Справа № 523/6492/21
Провадження №2/523/3413/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Аліна С.С.

при секретарі - Вовкович І.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в якому просить:

-визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

-вселити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_2 .

-виділити в особисте користування ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) кімнати площею 12,6 кв.м. та 7,9 кв.м.

-Виділити в особисте користування ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) кімнату площею 17,1 кв.м.

-у загальне користування залишити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити приміщення, а саме: - кухню, - ванну кімнату, - туалет та - коридор.

-визнати право власності на зазначений автомобіль в цілому за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ), сплативши грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобілю марки «Honda CRV», 2014 року, державний номер НОМЕР_3 у розмірі 5000 дол. США.

Позов обґрунтовано тим, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 11.11.2019 року на підставі рішення Суворовським районним судом м. Одеси.

Від спільного шлюбу у сторін народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утримані.

В період шлюбу сторонами було придбано у спільну сумісну власність майно, яке складається з: квартири АДРЕСА_2 , і автомобіля марки «Honda CRV», 2014 року, державний номер НОМЕР_3 .

Як зазначає позивачка, після розірвання шлюбу між нею та відповідачем виникли спірні питання щодо права власності на квартиру і порядку володіння і користування квартирою, відповідач своєю поведінкою створив умови, за яких вона разом з донькою не проживають в спірній квартирі, тому і звернулася з позовом.

У судове засідання з`явилася позивачка ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

У судове засідання з`явилася представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 , позовні вимоги визнала частково. Представник відповідача позовні вимоги про визнання права власності на квартиру та позовні вимоги про компенсацію частки за автомобіль визнала, заперечувала проти позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши думку сторін, суд вважає про те, що позов є обґрунтованим, є доказаним, тому підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено про те, що з 25.10.2003р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходилися в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження, яке видане Відділом РАГС Кілійського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 123 (а.с.7).

11.11.2019р. шлюб між сторонами розірвано на підставі заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11.11.2019р. (а.с.8).

В період шлюбу у сторін народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.9).

Судом встановлено про те, що в період шлюбу сторони по справі набули нерухоме майно, а саме:

-квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з трьох кімнат, загальною площею 62,3кв. м., житловою площею 37,6 кв. м., що належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 17.08.2013р., який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю. (а.с.5).

-автомобіль марки «Honda CRV», 2014 року, державний номер НОМЕР_3 .

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі шляхом визнання права.

Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60, 69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як вказується у правовій позиції у справі №6-612цс15, норми СК України у статтях 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно із положенням ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (ч.1ст.57 СК України).

Статтею 65 СК України визначене право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: 1.Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 2. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 3. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. 4. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

При таких обставинах, суд приходить до висновку про те, що необхідно поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином:

- визнати за позивачкою ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

- визнати за відповідачем ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Стосовно поділу автомобіля марки «Honda CRV», 2014 року, державний номер НОМЕР_3 , суд зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно з п. 25 Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірванню шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації. За відсутності такої згоди, присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Позивачка просить суд визнати за відповідачем ОСОБА_2 право власності автомобіль «Honda CRV», 2014 року, державний номер НОМЕР_3 , та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за належну їй частку у спільному майні подружжя у розмірі 140 000 грн.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 визнала позовні вимоги в цій частині, просили суд задовольнити позов в частині визнання за відповідачем ОСОБА_2 право власності автомобіль «Honda CRV», 2014 року, державний номер НОМЕР_3 , та стягнення з відповідача на її користь грошову компенсацію за належну їй частку у спільному майні подружжя у розмірі 140 000 грн..

Суд прийшов до висновку, що спірне майно - автомобіль «Honda CRV», 2014 року, державний номер НОМЕР_3 , набуте у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, враховуючи презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка відповідачем спростована не була.

При таких обставинах, суд приходить до висновку про те, що позовна вимога позивачки ОСОБА_1 підлягає задоволенню, тому суд вважає за необхідне припинити право власності ОСОБА_1 на частку у спільному майні, а саме на автомобіль марки «Honda CRV», 2014 року, державний номер НОМЕР_3 та визнати право власності на зазначений автомобіль в цілому за ОСОБА_2 , сплативши грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобілю марки «Honda CRV», 2014 року, державний номер НОМЕР_3 у розмірі 5000 дол. США, що еквівалентно 140 000 грн.

Стосовно позовної вимоги про визначення порядку користування житловим приміщенням суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частинами 1, 2 ст. 317 ЦК Українивстановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини 1 та 2статті 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2. 4. 7 та 1 1 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Пленум Верховного Суду України в п.14 Постанови від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності роз`яснив, що квартира (будинок), яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Згідно ст. ст. 355, 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Як роз`яснено в п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення статті 391ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок в п. 6 роз`яснив, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що за можливо вселити позивачку ОСОБА_1 та доньку позивачки ОСОБА_3 , в квартиру АДРЕСА_2 та встановити порядок користування житловим приміщенням наступним чином:

-виділити в особисте користування ОСОБА_1 кімнати площею 12,6 кв.м. та 7,9 кв.м.

-виділити в особисте користування ОСОБА_2 кімнату площею 17,1 кв.м.

-у загальне користування ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити приміщення, а саме кухню, ванну кімнату, туалет та коридор.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При таких обставинах, позивні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 265 ЦПК України, ст.ст. 325, 369, 370 ЦК України, ст. ст. 63,69, 70,71 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином:

-визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

-визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Вселити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_2 .

Виділити в особисте користування ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) кімнати площею 12,6 кв.м. та 7,9 кв.м.

Виділити в особисте користування ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) кімнату площею 17,1 кв.м.

У загальне користування залишити ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (дочки) та ОСОБА_2 приміщення, а саме: - кухню, ванну кімнату, туалет та коридор.

Припинити право власності ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на частку у спільному майні, а саме на автомобіль марки «Honda CRV», 2014 року, державний номер НОМЕР_3 та визнати право власності на зазначений автомобіль в цілому за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ), сплативши грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобілю марки «Honda CRV», 2014 року, державний номер НОМЕР_3 у розмірі 5000 дол. США, що еквівалентно 140 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 908 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) на користь держави судовий збір у розмірі 3170,50 грн.

Копію рішення направити сторонам по справі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення складено та підписано суддею 17.06.2021р.

Суддя: Аліна С.С.