Справа № 450/3814/20 Провадження № 2/450/727/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2021 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Добош Н.Б.

при секретарі Гев`як Ю.С.

за участі представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про предмет позову : усунення перешкод у користуванні житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача з житлового будинку,-

стислий виклад позиції позивача та відповідача :

підстава позову (позиція позивача): відповідно до договору дарування житлового будинку від 11 червня 2003 року позивач та його сестра ОСОБА_4 прийняли в дар в рівних частинах кожний житловий будинок АДРЕСА_1 та на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на даний житловий будинок. Відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 вересня 2013 року у справі № 1316/1376/11 проведено реальний поділ вказаного житлового будинку між позивачем та його сестрою ОСОБА_5 . Житловому будинку позивача присвоєно адресу: АДРЕСА_1 та проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.Відповідно до довідки № 546 від 02.09.2020 року у житловому будинку зареєстровані наступні особи: позивач - ОСОБА_3 , колишня дружина ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_7 . Відповідачка ОСОБА_2 вселилася у вказаний житловий будинок як член сім`ї позивача з його дозволу. 12 жовтня 2017 року рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області шлюб між сторонами розірвано. Відповідачка неодноразово вчиняла позивачу перешкоди у користуванні майном, а саме його житловим будинком шляхом недопускання в будинок, про це свідчить лист № 9582/42/01/14-20 Пустомитівського відділу поліції ГУНП у Львівській області від 21.09.2020 року. 08.09.2020 року позивач звернувся до відповідача з пропозицією в добровільному порядку виселитися з вказаного житлового будинку протягом 30 календарних днів, після отримання вказаної пропозиції. Однак жодної відповіді від відповідачки, позивач не отримав. Відповідачка постійно мешкає у спірному житловому будинку без згоди власника і набула право користуванням чужим майном, яке по свої суті, є сервітутом. ОСОБА_2 спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. На підставі наведеного, просить заявлені позовні вимоги задоволити.

Відповідач скерувала на адресу суду відзив на позовну заяву в якому просить в задоволенні заявлених позовних відмовити. Зазначає, що сторони зареєстрували шлюб 26.08.1998 року. Після реєстрації шлюбу, 09.07.1999 року, відповідач з позивачем вселилася в будинок за адресою АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дочка ОСОБА_6 . З 09.08.2000 року ОСОБА_6 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась дочка ОСОБА_7 . З 09.12.2008 року ОСОБА_7 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . Зазначає, що відповідач разом з дітьми проживає у спірному житловому будинку, іншого житла у неї з дітьми, для проживання немає. Позивач за місцем реєстрації не проживає. Аргумент позивача про те, що відповідач чинила йому перешкоди у користуванні власністю, не відповідають дійсності. У відповідача немає іншого житла чи будь-якої нерухомості, її доходи не дозволяють винаймати житло, оскільки вона оплачує навчання дочки ОСОБА_6 , крім того, утримує неповнолітню дочку ОСОБА_7 . Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Позивач в судове засідання не з`явилася, однак з`явився його представник, який заявлені позовні вимоги підтримав, просив такі задоволити з підстав викладених в позовній заяві та відповіді на відзив.

Відповідач в судове засідання з`явилася, заявлені позовні вимоги заперечила, просила в задоволенні таких відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

12.11.2020 року запит щодо доступу до персональних даних; 25.11.2020 року відповідь на запит, щодо доступу до персональних даних; 25.11.2020 року ухвала про відкриття провадження; 11.01.2021 року клопотання відповідача про відкладення розгляду справи; 19.01.2021 року відзив на позовну заяву; 27.01.2021 року відповідь на відзив; 15.02.2021 року ухвала про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду; 31.03.2021 року клопотання про долучення доказів.

Суд заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 належить на праві приватної власності приміщення в будинку (1/2 ід.ч.), розмір частки АДРЕСА_2 , що стверджуєтеся Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 242015709 від 27.01.2021 року та довідкою виданою виконкомом Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області № 66-2 від 18.03.2021 року.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.08.1998 року, який рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12.10.2017 року між ними розірвано.

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні № 546 від 02.09.2020 року у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Відповідно до будинкової книги ОСОБА_2 , зареєстрована у житловому будинку АДРЕСА_3 з 09.07.1999 року.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 та спільні діти сторін ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстровані та проживають за адресою АДРЕСА_1 . Також встановлено, що ОСОБА_2 у вищевказаному житловому будинку зареєстрована та проживає з 09.07.1999 року по теперішній час. Вказані обставини стверджуються довідкою Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 911 від 12.11.2020 року та довідкою виконавчого комітету Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 47 від 14.01.2021 року.

08.09.2020 року позивач надіслав відповідачу лист, в якому просив виселитися в добровільному порядку з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно вимог ст. 156 ЖК України, відповідно до яких члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником.

Положеннями статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вищевказані норми свідчать про те, що при розгляді справи про виселення члена сім`ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 набула право користування спірним будинком як член сім`ї власника, після припинення сімейних відносин з ОСОБА_3 спірний будинок не залишала, навпаки, продовжує там проживати, оскільки іншого житла на праві власності чи праві користування не має, тому підстави для припинення права користування будинком з огляду на вказані норми матеріального права відсутні.

Покликання сторони позивача на ч. 2 ст. 406 ЦК України як на підставу для задоволення позову, а саме, що позивач розірвав шлюб з відповідачкою, за встановлених судом обставин справи, та з врахуванням наведених норм матеріального права, не є підставою для припинення її права користування спірним житлом на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Також суд зазначає, що за змістом статей 383 ЦК України, 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Кривіцька і Кривіцький проти України , в контексті вказаної Конвенції поняття житло не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття житло не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання житлом , яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі Прокопович проти Росії , заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі МакКенн проти Сполученого Королівства , заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі Прокопович проти Росії Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. Житло - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом , що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі Баклі проти Сполученого Королівства від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі Кривіцька та Кривіцький проти України Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до довідки № F виданої ТзОВ «Фуджікура Аутомотів Україна Львів» ОСОБА_2 працювала в ТзОВ «Фуджікура Аутомотів Україна Львів» з 20.07.2020 року по 28.01.2021 року на посаді Оператора автоматичних та напівавтоматичних ліній верстатів та установок. Дохід за період з 20.07.2020 року по 31.12.2020 року склав 56 107, 25 грн.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що відповідач разом з неповнолітніми дітьми проживає у спірному житловому будинку. Відповідач у вказаному житловому будинку проживає з 1999 року, тобто понад двадцять років. Належних доказів на підтвердження наявності у неї іншого житла, земельних ділянок, нерухомого майна на праві власності, чи праві користування позивачем суду не надано, як і не надано доказів, що відповідач має фінансову можливість придбати собі чи винаймати інше житло.

Відповідач несе витрати на утримання даного нерухомого майна, зокрема щодо сплати комунальних послуг.

Виселення відповідача з будинку за адресою АДРЕСА_1 , фактично позбавить її житла і покладе на неї надмірний тягар.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Так судом встановлено, що відповідачка тривалий час проживає у будинку (понад двадцять років), тобто ОСОБА_2 має тривалий зв`язок із спірним будинком як із житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Іншого житла, земельних ділянок, нерухомого майна на праві власності чи праві користування вона не має.

Судом встановлено, що позивач у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , не проживає, вказаний факт визнається сторонами та стверджується довідкою Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 537 від 31.08.2020 року актом обстеження фактичного місця проживання від 31.08.2020 року.

Покликання позивача, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні житловим будинок, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Отже, в даному випадку, право позивача на майно, не може бути захищено шляхом виселення ОСОБА_6 , яка внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Вказана позиція узгоджується з постановою ВС у справі 581/810/19 від 07.04.2021 року.

З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , слід відмовити.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 ,- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного суду через Пустомитівський районний суд Львівської області.

Позивач : ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач : ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст судового рішення складено 17.05.2021 року.

СуддяН. Б. Добош