 року, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 28 листопада 1969 року, громадяни СРСР приймались в члени колгоспу на підставі заяви, яка розглядалася спочатку правлінням колгоспу, після чого прийом у члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління.

В той же час, в матеріалах справи відсутнє рішення зборів членів колгоспу «Дружба» про прийняття ОСОБА_6 у члени колгоспу. Судом досліджено трудову книжку колгоспника, в якій зазначено, що ОСОБА_6 01.04.1990р. прийнятий в члени колгоспу в орендний кооператив №50 сторожем.

Доводи апелянта, про наявність підстав для задоволення позову, оскільки право власності на спірне нерухоме майно оформлене і зареєстроване під час шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , до реєстрації шлюбу жодних правовстановлюючих документів на нерухоме майно ОСОБА_6 не оформлював і господарство відноситься до категорії «колгоспних дворів», є безпідставними.

Судом встановлено, що домоволодіння по АДРЕСА_1 відповідно до виданого свідоцтва про право особистої власності від 04 вересня 1991 року на підставі рішення Новоселицької районної ради № 149 від 13 вересня 1989 року належало ОСОБА_6 .

Зі змісту ст.328 ЦК України вбачається, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 своєчасно прийняла ОСОБА_4 , звернувшись протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини до нотаріуса із відповідною заявою, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Також в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 від 10 липня 2019 року, з якою вона звернулася до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини на обов`язкову долю у спадщині. Крім цього, у вказаній заяві ОСОБА_1 зазначила, що на видачу свідоцтва про право власності на частку у майні подружжя не претендує, так як все спадкове майно є особистою приватною власністю померлого ОСОБА_6 .

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції відмовляючи в позові, правильно зазначив, що ОСОБА_6 , майно якого успадковано за заповітом відповідачем ОСОБА_4 , був власником спірного домоволодіння на підставі свідоцтва про право власності, яке позивачем не оспорено, а тому вимоги позивача про визнання за нею права власності на частину домоволодіння, без оспорювання права на нього спадкодавця та спадкоємця, задоволенню не підлягають. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 27 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий І.Б. Перепелюк

Судді: Н.К. Височанська

А.І. Владичан