Справа № 519/56/19
Провадження № 2/504/714/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2021 року смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенко В.К.,

секретаря- Мельникової В.М., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 10, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про звільнення від частини заборгованості по аліментам,-

ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року позивач звернувся до Южного міського суду Одеської області із вказаним позовом до відповідача, в якому просив суд звільнити його від частини заборгованості по аліментам, змінити розмір аліментів, які підлягають стягненню на підставі судового наказу, виданого Южним міським судом Одеської області від 18.06.2018 року у справі № 519/463/18 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та призначити новий розмір аліментів.

Ухвалою судді Южного міського суду Одеської області від 26.03.2019 року відкрито провадження у даній справі, призначено підготовче засідання.

Ухвалою судді Южного міського суду Одеської області від 08.10.2019 року припинено процедуру врегулювання спору за участі судді, справу передано на розгляд іншому складу суду.

Матеріли передані до Комінтернівського районного суду Одеської області через неможливість утворення складу суду у Южному міському суді Одеської області.

Ухвалою від 17 січня 2020 року суддя Комінтернівського районного суду Одеської області прийняв до свого провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 01.03.2021 року за заявою позивача залишено без розгляду частину позовних вимог, зокрема, в частині зменшення розміру аліментів та встановлення їх у новому розмірі.

В судовому засіданні представник позивача та сам позивач вимоги решти позову підтримали, просили їх повністю задовольнити з викладених у позові підстав.

Представник відповідача та сама відповідач вимоги позову не визнали, просили в їх задоволенні відмовити, вважали позов надуманим та необгрунтованим.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, уважно вивчивши доводи позову та відзиву на нього, суд дійшов до наступного висновку:

Судом встановлено, що на підставі судового наказу, виданого Южним міським судом Одеської області від 18.06.2018 року у справі № 519/463/18, з ОСОБА_1 щомісячно стягуються аліменти на користь відповідача, ОСОБА_2 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) позивача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання неповнолітніх дітей, які народилися під час перебування сторін у шлюбних відносинах: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до повноліття сина ОСОБА_3 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , а потім у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та до повноліття доньки ОСОБА_4 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позивач у своєму позові посилається на те, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин, з вересня 2017 року по березень 2018 року, за домовленістю між позивачем та відповідачем діти проживали із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому діти, за домовленістю між позивачем та відповідачем, з квітня 2018 року до моменту звернення до суду із даним позовом, проживали 2 тижні з позивачем, 2 тижні з відповідачем.

Згідно з розрахунком заборгованості по аліментах, виданого старшим державним виконавцем Штець О.О., заборгованість позивача по сплаті аліментів за період з 29.05.2018 року по 31.08.2018 року становить 12 856,41 грн.

Позивач зазначає, що оскільки в період проживання дітей із ним він фактично утримує їх за особисті кошти, при цьому відповідач жодним чином в утриманні дітей йому не допомагає, таким чином сплата позивачем аліментів на користь відповідача для утримання дітей в період їх проживання разом з позивачем суперечитиме інтересам дітей, оскільки ці гроші витрачаються відповідачем не за цільовим призначенням. Тому вважає доцільним зменшити розмір заборгованості по аліментам на половину.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що позовні вимоги нею не визнаються повністю, оскільки, як вбачається із заяви її батьків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , складеної на нотаріальному бланку від 01.05.2019 року, з 12.06.2018 року по 14.07.2018 року ОСОБА_3 та з 23.06.2018 року по 14.07.2018 року ОСОБА_4 під час літніх канікул, перебували на відпочинку у баби та діда в м. Львів, що також підтверджується копіями проїзних квитків.

Із заяви вбачається, що жодної фінансової підтримки ОСОБА_1 в цей період не надавав.

Окрім цього, відповідач зазначає, що починаючи з серпня 2018 року ОСОБА_4 почала часто хворіти, що підтверджується копіями медичних довідок, доданих до відзиву, від 31.12.2018 р., 16.01.2019 р., 20.02.2019 р., 20.01.2019 року.

Відповідно до копії консультативного висновку спеціаліста від 20.01.2019 року для лікування хвороб ОСОБА_4 лікарем призначені відповідні лікувальні препарати, які відповідач, як вбачається з копій фіскальних чеків з аптек, придбала.

Відповідачем до відзиву також додано роздруківку скріншотів переписки між позивачем та відповідачем у месенджері Viber, з якої вбачається, що діти знаходилися вдень у позивача, а вночі у відповідача за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до частин першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

За положеннями статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч.1 статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

За ч. 1, ч. 4 ст. 194 СК України, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття.

Заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається, виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а у разі спору - судом (ч. ч. 1, ч. 4 ст. 195 СК України).

За приписами ч.2 ст.197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Отже, вказаною нормою чітко визначені дві правові підстави, за якими платник аліментів може бути звільнений від заборгованості по аліментам, зокрема: тяжка хвороба платника аліментів та/або інша обставина, що має істотне значення.

Суд враховує, що кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вони посилаються як на обґрунтування своїх вимог чи заперечень.

Позивач не надав істотних доказів необхідності звільнення від сплати заборгованості по аліментам, які стягуються з нього на користь ОСОБА_2 для утримання неповнолітніх дітей та доказів того, що гроші витрачаються відповідачем не за цільовим призначенням.

Суд критично ставиться до довідки від 14.08.2018 року, наданої позивачу головою правління ОСББ «Світанок 21», згідно якої ОСОБА_1 разом із своїми дітьми в липні-серпні 2018 року проживав за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки з доказів, наданих відповідачем, діти у період з 12.06.2018 року по 14.07.2018 року перебували у м. Львів на літніх канікулах у баби та діда, ці докази, на думку суду, є більш неспростовними (білети Укрзалізниці), і ці докази не спростовані позивачем у судовому засіданні.

Суд також враховує, що з доказів, наданих відповідачем вбачається, що діти проживали з кожним із батьків не повний день, а згідно домовленості, вдень з позивачем, вночі з відповідачем.

Крім того, позивач не довів, що діти постійно проживали з ним, а сам факт періодичного проживання дітей з батьком не може бути достатньою підставою для звільнення від сплати заборгованості аліментів на утримання дітей.

Допит у судовому засіданні свідка ОСОБА_7 не надав суду таких свідчень, які б вказували на існування істотних обставин в розумінні правила ч.2 ст.197 СК України.

Крім того періодичне перебування (проживання) дітей у батька не може бути розцінене судом як істотна обставина.

Охоронні правовідносини, які виникли між сторонами по справі, не звільняють платника аліментів від виконання рішення суду про стягнення аліментів навіть під час проживання його самого разом з одержувачем аліментів.

Крім того, згідно приписів статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину.

Відтак, посилання позивача на те, що він здійснював матеріальні витрати на дітей у спірний період, лише вказують на те, що позивач дотримувався вимог, передбачених ст. 180 СК України.

Разом з тим, суд враховує, що доказів про те, що у спірний період позивач добровільно виконував рішення суду, з його боку суду не надано.

Позивачем не надано доказів спростування твердження відповідача відносно здійснення витрат на лікування доньки ОСОБА_4 .

Інші доводи позову не є істотними і суд не вбачає підстав для надання на них відповіді.

Інших істотних підстав для звільнення від сплати заборгованості аліментів у позові не заявлялось, і судом не встановлено.

Суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач не довів існування підстав для звільнення від сплати заборгованості по аліментам, встановлених на підставі судового наказу, виданого Южним міським судом Одеської області від 18.06.2018 року у справі № 519/463/18.

В силу положення п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати покласти на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ч. 8 ст. 7, ст. 157, 180,181, 197 СК України, ст. ст. 141, 258, 259, 263-265, 267, 273, 315, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя В.К. Барвенко