Справа № 337/4628/20
Провадження №2/337/216/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Кучерук І.Г.

з участю секретаря Нетяга М.І.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши в порядку загального позовного провадження, у судовому засіданні, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу на підставі рішення Хортицького районного суду від 22 липня 2020 р. про визначення часток у спільному сумісному майні, про припинення права на частку у спільному майні, про визначення права власності та виселення та ухвали Запорізького апеляційного суду від 21 жовтня 2020 р. на апеляційну скаргу від 30 вересня 2020 року та 05 жовтня 2020 на праві приватної власності належить 11/42 квартири АДРЕСА_1 .

Згідно відомостей про реєстрацію у квартирі АДРЕСА_1 крім нього зареєстровані иин ОСОБА_2 , з моменту заселення у 1992 році; син ОСОБА_2 , проживає з моменту заселення у 1992 році; син ОСОБА_2 , проживає з моменту заселення у 1992 р.; дочка ОСОБА_3 , проживає з моменту заселення у 1992 році; син ОСОБА_2 , проживає з моменту заселення у 1992.

Вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , зареєстровані, проживають та фактично користуються нею. Однак, своїм рішенням Хортицький районний суд від 22.07.2020р. припинив право власності ОСОБА_2 , на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 з виплатою грошової компенсації вартості 1/6 частини вказаної квартири, яка внесена на депозитний рахунок ОСОБА_1 . Суд цим же рішенням визнав за ОСОБА_1 , право власності на 1/6 частині квартири АДРЕСА_1 у порядку припинення власності ОСОБА_2 на частку квартири та зобов`язав Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_2 , грошову компенсацію вартості 1/6 частини квартири за вказаною адресою, в розмірі 97746,66 грн., яка внесена на депозитний рахунок ОСОБА_1 .

Відповідач проживає в даній квартирі, але не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, має мінімум особистих речей у користуванні і взагалі квартирою не цікавиться. Більше двох років ніде не працює, веде усамітнений спосіб життя. Намагається спонукати власників житла до виконання деяких правил, які він встановлює на власний розсуд: місцезнаходження меблів та посуду на кухні, тощо...

Перешкод в користуванні житловим приміщенням, яке він займає до цього часу, ніхто відповідачу не чинили.

Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, він позбавлений можливості на нормальний відпочинок і це впливає як на стан здоров`я позивача, так і на психологічний стан та здоров`я інших співвласників, перешкоджає веденню нормального способу життя.

Вважає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав.

Вважає, що ОСОБА_2 втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 згідно з рішенням Хор тицького районного суду від 22.07.2020 р., крім того не сплачує свою частку за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому позивач, як власник частки житла, що визначалась ОСОБА_2 , переданим рішенням суду у власність, вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження моїм майном.

Інші співвласники квартири також не бажають перебування ОСОБА_2 у спільній квартирі через вкрай зруйновані стосунки, непередбачуваність його поведінки.

Відповідачеві було надано письмове звернення щодо добровільного виселення з квартири після набрання ухвалою суду законної сили. Проте така пропозиція була ним проігнорована.

Просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 та зняти реєстрації за даною адресою та виселити, бо має кошти на судовому депозиті для придбання іншого житла замість того, що втратив.

Зняти з реєстрації за місцем проживання, а також судові витрати по справі стягнути з відповідача.

27.11.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання.

01.12.2020 року, до суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог у якій вказано, що в зв`язку з тим, що позовна заява подана до Хортицького районного суду м. Запоріжжя 02.11.2020 р., до того, як була проведена реєстрація у Центрі надання адміністративних послуг права на власність часток у квартирі АДРЕСА_1 згідно рішенню Хортицького районного суду від 21.10.2020 р., то після отримання витягу на право власності лише 12.11.2020 р., позивачем була подана заява до центру реєстрації місця проживання фізичних осіб про зняття ОСОБА_2 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з припиненням права власності у квартирі АДРЕСА_1 . Право його власності на 1/6 частку квартири визнано за позивачем. Грошова компенсація вартості 1/6 частки ОСОБА_2 у розмірі 97 746 грн. 66 коп. внесена на депозитний рахунок згідно з квитанцією АТ КБ «Приватбанк» № 2РБ075564 від 22.01.2020 р.

Уточнюючи позовні вимоги просить суд визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з припиненням його права власності згідно з рішенням Хортицького районного суду, яке набрало законної сили 21.10.2020 р., та зняттям його з реєстрації за місцем попереднього проживання; виселити ОСОБА_2 з займаної ним раніше житлової площі у кв. АДРЕСА_1 та зобов`язати забрати належні йому речі особистого користування; позовну вимогу про зняття судових витрат у справі з відповідача ОСОБА_2 зняти і віднести їх за рахунок позивача.

18.12.2020 року, до суду від відповідача надійшов відзив на позов у якому вказано, що він не згоден повністю з позовом батька ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 ; про зняттям з реєстраційного обліку за адресою квартири та виселенні з зазначеної квартири.

Дійсно, рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22.07.2020 р. у цивільній справі № 337/5708/19 він позбавлений права власності на 1/6 частину вказаної квартири.

Однак ухвалення зазначеного судового рішення не впливає на обсяг його прав щодо користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

При вирішенні позову ОСОБА_1 належить керуватись нормами житлового законодавства. Головне, слід зважити на обставини, за яких він набув право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 ,та які полягають у наступному.

У неповнолітньому віці він разом з батьками вселився у встановленому законодавством порядку до квартири за адресою: АДРЕСА_2 ,на підставі ордеру на жиле приміщення.

З моменту вселення і квартиру він набув право користування жилим приміщенням в квартирі відповідно до приписів ст.ст. 64, 65 ЖК України.

Так як при вселенні до квартири між ним та наймачем і іншими особами не було укладено угоду про порядок користування жилим приміщенням в квартирі, то він набув рівного з наймачем і іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

З вказаного часу він не втрачав права на користування жилим приміщенням в квартирі.

Після припинення сімейних відносин з ОСОБА_1 та іншими особами, які мешкають в квартирі, обсяг його прав на користування квартирою не зменшився і залишився незмінним.

В подальшому, внаслідок приватизації квартири, яка відбулась 15.04.1999 р., всі мешканці квартири набули право спільної сумісної власності на квартиру.

Проте приватизація квартири,зміна її правового статусу: перехід з власності держави у спільну сумісну власність мешканців квартири, не вплинула на вже наявне в нього право користування квартирою.

Викладене свідчить, що він набув право користування квартирою за нормами житлового законодавства (ст.ст. 64, 65 ЖК України), право користування квартирою не втрачав до цього часу,внаслідок чого при вирішенні позову про втрату права користування квартирою та виселенні з квартири належить керуватись виключно нормами житлового законодавства.

Зважаючи на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не засновані на нормах житлового законодавства,а засновані виключно на нормах законодавства про право власності, які не регулюють спірні правовідносини, позовні вимоги належить залишити без задоволення.

У справі, що розглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій співвласників квартири, внаслідок яких він може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

Віннабув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї своїх батьків.

Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено.

Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сімї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Викладені норми матеріального та цивільного процесуального права доводять, що обов`язок доказування позовних вимог лежить в першу чергу на позивачеві, а заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами.

Тому слід позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

19.01.2021 року підготовче провадження закрите.

Ухвалою суду від 14.04.2021 року, залучено ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

У судове засідання треті особи не з`явились, надали свідчення про підтримання позовних вимог.

Позивач та відповідач не заперечували проти розгляду справи за відсутності третіх осіб, та фактично наполягали на цьому.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з мотивів викладених у позові просив їх задовольнити. Також суду пояснив, що у відповідача припинена частка власності у спільному майні, він не приймав участі в утриманні квартири, не сплачував комунальні платежі, у спірній квартирі він не проживає, в ній не зареєстрований. Вказав, що до квартири заселились у 1992 році, та відповідач постійно там проживав.

У судовому засіданні відповідач з позовом не згоден з мотивів викладених у відзиві. Також суду пояснив, що він отримав компенсацію за частку квартири за рішенням суду, якої недостатньо для придбання іншого житла, у квартирі не проживає вимушено, так як замки змінили, та не може до неї зайти, до цього довгий час проживав постійно у спірній квартирі.

Суд, розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22.07.2020 року визначено, що частка в спільному майні - квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , становить кожного 1/7 частина, ОСОБА_1 - 11/42 частин, ОСОБА_2 , - 1/6 частина.

Припинено право власності ОСОБА_2 , на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_2 , грошову компенсацію вартості 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі 97746,66 грн., яка внесена на депозитний рахунок ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 , право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку припинення права власності ОСОБА_2 на частку квартири.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21.10.2020 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про визначення часток у праві спільної власності на майно, припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності та виселення - визнано неподаною та повернуто скаржнику.

Відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_2 був зареєстрований у спірній квартирі в період з 19.07.2001 року по 10.11.2020 року.

Відповідно до пояснень позивача, сімя, разом із відповідачем заселилась до спірної квартири 1992 року.

Підстави виселення передбачені ст.109 ЖК УРСР (виселення у випадку звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення), ст.110 (виселення у випадку знесення житлового будинку, його обвалу, переобладнання в нежитлове), ст.114 (виселення робітників і службовців, що припинили трудові відносини з підприємствами, установами, організаціями найважливіших галузей народного господарства, які надали жиле приміщення, у зв`язку із звільненням за власним бажанням без поважних причин, або за порушення трудової дисципліни, або за вчинення злочину; громадян, які одержали жилі приміщення в будинках колгоспів, якщо вони виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням; громадян, позбавлених батьківських прав, якщо вони проживають спільно з дітьми, відносно яких позбавлені батьківських прав), ст.116 (якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними), ст.157 ( виселення членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу).

Статтями 41,47 Конституції України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

При вирішенні питання про виселення колишнього члена сім`ї власника житла, суд враховує і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло згідно з статтею 8 Конвенції, щодо пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх.

Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Важливе юридичне значення для правильного вирішення спору у цій справі має факт дослідження обставини того, чи має відповідач інше житло для проживання, оскільки відповідач проживає у спірному житловому будинку понад 20 років.

Відповідач іншого житла не має, що також знайшло своє підтвердження поясненнями сторін у судовому засіданні.

Визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, буде мати наслідком виселення його із спірної квартири.

Проте при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі проводити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Позивач, оформивши за собою право власності на частку квартири і знявши відповідача з реєстраційного обліку у спірній квартирі, знав що відповідач, як колишній член сім`ї, не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яка внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Позивачем не надано до суду належних доказів здійснення відповідачем будь-яких обмежень у реалізації позивачем свого права користування та розпорядження майном.

Суд вважає, що позовні вимоги на даний момент не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 229, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 , зняття з реєстрації, виселення та зобов`язання забрати речі особистого користування - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в Запорізький апеляційний суд протягом 30 днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складений 02.07.2021 року.

Суддя: