Справа № 370/2219/19 Головуючий в суді І інстанції Мазка Н.Б.
Провадження № 22ц-824/5580/2021 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 14 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання удаваним правочину,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати удаваним правочин - інвестиційний договір №26 від 24.09.2017 року, укладений між нею та ОСОБА_2 та визнати, що між нею та ОСОБА_2 , фактично був укладений зовнішньоекономічний договір (контракт) про надання посередницьких послуг у сфері працевлаштування за кордоном.

Мотивує позов тим, що у червні 2017 року вона звернулася до агентства з працевлаштування закордоном Мейпл Едьюкейшн з проханням надати більше інформації щодо можливості працевлаштування в Китаї.

Від представника компанії вона дізналася письмово (шляхом отримання електронного листа на електронну поштову скриньку), що на момент її звернення до агентства, компанія працевлаштовувала українців лише в якості викладачів англійської мови в Китаї та процес працевлаштування складався із 3 етапів.

Для подальшого проведення процесу працевлаштування їй потрібно було з`явитись у офіс Мейпл Едьюкейшн та надати копії документів та залагодити інші питання, пов`язані з майбутньою роботою в Китаї.

Так, 24 вересня вона приїхала в офіс Мейпл Едьюкешн та особисто познайомилась з ОСОБА_2 , який, в свою чергу, поставив перед фактом необхідності підписання інвестиційного договору, адже тільки за цієї умови компанія продовжуватиме співпрацю з нею.

Оскільки ОСОБА_2 був керівником компанії та усно запевнив її, що вони повністю супроводжуватимуть її під час роботи у Китаї та допомагатимуть у випадку виникнення будь-яких питань, візьмуть на себе оформлення та оплату робочої візи та пошук роботодавця, вона підписала даний договір та надала свій паспорт з іншими необхідними документами контактній особі та отримала туристичну візу до Китаю.

На момент підписання договору ОСОБА_2 не було надано детального опису умов праці та умов перебування її як громадянки України на території Китаю.

На момент підписання договору, ніхто із присутніх у Мейпл Едьюкейшн з їхньої сторони, не повідомив їй найголовнішу деталь перебування її, як громадянина іншої держави, яка буде їхати на територію КНР з ціллю офіційного працевлаштування (як це передбачає обов`язок п.4.2 Договору) про обов`язкове оформлення саме «робочої» візи оскільки ні туристична, ні бізнес віза для даних цілей, що передбачені умовами інвестиційного договору, не могла бути оформлена (однак, про дану обставину вона дізналась тільки після 2-х місячного перебування на території Китаю).

Вона від самого початку співпраці з компанією та ОСОБА_2 наголошувала на зацікавленості саме у працевлаштуванні в Китаї , однак після отримання нею туристичної візи, працівники Мейпл Едьюкейшн запевнили її, що все під контролем та через 2 місяці їй забезпечать належною візою вже на території Китаю за рахунок Сайреса .

Пройшовши онлайн інтерв`ю з Директором освітнього закладу в Китаї та отримавши їх погодження кандидатури, вона поїхала в Китай, де її зустрів представник Джіго скул ( Джіго Едьюкейш ) в аеропорту.

Вказує, що відповідно до вимог закону бізнес/туристична віза, а також віза з метою навчання не дають право для легального працевлаштування на території Китаю, і саме роботодавець має оформлювати в міграційній службі КНР робочу візу для іноземця.

Зрозумівши, що компанія Мейпл Едьюкейшн та Джіго Едьюкешн не зацікавлені в легальному працевлаштуванні її як працівника, вона все ж таки не змогла поїхати з Китаю, у зв`язку з відсутністю грошових коштів, та була вимушена погодилась на отримання бізнес візи.

У лютому 2018 року з зв`язку з тим, що навчальний семестр у Джіго Едьюкешн було закінчено та вона фактично була зобов`язана нелегально працювати на території іноземної держави, чим ставила під загрозу своє життя та здоров`я на території іноземної держави.

Вона отримала відповідь із Посольства України в КНР, з якої чітко вбачається, що перебування та офіційне працевлаштування на території Китаю має відповідати цілі (категорії) візи типу Z, а не F (туристична віза).

Про цей факт її ніхто не повідомив, про що свідчить відсутність посилання на дану обставину у договорі. Такі умисні дії відповідача поставили під загрозу її особисте життя та здоров`я, адже відповідач своєчасно не надав інформацію про можливу кримінальну відповідальність за незаконний перетин кордону КНР та працевлаштування без відповідних дозвільних документів.

Згідно отриманого витягу юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що ТОВ «Мейпл Едьюкейшн» є юридичною особою з основним видом діяльності - діяльність у сфері права та керівником якої є ОСОБА_2 .

Позивачка наголошує, що ОСОБА_2 умисно уклав із нею, ОСОБА_1 такий договір як фізична особа, адже його фірма не має ліцензії для здійснення такого виду діяльності як надання послуг з посередництва щодо працевлаштування, через що вона вимушена звернутися до суду із цим позовом.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 14 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факту спрямованості волі сторін під час укладання інвестиційного договору на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені вказаним договором, не доведено наміру будь-кого із сторін приховати будь-який інший правочин укладанням інвестиційного договору, а також не доведено факту настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені оскаржуваним договором, тому позовні вимоги є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений інвестиційний договір №26, згідно якого інвестор на добровільних засадах здійснює інвестування в діяльність реципієнта, а реципієнт зобов`язується використовувати вкладені інвестиції лише для здійснення діяльності реципієнта, визначених договором та виконувати пов`язані із цим обов`язки на умовах передбачених договором. Об`єкт інвестування - діяльність реципієнта з виконання робіт та надання послуг щодо навчання англійською мовою в організації: « Shenzhen Jigo English Education Development Co., Ltd. », яка знаходиться за адресою: Китайська Народна Республіка, провінція Гуандон, м. Шеньчшень, р-н Наншан, Шілі Таун, Лонгхуй гарден, буд. 9, офіс 106, « Jigo English ».

Згідно п.1.4 даного договору - договір не обумовлює виникнення відносин з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, інвестор лише здійснює пожертву коштів/майна реципієнту для досягнення ним цілей його діяльності.

Інвестор має право на отримання достовірних даних про стан здійснення діяльності Реципієнта, визначеної в п.1.3. цього Договору.

Інвестор вчасно здійснює передачу Реципієнту інвестицій. Інвестиції Реципієнту передаються шляхом підписання Сторонами Протоколу (-ів) здійснення інвестицій, що є невід`ємними Додатками до Договору.

Інвестор має право в будь-який момент припинити інвестування діяльності Реципієнта та/або розірвати договір в односторонньому порядку без необхідності здійснення компенсації/відшкодування Реципієнту. Договір вважається розірваним/інвестування припиненим з моменту отримання Реципієнтом повідомлення про це від Інвестора, в порядку передбаченому п.10.7. цього Договору (а.с.20-24, 67-71, 106-110).

До позовної заяви додана копія паспорту ОСОБА_1 для виїзду закордон з відмітками про виїзд та виїзд до КНР та копія візи ОСОБА_1 (а.с.29-31).

Відповідно Протоколу здійснення інвестицій №1 від 24.09.2017 року, що є додатком №1 до Інвестиційного договору №26 від 24.09.2017 року, на виконання умов договору та своїх зобов`язань інвестор здійснив інвестиції для реципієнта. Сторонами погоджено, що до таких інвестицій відносяться: покриття витрат реципієнта на: транспорт, а саме: квиток на потяг та/або авіаквиток/ авіаквитки з Києва до Китаю; супутні транспортні витрати, такі як: таксі до аеропорту в іноземній державі при пересадці (у разі необхідності) та таксі з аеропорту (що є кінцевим місцем призначення) безпосередньо до місця проживання реципієнта в Китаї; за умови успішного завершення контракту реципієнтом, інвестор зобов`язаний оплатити йому зворотній авіаквиток з Китаю до Таїланду (або Малайзії ); оформлення всіх необхідних віз на період дії контракту.

Даний пункт не включає оплату наступних послуг: легалізацію диплома реципієнта для Китаю, оформлення та легалізація довідки про його несудимість, а також отримання довідки про проходження ним медичного огляду, які оплачуються коштом реципієнта.

Сума витрат інвестора включає: оплату в повному обсязі офіційних консульських зборів, у тому числі додаткового консульського збору за терміновість (у разі необхідності) та оплату послуг агентств/агентів, які займаються візовими питаннями, окрім вищезазначених винятків; поліс страхування здоров`я від нещасних випадків; орендну плату за проживання в умебльованій квартирі в Китаї протягом всього періоду дії контракту, включаючи завдаток за перші три місяці проживання, який оплачується наперед при заселенні в квартиру.

Сума витрат інвестора не включає оплату комунальних та інших послуг, таких як: холодне та гаряче водопостачання, електроенергія, газ, телебачення, інтернет, послуги консьєржа, тощо; проходження реципієнтом підготовчих курсів TEFL, організованих британською освітньою радою, із подальшим отриманням ним сертифікату міжнародного зразка, який надає йому право викладати англійську мову як іноземну (а.с.72, 111).

Згідно листу-відповіді №6156/24-091 від 18.06.2019 року, виданому Посольством України в КНР, відповідно до законодавства КНР, працевлаштування або робота у будь-якій формі в Китаї без наявної робочої візи типу «Z» забороняється, а документи, які необхідні для оформлення даного типу візи, оформлюються виключно за місцем знаходження роботодавця (а.с.18-19).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10 березня 2020 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2019 року у справі № 344/21392/18 було змінено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 штрафну неустойку за інвестиційним договором № 26 від 24.09.2017 року в розмірі 20 000,00 гривень та судовий збір (90-95, 129-134).

Вищевказаними судовими рішеннями було встановлено факт укладення між сторонами саме інвестиційного договору, а також, що ОСОБА_1 за власною ініціативою припинила трудову діяльність в освітньому закладі «Shenzhen Jigo English Education Development Co., Ltd не пізніше 14 березня 2018 року, та у період дії інвестиційного договору не вимагала від інвестора покриття витрат на оформлення категорії візи, яка б дозволяла працевлаштування на території КНР або інших витрат, погоджених ними у протоколі здійснення інвестицій, тобто фактично ОСОБА_1 було припинено інвестиційний договір в односторонньому порядку до закінчення строку його дії.

Згідно вимог ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Таким чином, заявляючи позов на підставі ст.235 ЦК України, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що за удаваним правочином (ст.235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи «в парі» з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням ЦК України, тобто є удаваним. Другий же правочин (прихований) може бути як дійсним, так і недійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам правочинів, що містяться в статті 203 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Докази згідно положень статей 77-80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Отже, звертаючись з позовом про визнання правочину удаваним і визнання фактично вчиненого правочину недійсним, позивач має обґрунтувати, з яких підстав спірний правочин є удаваним, та довести невідповідність фактично вчиненого (реального) правочину нормам права.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що позивачкою не було належним чином доведено факту спрямованості волі сторін під час укладання інвестиційного договору на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені цим договором, не доведено намірів будь-кого сторін приховати будь-який інший правочин укладанням інвестиційного договору, а також не надано доведено факту настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені оскаржуваним договором, через що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Крім того, колегія суддів враховує, що факт укладення між сторонами саме інвестиційного договору, оцінка його правової природи, змісту, прав та обов`язків сторін за цією угодою були предметом дослідження судів у справі № 344/21392/18, за наслідком чого судовими рішеннями було встановлено також факт порушення самою ОСОБА_1 умов цього договору, що також свідчить про відсутність підстав для визнання оскаржуваного договору удаваним.

Посилання апелянта на те, що оскільки основною умовою договору було подальше офіційне працевлаштування ОСОБА_1 на території Китаю, то оскаржуваний договір є удаваним, колегія суддів відхиляє, як такі, що не ґрунтуються на належних, достатніх і допустимих доказах.

Аргументи апеляційної скарги про необхідність отримання відповідачем ліцензії для здійснення діяльності, яка була обумовлена укладеним між сторонами договором, колегія суддів вважає формальними, оскільки вони не можуть бути достатньою підставою для визнання цієї угоди удаваною.

Інші доводи апелянта зводяться до повторення доводів позовної заяви, були предметом розгляду суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, при вирішенні справи місцевий суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Макарівського районного суду Київської області від 14 січня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: