ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5443/21 Справа № 214/8281/20 Суддя у 1-й інстанції - Прасолов В. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/8281/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна»,

відповідачка - ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 лютого 2021 року, яке ухвалено суддею Прасоловим В.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 10 лютого 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна» (надалі ПрАТ «СК «Угіверсальна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 14.12.2017 року в місті Кривому Розі Дніпропетровської області мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Деу», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля марки «Фіат», д.н.з НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

Відповідно до постанови Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

У результаті даної ДТП було пошкоджено транспортний засіб «Фіат», д.н.з НОМЕР_2 , який був застрахований ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» у ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна», згідно з умовами договору страхування № 3003/390/000001 від 16.03.2017 року.

Власник пошкодженого автомобіля звернувся до позивача із заявою про сплату страхового відшкодування, згідно договору добровільного страхування наземного транспорту. Згідно з умовами договору, на підставі розрахунку суми страхового відшкодування, рахунку-фактури, договору про погодження розміру та умов виплати страхового відшкодування та інших зібраних по справі документів, було розраховано та виплачено страхове відшкодування в розмірі 148 785,00 грн. на рахунок СТО. Таким чином, позивач виконав свої зобов`язання перед страхувальником згідно умов договору.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи відповідальної за завдані збитки.

Згідно статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди, життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Позивач зазначає, що оскільки цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Деу» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , була застрахована у ПАТ «СК «Країна» на підставі полісу АК/2301510, страхова компанія надала страховий захист своєму страхувальнику відповідачці по справі ОСОБА_1 та здійснила страхову виплату у межах ліміту на користь позивача у розмірі 100 000,00 грн., відповідно до ліміту, що встановлений полісом.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданою нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Різниця між завданою шкодою відповідачем і шкодою, яка відшкодувалася страховою компанією відповідачки становить: 48 785,00 грн. = (148 785,00 (розмір завданої шкоди) - 100 000,00» грн. (сума відшкодування ПАТ «СК «Країна»).

Позивач письмово повідомив відповідачку ОСОБА_1 щодо необхідності виплати на його користь грошових коштів, однак претензія залишена без виконання, у зв`язку з чим просив суд: стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Універсальна» суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 48 785,00 грн., а також судові витрати по справі.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Універсальна» 48 785,00 грн., в якості страхового відшкодування.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Універсальна» витрати по сплаті судового збору в сумі 2102 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неповне з`ясування обставин справи. Зокрема, вважає, що позивачем не було доведено заявлені позовні вимоги та надано суду відомості щодо матеріальної шкоди, які містять суперечливі дані, а суд не призначив по справі експертизу для з`ясування розміру матеріальних збитків. При цьому, вказує й на те, що автомобіль «Фіат», д.н.з НОМЕР_2 , фактично було відремонтовано в повному обсязі, а не тільки в частині пошкоджень, завданих внаслідок ДТП, а тому вона не повинна відшкодовувати вартість проведення таких ремонтних робіт.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14.12.2017 року в місті Кривому Розі Дніпропетровської області мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Деу» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля марки «Фіат», д.н.з НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 ..

Постановою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.01.2018 року ОСОБА_1 визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Діями ОСОБА_1 , внаслідок вчинення нею адміністративного правопорушення, був пошкоджений автомобіль «Фіат», д.н.з НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_2 , чим останньому спричинена матеріальна шкода.

Транспортний засіб «Фіат», д.н.з. НОМЕР_2 , було застраховано ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» у ПрАТ «СК «Універсальна» на підставі страхового сертифікату № 3000/290/00000022 від 28.04.2017 року до Договору добровільного страхування наземного транспортного засобу №3000/390/000001 від 16.03.2017 року.

Відповідно до Страхового сертифікату № 3000/290/00000022 від 28.04.2017 року до Договору добровільного страхування наземного транспорту № 3000/390/000001 від 16.03.2017 року, п. 1.12. узгоджено сторонами варіант розрахунку суми страхового відшкодування під Варіантом 3.

Згідно з п. 11.1.3. Договору добровільного страхування наземного транспорту № 3000/390/000001 від 16.03.2017 року, Варіант 3 передбачає, що розрахунок страхового відшкодування здійснюється на підставі калькуляції СТО.

Вартість матеріальних збитків, завданих власнику пошкодженого транспортного засобу «Фіат», д.н.з. НОМЕР_2 , згідно калькуляції СТО, становить 148 785,00 грн.

ПрАТ «СК «Універсальна» було прийнято рішення про визнання даної події страховим випадком та виплату, на підставі рахунку та страхового акту № 365900/1, страхового відшкодування № 36590, в сумі 148 785,00 грн.

Страхове відшкодування було перераховане, згідно заяви страхувальника про перерахунок коштів, на рахунок ТОВ «Сателіт Мотор», що підтверджується платіжним дорученням № 142430 від 28.03.2018 року.

Транспортний засіб «Деу» д.н.з. НОМЕР_1 , було застраховано у ПАТ «СК «Країна», що підтверджується полісом АК/2301510.

ПАТ «СК «Країна» здійснила страхову виплату на користь позивача, у розмірі 100 000,00 грн., відповідно до ліміту, що встановлений полісом АК/2301510.

03.05.2018 року на адресу відповідачки ОСОБА_1 було направлено вимогу щодо сплати боргу, в розмірі 49 7875,00 грн., на користь ПрАТ «СК «Універсальна», яка не виконана відповідачкою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що законодавством передбачено у випадку недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої потерпілому шкоди, що страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право звернутися безпосередньо до страхувальника з вимогою про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Тобто, відшкодування різниці між розміром завданої шкоди та виплатою страхового відшкодування страховиком винуватця ДТП, має відшкодовувати саме особа, з вини якої сталася ДТП. Відтак, саме відповідачка ОСОБА_1 , як безпосередньо винна у ДТП особа, в порядку суброгації зобов`язана відшкодувати ПрАТ «СК «Універсальна» різницю між відшкодованою ним повністю за договором добровільного майнового страхування шкодою та проведеною ПАТ «СК «Країна» страховою виплатою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» № 85/96-ВР від 07.03.1996 року, договір страхування це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується з положеннями ст. 979 ЦК України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Власник пошкодженого транспортного засобу звернувся до позивача, як страховика за договором добровільного страхування, із заявою про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до ч.ч.16,17 ст. 9 Закону України «Про страхування», страхове відшкодування страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком (частина перша статті 25 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до умов договору добровільного майнового страхування, позивач прийняв рішення про виплату страхувальнику - ОСОБА_2 страхового відшкодування заподіяної шкоди в розмірі 148 785,00 грн., які перераховані на рахунок останнього, що підтверджується відповідним платіжним дорученням (а.с. 29).

ПАТ «СК «Країна» здійснило виплату страхового відшкодування в межах ліміту майнової відповідальності згідно з умовами полісу обов`язкового страхування АК/2301510, у розмірі 100 000,00 грн.

Згідно з частиною другою статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений у випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналогічне положення міститься у статті 27 Закону України «Про страхування».

У таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). При суброгації нового зобов`язання з відшкодування збитків не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого в деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Таким чином, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок з відшкодування шкоди не виконала.

Під час застосування наведених норм права підлягає врахуванню, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18. У п.п. 68-70 постанови зазначено, що стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди (у даному випадку ПАТ «СК «Країна») замість останнього ( ОСОБА_1 ) За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регресу) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого ( ПрАТ «СК «Універсальна») переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні ( ОСОБА_1 ) у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого (до ПрАТ «СК «Універсальна») переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні ( ОСОБА_2 ), у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

У зв`язку з виплатою позивачем (ПрАТ «СК «Універсальна») страхового відшкодування потерпілому ( ОСОБА_2 ), до нього перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні ( ОСОБА_1 ) у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто, відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди відповідачем в порядку суброгації.

Особою, відповідальною замість завдавача шкоди за завдані збитки, є страховик останнього за договором страхування цивільно-правової відповідальності ПАТ «СК «Країна», який виплачує страхове відшкодування у розмірі витрат на відновлення транспортного засобу.

Так, цивільно-правова відповідальність відповідачки на дату дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПАТ «СК «Країна» за полісом АК/2301510 з лімітом відповідальності за майнову шкоду 100 000,00 грн, які були виплачені страховику.

Таким чином, страховик відповідачки виконав свої зобов`язання, відшкодувавши витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу.

Проте, як зазначалося вище, позивач здійснив виплату страхового відшкодування ОСОБА_2 в розмірі 148 785,00 грн. Відтак, різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) становить 49 7875,00 грн.

Відповідно до cт. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, за змістом статті 993 ЦК України у системному зв`язку зі статтею 990 цього Кодексу та статтею 27 Закону України «Про страхування» можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в даному випадку до позивача) переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки ( ОСОБА_1 ), у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди у межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 754/1114/15-ц, де встановлено, що одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язана.

Верховний Суд в аналогічних справах дійшов висновку, що відшкодування різниці між розміром завданої шкоди та виплатою страхового відшкодування страховиком винуватця ДТП, має відшкодовувати саме особа, з вини якої сталася ДТП (постанова від 04.03.2020 року у справі № 331/6395/18, постанова від 11.03.2020 року у справі №754/5129/15).

Таким чином, до позивача, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування потерпілому, перейшло від останнього право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір виплаченого позивачем на користь ОСОБА_2 страхового відшкодування є вищим, ніж реальний розмір заподіяних збитків, не беруться до уваги судом апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Верховний Суд у постанові від 25.07.2018 року у справі № 922/4013/17 виклав позицію у якій вказав, що висновки судів попередніх інстанцій про те, що єдиним належним доказом розміру заподіяної внаслідок ДТП матеріальної шкоди є висновок експерта про розмір збитків, у тому числі з урахуванням коефіцієнту зносу, заподіяних внаслідок пошкодження автомобіля Мазда, є неправильними, оскільки звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається можлива, але не кінцева сума, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу.

Окрім того, Верховний Суд у постанові від 01.02.2018 року у справі № 910/22886/16 зазначив, що суд відхиляє доводи скаржника про те, що в даному випадку для вирахування страхового відшкодування (збитків) слід брати до уваги тільки звіт суб`єкта оцінювання, складений згідно з Законом України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні. Відповідно до абз. 10 ч. 2 ст. 7 зазначеного Закону, на які посилається скаржник, проведення оцінки майна є обов`язковими у разі визначення збитків або розміру відшкодування саме у випадках, встановлених законом. Скаржником не наведено норми Закону, яка б передбачала обов`язковість проведення оцінки для визначення збитків або розміру відшкодування саме за результатами дорожньо-транспортної пригоди.

Оскільки, позивач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 148 785,00 грн. на підставі рахунку СТО, що є реальним підтвердженням витрат на відновлювальний ремонт транспортного засобу, вищенаведені доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та не призначив у справі експертизу для з`ясування розміру збитків, заданих власнику пошкодженого транспортного засобу «Фіат», д.н.з. НОМЕР_2 , є безпідставними, оскільки, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, й кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Тобто, на суд не покладено обов`язок з призначення експертизи за власною ініціативою, а відповідачка ОСОБА_1 не заявляла у суді першої інстанції відповідне клопотання щодо призначення судової експертизи, у зв`язку з чим колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права, адже суд надав сторонам рівні можливості для висловлення своєї позиції щодо предмету спору та надання відповідних доказів на її підтвердження, й таким правом відповідачка ОСОБА_1 розпорядилася на власний розсуд. При цьому, в суді апеляційної інстанції відповідачкою ОСОБА_1 не заявлено клопотання щодо призначення судової експертизи для спростування доводів позивача щодо розміру збитків, завданих власнику пошкодженого транспортного засобу «Фіат», д.н.з. НОМЕР_2 .

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 16 червня 2021 року.

Головуючий:

Судді: