Справа № 953/2230/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 грудня 2021 року Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого - судді Шаренко С.Л.,
при секретарі - Вареник К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє вимог на предмет спору служба у справах дітей по Київському району Департаменту у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод і здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 , яка діє особисто та в інтересах малолітньої особи ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей по Київському району Департаменту у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення,
ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_1 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд усунути перешкоди у здійсненні права власності, шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову ОСОБА_5 зазначив, що на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Колядою Т.Г. 19.01.2012 року за реєстровим № 57, йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .
27.02.2010 року між ним та відповідачкою, ОСОБА_2 , зареєстровано шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_6 . Відповідачку було зареєстровано у квартирі 17.05.2014 року, а дитину зареєстровано 20.05.2014 року.
У вересні 2016 року позивач забрала з квартири усі свої речі та залишила квартиру.
Також позивач зазначив в позовній заяві, що рішення про фактичне припинення шлюбних відносин відповідач прийняла добровільно, виїжджала з квартири за власним бажанням, без будь-якого примусу.
13.09.2017 року Київський районний суд м. Харкова постановив рішення, яким шлюб між сторонами був розірваний.
Також позивач зазначив, що з вересня 2016 року відповідачка у спірній квартирі не проживає, ніяких витрат по утриманню цього житла не несе (і ніколи не несла), комунальні послуги не сплачує (і ніколи не сплачувала), усі свої речі вивезла у вересні 2016 року.
За домовленістю між ними, їх дитина проживає разом з матір`ю.
Протягом останніх чотирьох років місцем проживання відповідача та їх сина є будинок батьків позивача за адресою: АДРЕСА_2 .
Між сторонами не існувало ніяких домовленостей щодо збереження права користування квартирою після їх розлучення. За таких обставин, позивач вважає, що з жовтня 2017 року, через рік після виїзду із квартири, ОСОБА_1 втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
На переконання позивача, задоволення його позовних вимог жодним чином не порушить прав дитини, оскільки житлом його син забезпечений.
Натомість наявність реєстрації відповідача та їх чина перешкоджає йому продати спірну квартиру, адже потенційні покупці відмовляються придбавати це майно, побоюючись можливих претензій на житло з боку зареєстрованих осіб.
У той же час необхідність продажу квартири є не його примхою, а життєвою необхідністю, оскільки 2018 році здоров`я позивача різко погіршилося, було проведено обстеження, яке виявило непрохідність крові в серці, терміново була проведена операція, встановлений стент у серці. Вартість операції складала 60 000,00 гривень. В 2019 році стан позивача погіршився настільки, що він не міг самостійно пересуватися. У Києві, в Інституті серця, було проведено обстеження, яке встановило повну непрохідність магістральної артерії у нозі, було зроблено дві операції, одна з яких - на серці (встановлений стент), інша - був встановлений протез в області таза для того, що кров проходила по нозі. Вартість операцій - 250 000,00 грн. В 2020 році, у зв`язку із тим, що протез у нозі забився, стан позивача знову погіршився. Була проведена четверта операція, під час якою була здійснена «чистка» протезу. Вартість цієї операції - 150 000,00 грн. Наразі лікарі прогнозують, що у найближчому майбутньому необхідно буде змінювати протез. Про це зазначено у виписці із медичної карти стаціонарного хворого № 1846/20. Вартість цієї операції складатиме 200 000,00 грн.
Отже, склалася ситуація, при якій власник не має можливості продати належне йому майно, аби отримати кошти на лікування.
Оскільки відповідачка в добровільному порядку не знімається з реєстрації, позивач звернувся в суд з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
12.06.2020 року ОСОБА_2 надала до суду відзив на позовну заяву в якому заперечувала проти позовних вимог позивача в повному обсязі з наступних підстав.
19.01.2012 року ОСОБА_7 мати позивача купила квартиру АДРЕСА_1 та подарувала її позивачу. Зазначила, що вказану квартиру ОСОБА_2 купила за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2
ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син, та з травня 2014 року вона разом з сином зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
В 2016 році у них з ОСОБА_1 відбулась сварка, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння він вигнав відповідачку разом з сином з квартири, з цього приводу вона зверталась в поліцію з заявою про вселення її у квартиру, однак отримувала відповідь про те, що це питання цивільно-правових відносин.
В подальшому позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, який рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13.09.2017 шлюб розірвано.
Відповідачка також у відзиві зазначила, що вона не одноразово намагалась примиритись з позивачем, але без результатно. В подальшому позивач змінив замки у квартирі, і вона знову зверталась до поліції. Однак їй надали відповідь , що це цивільно-правові відносини та їй потрібно звертатись до суду з позовом. Таким чином, відповідачка зазначає, що не погоджується з доводами позивача, про те, що вона за власним бажанням не проживає у спірній квартирі понад встановлений річний термін, має інше місце проживання, та що позивач не чинив та не чинить перешкод відповідачці у вільному проживанні в квартирі.
Крім того, відповідачка зазначила, що не проживання малолітньої дитини в спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування житлом .
18.06.2020 ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб справах дітей Харківської міської ради в кому просила суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення та їх сина, а також зобов`язати ОСОБА_1 передати їй ключі від квартири.
Зустрічну позовну заяву позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 обґрунтувала тим, що 27.02.2010 року між нею та відповідачем за зустрічним позовом було зареєстровано шлюб, від якого вони маються спільного сина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
19.01.2012 року ОСОБА_7 мати позивача купила квартиру АДРЕСА_1 та подарувала її відповідачу ОСОБА_1 . При цьому, квартиру ОСОБА_2 купила за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
В 2016 році у них з ОСОБА_1 відбулась сварка, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння він вигнав відповідачку разом з сином з квартири, з цього приводу вона зверталась в поліцію з заявою про вселення її у квартиру, однак отримувала відповідь про те, що це питання цивільно-правових відносин.
В подальшому позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, який рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13.09.2017 шлюб розірвано.
Вона не одноразово намагалась примиритись з позивачем, але без результатно. В подальшому позивач змінив замки у квартирі, і вона знову зверталась до поліції. Однак їй надали відповідь, що це цивільно-правові відносини та їй потрібно звертатись до суду з позовом.
Позивачка зазначила, що на сьогоднішній день вона з сином не мають постійного місця проживання та вимушені постійно переходити від одних знайомих до інших, тому вона звертається до суду з зустрічною позовною про вселення її та дитини до квартири де вони зареєстровані.
22.09.2020 року відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що заперечує по суті позовних вимог позивачки за зустрічним позовом з наступних підстав.
У вересні 2016 року позивачка виїхала з квартири, забравши дитину, а 13.09.2017 року шлюб між ним розірвано. Факт виїзду позивача з квартири у вересні 2016 року встановлений рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.06.2017 року по справі № 640/3543/17 про встановлення участі батька у вихованні дитини. Таким чином, вже чотири роки позивач разом з дитиною у квартирі не проживають, місцем їх проживання є будинок батьків позивача за адресою: АДРЕСА_2 .
Також відповідач за зустрічним позовом зазначив, що між сторонами не існувало ніяких домовленостей щодо збереження права користування квартирою після розлучення.
Також представник відповідача зазначив, що лист від 06.07.2020 року з Київського відділу поліції, не можна вважати належним доказом, оскільки в ньому не зазначено, саме з яких протиправних дій ОСОБА_1 зверталась до відділу ОСОБА_2 також зазначає, що таких звернень було декілька, але жодного разу за результатами їх розгляду не було встановлено в діях ОСОБА_1 адміністративного або кримінального правопорушення. ці звернення були безпідставними та зумовлювались виключно украй негативними взаємовідносинами сторін.
Також представник відповідача за зустрічним позовом зазначив, що майже одразу після переїзду позивач влаштувала дитину у дитячий садок № 267, який знаходиться неподалік від будинку батьків відповідача за зустрічним позовом, відмовилася возити дитину у приватний дитячий садок «ДЕК-АРТ», в який сина влаштував батько, і який територіально знаходиться недалеко від належної відповідачу квартири.
У травні 2020 року позивач оформила на дитину декларацію, згідно якої сімейним лікарем дитини є лікар, яка працює в дитячій поліклініці №15. Розташованої за місцем проживання батьків позивача. У червні 2020 року позичка за зустрічним позовом влаштувала дитину у школу №24, яка також знаходиться поруч із будинком батьків.
Щодо прав малолітньої дитини ,представник відповідача за зустрічним позовом зазначила, що ОСОБА_6 переїхав до батьків позивача за зустрічним позовом разом зі своєю матір`ю і протяго останніх чотирьох років проживає з нею за адресою: АДРЕСА_2 .
Батько відвідує сина згідно з графіком побачень, встановленим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.06.2017 року по справі № 640/3543/17.
Представник відповідача також зазначила, що під час відвідування сина, позивачка часто вчиняє сварки, не бажаючи виконувати рішення суду, часто відповідач вимушений з цього приводу викликати поліцію, отже взаємовідносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є не просто поганими, вони перебувають на грані ненависті один до одного.
Крім цього. Представник відповідача за зустрічним позовом додала, що відповідач створив нову сім`ю, та з новою дружиною мешкають в квартирі в яку бажає вселитись позивачка за зустрічним позовом.
Таким чином, представник відповідача за зустрічним позовом зазначає, що за таких умов, вселення та проживання дитини в одній квартирі з батьками не відповідає інтересам дитини та може зашкодити дитячій психіці.
23.09.2020року ОСОБА_2 надала до суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву в якій зазначила, що на теперішній час у неї та дитини відсутнє житло. Право користування яким вона та дитина мала б за законом, окрім квартири, в яку вона просить суд вселити її разом з дитиною. Її батько дозволив їй проживати разом з дитиною у нього тимчасово. Періодично вона з дитиною мешкає у бабусі та брата.
Дитина була влаштована до дитячого садка № 267 у зв`язку з тим, що це був найближчий дитячий заклад біля місця проживання дитини на час оформлення документів. З цієї ж причини було оформлено декларацію з сімейним лікарем у дитячій поліклініці № 15. Тому позивачка вважає, що вказані обставини не можуть підтверджувати те, що вона не проявляла інтересу до житла за місцем своєї реєстрації.
Також позивачка за зустрічним позовом зазначила, що посилання на те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.06.2017 по справі № 640/3543/17 встановлено факт її виїзду з квартири, не може прийматися до уваги, оскільки причини залишення житла судом при розгляді вказаної справи не досліджувались, а ця обставина має істотне значення для вирішення цієї справи.
29.10.2021 до суду надійшов висновок Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області , відповідно до якого зазначено, що діючи як представник органу опіки та піклування в інтересах дитини, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за недоцільне визнання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, їх представників та допитаних в судовому засіданні свідків, прийшов до наступного.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , на пілставі договору дарування від 20.01.2012 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Колядою Т.Г., на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 12).
Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають неповнолітню дитину: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 18).
ОСОБА_2 та неповнолітня дитина зареєстровані у належній позивачу квартирі АДРЕСА_1 з травня 2014 року, та постійно проживали за цією адресою.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13.09.2017 року шлюб між сторонами розірвано. (а.с. 19).

Між сторонами склалися неприязні стосунки, що підтверджується зверненнями ОСОБА_2 до поліції, а також рішенням про усунення перешкод у вихованні дитини та встановлення способу участі батька у вихованні дитини.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України у нормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду № 279/5273/20 від 02.12.2021 року.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 разом з малолітнім сином, ОСОБА_4 з поважних причин, зокрема, у зв`язку з тим, що позивач чинить їй перешкоди, не мешкають за місцем своєї реєстрації.

Вказане підтверджується показами свідків, а також листом Київського відділу поліції в Харківській області відповідно до якого вбачається, що 20.12.2016 року та 17.02.2020 до Київського ВП ГУНП в Харківській області надійшла заява гр. ОСОБА_2 що протиправних дій ОСОБА_1 , який не пускає її та сина за місцем реєстрації: АДРЕСА_4 . (а.с. 82).

З пояснень свідків встановлено, що ОСОБА_2 разом із дитиною проживає періодично в будинку свого батька, а також у своєї баби, яка в судовому засіданні висловила своє небажання, щоб ОСОБА_2 разом зі своїм сином мешкали у неї вдома, оскільки вона має свою родину, а отже, визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням є передчасним.

Суд також не приймає до уваги доводи представника позивача, що факт добровільного виселення та не проживання за вказаною адресою встановлено рішенням Київського районного суду м. Харкова у справі № 640/3543/17, оскільки сам факт не проживання у спірній квартирі відповідачка за первісним позовом не заперечує, однак причини, у зв`язку з якими відповідачка залишила житло, в цьому рішенні не встановлювались.

Таким чином, хоча ОСОБА_2 і розірвала шлюб із ОСОБА_1 , проте її не проживання у квартирі АДРЕСА_1 пов`язане із тим, що позивач чинить їй перешкоди у проживанні, та враховуючи наявність спільного малолітнього сина, який також зареєстрований за вказаною адресою, суд приходить до висновку, що задоволення вимог ОСОБА_1 становитиме непропорційне втручання у право ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_4 на житло.

З урахуванням зазначеного, вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають. Враховуючи також, що в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 вимушено залишила житло, та ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, та вимоги за зустрічним позовом про вселення ОСОБА_2 до квартири, де вона зареєстрована, підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 259, 263-268, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 405-406, 391 ЦК України, ст. ст. 7, 150, 156, 162 ЖК УРСР, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Зобов`язати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та передати їй ключі від квартири.

Рішення суду може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення виготовлено 20.12.2021 року.

Суддя: С.Л. Шаренко