ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» червня 2021 року

м. Харків

справа № 641/6686/19

провадження № 22ц/818/3359/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2021 року в складі судді Подус Г.С.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, який в подальшому уточнив.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2019 року роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, виділивши в самостійне провадження позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

У подальшому справу передано на розгляд до Дзержинського районного суду м. Харкова.

Позовна заява в частині вимоги про розірвання шлюбу мотивована тим, що 05 листопада 1970 року між ним та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб у Палаці одружень в м. Харкові, про що зроблено актовий запис №6846.

Вказав, що сімейне життя із ОСОБА_2 не склалось через різні погляди на життя, часті сварки га непорозуміння. Шлюбно-сімейні відносини припинені з січня 2016 року, їх відновлення неможливе.

Зазначив, що дітей від шлюбу вони не мають, однак відповідачка категорично заперечує проти розірвання шлюбу у позасудовому порядку.

Просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований у Палаці одружень в м. Харкові, актовий запис № 6846 від 05 листопада 1970 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено; розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований у Палаці одружень в м. Харкові, актовий запис №6846.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та залишити позов без розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні судового рішення суд першої інстанції порушив норми процесуального права, не врахував того, що вона не отримувала ані ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова про відкриття провадження у справі, ані позовної заяви з додатками, ані повідомлень про виклик до суду. Дату наступного судового засідання вона щоразу дізнавалась з сайту судової влади, тому була позбавлена можливості завчасно ознайомитись з матеріалами справи та підготувати свою правову позицію. У рішенні суду вказано, що суд вислухав пояснення сторін та представників, однак судові засідання у справі не проводились.

Судом неповно з`ясовано обставини у справі. Так, в матеріалах справи відсутній оригінал позовної заяви. Позовна заява подана з порушеннями вимог ЦПК України. Оригінал свідоцтва про шлюб, заявлений у позові, в матеріалах справи відсутній, а свідоцтво, яке є в матеріалах справи, на її адресу не направлялось та їй про нього не відомо. Вказала, що вона не зловживала своїми правами, оскільки вона та її представники належним чином не повідомлялись про розгляд справи. Висновок суду, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини, є помилковим. Також, вказала, що суд неправильно застосував і норми матеріального права, зокрема, частину 3 статті 109 СК України. Вказала, що вони з позивачем перебувають у шлюбі більше 50 років, мешкають в одній квартирі, ведуть спільне господарство, вона доглядає чоловіка у зв`язку з хворобами.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Пунктом 1 частини 4 статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах , що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для розірвання шлюбу між сторонами.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 05 листопада 1970 року перебували у шлюбі, зареєстрованому у Палаці одруження м. Харків, про що зроблено актовий запис № 6846 (а. с. 11, 113).

Дітей від шлюбу сторони не мають.

Статтею 51 Конституції України та статтею 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що сімейні відносини між сторонами припинені, подальше сімейне життя чоловіка і дружини та збереження сім`ї є неможливим, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.

Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/7035/18, провадження № 61-1658св20.

На підставі вищевикладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Посилання ОСОБА_2 на те, що вони з позивачем перебувають у шлюбі більше 50 років, мешкають в одній квартирі, ведуть спільне господарство, вона доглядає чоловіка у зв`язку з хворобами, не можуть бути взяті до уваги, адже проживання за однією адресою не свідчить про збереження шлюбних відносин, зважаючи на те, що позивач не має бажання зберігати шлюб.

Справа перебувала у провадженні суду тривалий час, та будь-яких відомостей щодо примирення подружжя протягом цього часу до суду не надходило.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що вона не отримувала ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова про відкриття провадження у справі, позовної заяви з додатками, а також будь-яких повідомлень про виклик до суду, була позбавлена можливості завчасно ознайомитись з матеріалами справи та підготувати свою правову позицію, судова колегія відхиляє.

Копію позовної заяви з додатками направлено на адресу відповідачки ще при відкритті провадження у справі у відповідності до ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2017 року. Зазначену ухвалу відповідачка отримала та неодноразово оскаржувала в апеляційному порядку (а. с. 146-148).

Після прийняття справи до провадження Дзержинським районним судом м. Харкова судові засідання призначались неодноразово, зокрема, у підготовчому провадженні - 23 березня 2020 року, 28 квітня 2020 року, 16 червня 2020 року, 21 липня 2020 року, 20 жовтня 2020 року, 18 грудня 2020 року, після закриття підготовчого провадження - на 25 лютого 2021 року.

Як вбачається з матеріалів справи кореспонденція Дзержинським районним судом м. Харкова направлялась за зареєстрованим місцем проживання відповідачки, однак нею не отримувалась.

Водночас, щоразу від відповідачки або її представників надходили клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на карантинні обмеження, стан здоров`я ОСОБА_2 і її перебування на лікуванні. 15 лютого 2021 року від представників відповідачки надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 25 лютого 2021 року через їх відрядження у кримінальній справі. Однак, будь-яких доказів цього не надано. 23 лютого 2021 року від ОСОБА_2 також надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 25 лютого 2021 року, мотивоване зайнятістю її представників та її перебуванням на самоізоляції через хворобу ОСОБА_1 , до якого долучена медична довідка про перебування ОСОБА_2 на лікуванні з приводу гострого респіраторного захворювання (а. с. 233-234).

Отже, ОСОБА_2 достеменно було відомо про перебування справи на розгляді суду та призначені судові засідання, зокрема, останнє судове засідання.

Відповідно до частини 1, пункту 2 частини другої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Європейський суд з прав людини наголошував, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії від 07 липня 1989 року).

Подання клопотань про відкладення розгляду справи є правом сторони, проте невиправдане затягування судового процесу порушує права учасників справи, що суперечить вимогам статей 6, 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку та недопустимість зловживання процесуальними правами.

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін та представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Судова колегія бере до уваги, що зайнятість представників відповідачки у кримінальному провадженні та перебування її на лікуванні не є поважними причинами для відкладення розгляду справи, оскільки відповідачка не позбавлена права надати повноваження представляти її іншому представникові.

Також, відповідачка мала можливість подати відзив на позов, викласти свої заперечення проти розірвання шлюбу та надати відповідні докази у письмовому вигляді протягом розгляду справи судом першої інстанції, однак таким правом так і не скористалась.

Виходячи з характеру спірних правовідносин, складності справи та тривалості її перебування на розгляді суду, необхідності дотримання розумних строків розгляду справи, враховуючи, що відповідачкою та її представниками протягом 11 місяців подавались клопотання про відкладення розгляду справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про розгляд справи по суті без участі сторін з урахуванням їх обізнаності про день та час розгляду справи.

Отже, порушення судом першої інстанції норм процесуального права не вбачається.

Твердження ОСОБА_2 щодо того, що у матеріалах справи відсутній оригінал позовної заяви, безпідставні, оскільки справа сформована після роз`єднання позовних вимог та виділення вимоги про розірвання шлюбу в самостійне провадження, тому до неї долучена копія позовної заяви.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що позовна заява подана з порушеннями вимог ЦПК України, не можуть бути взяті до уваги, оскільки цьому питанню надана оцінка судом першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі.

Посилання ОСОБА_2 на те, що оригінал свідоцтва про шлюб, заявлений у позові, в матеріалах справи відсутній, а свідоцтво, яке є в матеріалах справи, на її адресу не направлялось та їй про нього не відомо, судова колегія відхиляє, оскільки у матеріалах справи міститься копія свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 від 05 листопада 1970 року та оригінал свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 , у якому зазначено, що його видано повторно 25 жовтня 2019 року. Підстав вважати ці документи неналежними доказами перебування сторін у шлюбі немає. Крім того, у переліку додатків до позовної заяви вказаний саме оригінал свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 від 05 листопада 1970 року, однак оригінал позовної заяви з додатками перебуває у іншій справі через роз`єднання позовних вимог.

Помилкове посилання суду першої інстанції на частину 3 статті 109 СК України, а також зазначення того, що суд вислухав пояснення сторін та представників, на правильність вирішення спору не виплинули та не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

Доводи та вимоги, викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення та ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 25 червня 2021 року.