Справа № 303/51/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 червня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Готри Т.Ю., Собослоя Г.Г.

за участі секретаря судового засідання:Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року, ухвалене головуючою суддею Гутій О.В., за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що 26.11.2013 відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від цієї ж дати. Ця заява, за твердженням позивача, разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», викладеними на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між Банком і відповідачем Договір про надання банківських послуг (далі Договір). Відповідно до умов статей 207, 634, 638, 639 та 642 Цивільного кодексу України, Банк вважає, що підписанням вказаної заяви доводиться укладення між сторонами договору в письмовій формі та ознайомлення відповідача з його умовами. На підставі вказаної заяви ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 2 900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому 19.12.2018 було збільшено до суми 50 000 грн.

Відповідач отримав кредитні кошти, користувався картковим рахунком, що підтверджує наявність кредитних правовідносин між сторонами. Банк свої зобов`язання за договором виконав, а відповідач свої порушив і спричинив виникнення боргу, який станом на 12.11.2020 становив суму 53 121,79 грн., із яких заборгованість: за тілом кредиту 41 503,52 грн., в тому числі за простроченим тілом кредиту 41 503,52 грн.; за простроченими відсотками 11 618,27 грн.

Враховуючи наведене, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 26.11.2013 у розмірі 53 121,79 грн. та судові витрати в розмірі 2 102 грн.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 22.02.2021 у задоволенні позову відмовлено.

На зазначене рішення Банком подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, апелянт просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що кредитний договір між апелянтом та позивачем було укладено у встановленому законом порядку, договір є обов`язковим для виконання. Позивач виконав свої зобов`язання по договору, і у зв`язку з порушенням своїх зобов`язань по договору, відповідач повинен погасити заявлену Банком заборгованість по договору кредиту. Вказує, що Банком доведено факт укладення договору в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України, а відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, у мовах та правилах не свідчить про неукладеність договору. Суд не перевірив належним чином розрахунок заборгованості та не врахував, що відповідач користувався наданими коштами та частково виконував умови договору, погашаючи кредит.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції залишити без змін, так як таке ухвалене з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено факт укладення кредитного договору саме на таких умовах, не доведено всіх істотних умов договору, а отже відсотки не можуть бути стягнуті. Щодо заборгованості по тілу кредиту, то суд вважав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що прострочене тіло кредиту є складовою частиною саме фактично отриманих відповідачем кредитних коштів. Разом з тим суд зазначив, що заборгованість за поточним тілом кредиту у відповідача відсутня.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду з огляду на таке.

Так, позивачем було подано «Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку», яку 26.11.2013 підписав ОСОБА_1 . Відповідно до цієї заяви відповідач погодився, що вона разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між ним і Банком договір про надання банківських послуг.

Отже, вказаною заявою доводиться факт звернення відповідача до Банку за отриманням банківських послуг.

Також до позовної заяви додані Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».

Згідно з наданим Банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 станом на 12.11.2020 становила суму 53 121,79 грн., із яких заборгованість: за тілом кредиту 41 503,52 грн., в тому числі за простроченим тілом кредиту 41 503,52 грн.; за простроченими відсотками 11 618,27 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статей 633, 634 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати, зокрема, надання послуг кожному, хто до неї звернеться (зокрема, банківське обслуговування); умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги; договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання полягає у приєднанні другої сторони до запропонованого договору в цілому, а його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно заяви-анкети, Пам`ятка клієнта, Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи, є складовими кредитного договору. Водночас, як вірно зазначив суд першої інстанції, банком не надано доказів, що саме долучені ним витяг з Умов та Правил діяли на момент укладення кредитного договору, позаяк такі не підписані позичальником. При цьому, у самій анкеті-заяві не зазначено усіх істотних умов кредитного договору, зокрема щодо розміру відсоткової ставки.

Отже надані позивачем до суду першої інстанції докази не дають можливості встановити всі істотні умови кредитного договору.

Крім того, колегія суддів враховує також наступне.

Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) у Постанові від 03 липня 2019 року зазначила, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Посилання апелянта на Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником. А також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими.

Зважаючи на встановлені обставини, надана позивачем Анкета-заява сама по собі не є належним і достатнім доказом укладення кредитного договору. Такий договір не містить всіх істотних умов, необхідних для договорів кредиту за якими сторони досягли згоди, зокрема строків повернення кредиту, порядку та форми сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У Анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яку 26.11.2013 підписав ОСОБА_1 зазначено, що він виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну кредитну карту без зазначення яку саме. До позовної заяви банком долучено витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (також не підписаний відповідачем), який містить відомості про чотири види таких карт: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract» та «Універсальна Gold», кожна з яких відрізняється за умовами, в тому числі за розмірами відсоткової ставки.

Апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на те, що вказаним вище витягом з Тарифів встановлено поточну відсоткову ставку, позаяк у анкеті-заяві не вказано, яку саме з чотирьох карт по тарифу «Універсальна» виявив бажання отримати відповідач.

А наявний в матеріалах справи паспорт споживчого кредиту, який підписано ОСОБА_1 не можна вважати підтвердженням того, що сторони обумовили відсоткову ставку за користування кредитними коштами, а також за простроченим кредитом, та штрафні санкції, оскільки такий запис не є власноручним підписом особи та не має письмової форми вираження, а зроблений на планшеті Банку в електронному вигляді, відтак він не має правового статусу, який би забезпечував можливість його використання за згодою сторін без вчинення сторонами окремої письмової угоди, що позбавляє суд можливості його ідентифікувати саме як підпис відповідача.

Зі змісту даного паспорту вбачається, що інформація зазначена у ньому зберігає чинність та є актуальною лише в період з 06.12.2018 по 21.12.2018. Водночас необхідно зазначити, що даний паспорт споживчого кредиту підписано більше ніж через п`ять років з моменту підписання ОСОБА_1 26.11.2013 анкети-заяви приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Зі змісту даного паспорту слідує, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів, тощо.

Отже, зазначений паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача.

Як наведено вище, підписана ОСОБА_1 анкета-заява не містить домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, в тому числі прострочених відсотків, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту та посилання на паспорт споживчого кредиту, як складову договору з надання банківських послуг.

За таких обставин, саме по собі підписання відповідачем паспорту споживчого кредиту без підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, висновку суду першої інстанції не спростовує. Крім того, інформація зазначена в даному паспорті споживчого кредиту є актуальною лише з 06.12.2018 по 21.12.2018 року.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Водночас, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в стягненні заборгованості по тілу кредиту.

Так, факт користування ОСОБА_1 кредитними коштами підтверджується випискою з особового рахунку відповідача (а.с.60-64), а розмір такої заборгованості підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості.

Таким чином, суд помилково критично оцінив наданий банком розрахунок заборгованості та при цьому безпідставно вважав недоведеним розмір заборгованості по тілу кредиту.

Відтак, апеляційний суд вважає, що вимога банку про стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 41 503,52 грн. є належним чином обґрунтованою та доведеною, а тому підлягає задоволенню.

За таких обставин, заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості по тілу кредиту, з ухваленням в цій частині нового рішення суду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем пред`явлено позов на загальну суму 53 121,79 грн., апеляційним судом же задоволено такі вимоги частково на суму 41 503,52 грн., що становить 78 % від пред`явлених вимог.

За пред`явлення позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 102 грн., а за подачу апеляційної скарги у розмірі 3 153 грн., тобто загальний розмір судових витрат апелянта становить суму 5 255 грн., а отже апелянту слід відшкодувати суму в розмірі 4 098,90 грн. судових витрат (5 255 х 78%).

Приймаючи до уваги наведене та керуючись приписами статей 141, 368, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», задовольнити частково.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 лютого 2010 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості по тілу кредиту та постановити в цій частині вимог у даній справі постанову про задоволення такої позовної вимоги.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги,50) заборгованість по тілу кредиту в розмірі 41 503,52 грн.

У решті позовних вимог, заочне рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги,50) судовий збір у розмірі 4 098,90 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 02 липня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: