Номер провадження: 22-ц/813/9485/21
Номер справи місцевого суду: 522/5519/20
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Стадніченко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Науменко А.В., повний текст судового рішення складений 20 травня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна та за зустрічним повозом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю, стягнення компенсації та стягнення аліментів,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна.

У вересні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю, стягнення компенсації та стягнення аліментів, в якомуз урахуванням уточнених позовних вимог,крім іншого,просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі в розмірі 6000 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі зустрічної позовної заяви та до досягнення ОСОБА_4 повноліття (до ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

В обґрунтування своїх вимог що стягнення аліментів ОСОБА_3 зазначив, що син ОСОБА_4 проживає разом з ним, починаючи з 2015 року знаходиться на повному його утриманні, ОСОБА_2 самоусунулася від виховання сина, виїхала за кордон країни, участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини не приймає.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволений частково.

Визнано право особистої приватної власності за ОСОБА_2 на автомобіль «Mazda 3» червоного кольору, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , шасі (рами) НОМЕР_3 , об`єм двигуна 2261.

Визнано право особистої приватної власності за ОСОБА_3 право власності на автомобіль «Nissan Cedric», 1996 року випуску, синього кольору, держномер НОМЕР_4 , номер двигуна НОМЕР_5 , кузов НОМЕР_6 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволений частково.

У порядку поділу спільного майна подружжя виділено та визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «Mazda 3» червоного кольору, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , шасі (рами) НОМЕР_3 , об`єм двигуна 2261.

У порядку поділу спільного майна подружжя виділено та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/20 частки у праві спільної часткової власності на нежилу будівлю автомийки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У порядку поділу спільного майна подружжя виділено та визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль «NissanCedric», 1996 року випуску, синього кольору, держномер НОМЕР_4 , номер двигуна НОМЕР_5 , кузов НОМЕР_6 .

У порядку поділу спільного майна подружжя виділено та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/20 частки у праві спільної часткової власності на нежилу будівлю автомийки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинено право спільної сумісної власності подружжя на:

- автомобіль «Mazda 3» червоного кольору, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , шасі (рами) НОМЕР_3 , об`єм двигуна 2261;

- автомобіль «Nissan Cedric», 1996 року випуску, синього кольору, держномер НОМЕР_4 , номер двигуна НОМЕР_5 , кузов НОМЕР_6 ;

- 1/10 частки у праві спільної часткової власності на нежилу будівлю автомийки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі в розмірі 4000 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі зустрічної позовної заяви та до досягнення ОСОБА_4 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення аліментів, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині часткового задоволення зустрічного позову про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі 4000 грн. щомісячно до досягнення повноліття, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне дослідження всіх обставин справи, не надання належної оцінки доказам у справі, порушення норм матеріального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом при визначенні розміру аліментів не був врахований майновий стан сторін та суд не взяв до уваги, що ОСОБА_2 виконує обов`язки в частині матеріального утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 .

У своєму відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Берназ-Ганєва А.В., представник ОСОБА_3 зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, безпідставними, а вимоги апеляційної скарги незаконними та такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки, рішення суду оскаржується лише в частині зустрічного позову про стягнення аліментів, тому в інший частині рішення суду апеляційним судом не переглядається.

В судове засідання, призначене на 15 грудня 2021 року ОСОБА_2 не з`явилася, про розгляд справи була сповіщена належним чином (а.с. 121-123 т. 2).

Від адвоката Чебаненко О.А., представника ОСОБА_2 до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю, а також відсутністю ОСОБА_2 (а.с. 126-128 т. 2).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Берназ-Ганєвої А.В., представника ОСОБА_3 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України,суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що23.12.2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, який рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2020 року був розірваний.

Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_3 зазначив, що неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 2015 року проживає разом з ним та знаходиться на його утриманні.

ОСОБА_2 восени 2017 року покинула територію Українита виїхала за її межі, участі в матеріальному забезпеченні та у вихованні дитини не приймає.

Задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_3 в частині стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що в судовому засіданні із наданих пояснень сторін судом було встановлено, що ОСОБА_4 проживає разом з батьком ОСОБА_3 , а відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 у судовому засіданні визнала, що проживає окремо від ОСОБА_4 ,у зв`язку з чим стягнув з ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 аліменти у розмірі 4000 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, за таких підстав.

Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частиною 1 ст. 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Водночас, відповідно до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до пунктів 15, 17 Постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року, у відповідності із статтею 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198,199 СК України, і своїх повнолітніх дочку, сина.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з частиною 3 статті 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття183 цього кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 84 СК України) і виплачуються щомісячно.

Згідно з ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Колегія суддів вважає, що судом при прийнятті рішення в частині стягнення аліментів були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про те, що судом при визначенні розміру аліментів не був врахований майновий стан сторін та суд не взяв до уваги, що ОСОБА_2 виконує обов`язки в частині матеріального утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , колегія суддів вважаєбезпідставними, оскільки з наданих до суду доказів вбачається, що ОСОБА_2 матеріально забезпечує дитину, проте наявні докази свідчать про її участь у додаткових витратах на дитину, а не сплату аліментів.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, про що зазначає апелянт.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Вказані доводи зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 травня 2021 року в частині стягнення аліментів залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 20 грудня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра