Справа № 645/6584/20
Провадження № 2/645/537/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Горпинич О.В.,

за участю секретаря Шептухи В.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представників відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Фрунзенського районного суду м.Харкова в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом представника ОСОБА_5 - адвоката Строгого Валерія Федоровича до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кошель Тетяна Владиславівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

встановив:

Представник позивача звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова звернувся із позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кошель Тетяна Владиславівна, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 19.10.2020 року квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Кошель Т.В. №5895. Також просив зобов`язати Департамент реєстрації ХМР поновити право власності на спірну квартиру за ОСОБА_6 .

В обґрунтування позовних вимог посилався, на те, що на розгляді Зарічного районного суду м. Суми знаходиться цивільна справа №591/6114/20 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу. 06.10.2020 року по даній справі судом винесено ухвалу про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_6 відчужувати квартиру АДРЕСА_2 . Вищевказану ухвалу суду було направлено позивачу, відповідачу та до Департаменту реєстрації ХМР. Про наявність вищевказаної ухвали а також цивільної прави ОСОБА_6 було відомо, про що свідчать супровідні листи про направлення Зарічним районним судом м. Сум процесуальних документів ОСОБА_6 . Однак, всупереч вищевказаному, ОСОБА_6 21.10.2020 року повідомив позивачу, про те, що зумів продати вищевказану квартиру, незважаючи на ухвалу суду. 22.10.2020 року позивачем отримано інформацію з Державного реєстру прав на нерухоме майно, згідно якої новим власником квартири став ОСОБА_2 . Зважаючи на вищевикладене, позивач вважає, що продаж квартири відбувся саме з підстав намагання ОСОБА_6 уникнути цивільної відповідальності за результатами розгляду цивільної справи у Зарічному районному суді м. Сум. через що на підставі ст. 228 ЦУ України було подано відповідний позов до суду.

Ухвалою суду від 30.11.2020 року було відкрито спрощене позовне провадження із викликом сторін у судове засідання.

Ухвалою суду від 10.12.2020 року було задоволено заяву про забезпечення позову, шляхом заборони будь-яким особам вчиняти дії, направлені на відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 15.12.2020 року задоволено клопотання відповідача ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

22.12.2020 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якій останній просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки є добросовісним набувачем спірної квартири, яку мав на меті придбати з метою поліпшення побутових умов свого сина. Крім того, вказував, що процедура купівлі та оформлення квартири проходили у відповідності до чинного законодавства, у справі відсутні будь-які докази того, що даний правочин є фіктивним, оскільки відповідачем здійснено ряд дій, направлених на реальне володіння та користування спірною квартирою, зокрема зроблено ремонт у квартирі, сплачено комунальні послуги тощо.

06.01.2021 року від ОСОБА_6 надійшов відзив на позовну заяву, в якому категорично заперечував проти задоволення позовних вимог.

15.02.2021 року від позивача надійшла заява про зміну підстави позову.

09.03.2021 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на заяву позивача про зміну підстави позову, в якому останній зазначав про те, що позивачем по суті подано заяву про долучення доказів із пропуском строку, встановленим процесуальним законодавством, однак жодним чином не заяву про зміну підстави позову.

Ухвалою суду від 10.03.2021 року було прийнято заяву представника позивача про зміну підстави позову; задоволено клопотання представника позивача про приєднання доказів до матеріалів справи; відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі; задоволено клопотання ОСОБА_2 про долучення доказів та про витребування у приватного нотаріуса ХМНО Кошель Т.В. належним чином завірені копії матеріалів нотаріальної справи, заведеної у зв`язку із посвідченням 19.10.2020 року договору купівлі-продажу спірної квартири.

08.04.2021 року до суду від приватного нотаріуса ХМНО Кошель Т.В. на виконання ухвали суду від 10.03.2021 року надійшли витребувані матеріали.

25.05.2021 року представником позивача надано до суду копію рішення Зарічного районного суду м. Суми від 12.05.2021 року про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд про їх задоволення у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи міститься заява про слухання справи без її участі.

Суд, заслухавши думку представника позивача, відповідача та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, оглянувши документи, надані приватним нотаріусом на виконання ухвали про витребування доказів, дійшов наступного.

Судом встановлено, що у Зарічному районному суді м. Сум знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 622578,80 грн., яка закінчена ухваленням рішення суду від 12.05.2021 року про задоволення позовних вимог, яке станом на дату розгляду спору у Фрунзенському районному суді м. Харкова не набрало законної сили.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Сум від 06.10.2020 року було забезпечено вищевказаний позов, шляхом заборони ОСОБА_7 вчиняти дії направленні на відчуження квартири АДРЕСА_2 .

Судом також встановлено, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 був укладений 19.10.2020 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №5895.

У пункті 4 договору зазначено, що за даними Єдиного реєстру, заборона відчуження зазначеної квартири відсутня (Довідка та Витяги видані 19.10.2020 року).

Пунктом 2 вказаного договору зафіксовано, що продаж, що є дійсним наміром сторін, вчинено за 643884,00 грн., що згідно курсу НБУ, є еквівалентом 22700,00 доларів США.

Згідно ч.1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач у своєму позові вказує на те, що укладений договір купівлі-продажу було укладено після того, як ухвалою Зарічного районного суду м. Сум було накладено заборону відчуження вказаної квартири, а тому його дії суперечать інтересам держави та суспільства.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Отже, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права повязане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до розяснень, які містяться в п. 11Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та другастатті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, посилався на те, що оспорюваний правочин вчинений відповідачем з підстав порушення загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст. 3 ЦК України та ч.ч.2,3 ст. 13 ЦК України), а також з підстав, передбачених ч.1 ст. 203 та ч.3 ст. 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У відповідності ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Крім того, судом не приймається посилання позивача на правову позицію Верховного Суду у постанові від 24 липня 2019 року в справі №405/1820/17, оскільки дана постанова стосується підстави визнання правочину недійсним, передбаченої ст. 234 ЦК України (фіктивний правочин), в той час коли позивач у своєму позові посилається на підставу визнання договору недійсним. передбачену ст. 228 ЦК України.

Частиною третьою статті 228 ЦК України, встановлено у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Слід зазначити, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

Публічний порядок це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

Тобто в даному випадку, посилання позивача на ч.3 ст. 228 ЦК України як на підставу визнання договору купівлі-продажу квартири від 19.10.2020 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є хибним, оскільки в даній ситуації мова йде саме про відчуження нерухомого майна з метою подальшого уникнення цивільної відповідальності за результатами розгляду справи про стягнення боргу за розпискою.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Такого ж висновку, дійшов Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року в справі №405/1820/17.

За змістом ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Так, судом встановлено, що відчуження майна здійснено ОСОБА_6 після пред`явлення до нього позову ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Однак, позивач звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова із позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним до того, як у справі №591/6114/20 ухвалено судове рішення, яке б набрало законної сили, про задоволення позовних вимог, тобто обґрунтування позивача щодо намагання ОСОБА_6 уникнути цивільної відповідальності за результатами розгляду справи у Зарічному районному суді м. Сум є лише його припущеннями.

Так, позивачем не доведено, що у ОСОБА_6 відсутнє будь-яке інше майно, яке належить йому на праві власності та за рахунок якого останній може виконати рішення суду, у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_5 .

Крім того, позивачем не доведено той факт, що продаж спірної квартири відбувся саме з метою уникнення цивільної відповідальності, а не з метою отримання коштів для виконання умов договору позики.

З аналізу вищевикладеного, слідує, що позивач, посилаючись на підставу визнання договору купівлі-продажу недійсним, передбачену ч.3 ст. 228 ЦК України, фактично доводив наявність іншої, передбаченою ч.5 ст. 203 ЦК України, тобто позивачем неправильно визначено підставу поданого до суду позову та не доведено наявність умислу ОСОБА_6 у навмисному відчуженні квартири з метою уникнення цивільної відповідальності, через що суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Крім того, ухвалою суду від 10.12.2020 року в рамках даної цивільної справи, було забезпечено позов, шляхом заборони будь-яким особам вчиняти дії, направлені на відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ч.9 ст. 158 ЦПУ України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 19, 141,158, 265-268 ЦПК України, -

вирішив:

В задоволенні позовних вимог представника ОСОБА_5 - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 10.12.2020 року по цивільній справі №645/6584/20, якою було заборонено будь-яким особам вчиняти дії, направлені на відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 17.06.2021 року.

Головуючий суддя: