Номер провадження: 22-ц/813/2101/21
Номер справи місцевого суду: 521/1963/19
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

01 лютого 2019 року ОСОБА_1 подала до Малиновського районного суду м. Одеси позовну заяву до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. В позовній заяві просила суд здійснити позов спільного майна подружжя, визнавши право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , за нею та визнавши право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; компенсувати ОСОБА_1 половину вартості автомобіля Daewoo Nexia, реєстраційний номер НОМЕР_1 , дата реєстрації 06.01.2015, 2008 року випуску у розмірі 42 500 грн (а.с.2-4).

04 листопада 2020 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси (головуючий-суддя Плавич І.В.) у позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено (а.с.227-232).

11 грудня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Апелянт вважає дане рішення таким, що не відповідає вимогам закону, оскільки ухвалене без повного та всебічного з`ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , виходив із доведеності факту купівлі спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_2 , однак вона з такими даними не згодна. Також, апелянт наголошує, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу , покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином, як наголошує апелянт, саме ОСОБА_2 мав довести, що грошова сума у розмірі 894 215, 00 грн є його особистими коштами. Апелянт просить суд звернути увагу на те, що право власності на спірну квартиру було зареєстроване у період шлюбу між сторонами. Апелянт вважає, що судом першої інстанції не було наведено жодного мотиву в частині поділу спільного автомобіля , хоча і було встановлено, що автомобіль придбаний у шлюбі. Крім того, на думку апелянта суд першої інстанції не застосував положень ст.71 Сімейного Кодексу України відмовляючи в позові в частині стягнення компенсації. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 04.11.2020 року та винести постанову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 (т.2 , а.с.21-25).

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи з незалежних від суду причин.

В судовому засіданні 03.06.2021 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 просила задовольнити апеляційну скаргу, відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які з`явились, та дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України). Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі сторони вправі розраховувати на певні гарантії майнового та немайнового статусу, однак стороною позивача не доведено обґрунтованості визнання заявлено до поділу майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідні доводи сторони відповідача позивачем не спростовані. Показання допитаних у справі свідків сторони позивача здебільшого зводились до підтвердження самого факту наявності подружніх відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Відповідні обставини вважаються доведеними суду, проте не можуть розцінюватись в якості підстав для визнання заявленого майна спільною сумісною власністю подружжя з означених вище підстав. Тому суд вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, однак вважає необхідним доповнити рішення суду в частині мотивування з огляду на такі підстави.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрували шлюб 22 жовтня 2011 року, про що Виконавчим комітетом Вигодянської сільської ради Біляївського району Одеської області був складений актовий запис №16 від 22 жовтня 2011 року (т. 1, а.с. 9).

На підставі інвестиційного договору №254/6/7/9-2Ж про передачу майнових прав на житлову квартиру від 12 грудня 2005 року, та додаткової угоди №1 від 24 грудня 2015 року, укладених між ТОВ «Едельвейс Плес» з одної сторони, та ОСОБА_2 з іншої сторони, ОСОБА_2 , зокрема, придбав майнові права на квартиру, загальною площею 61,67 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 10-13).

Укладеною 24 грудня 2015 року між ТОВ «Едельвейс Плес» з одної сторони, та ОСОБА_2 з іншої сторони, додатковою угодою №1 до інвестиційного договору, окрім іншого було визначено й погоджено графік сплати розміру інвестиційних внесків у загальному розмірі 894215,00 гривень, що підлягали сплаті від ОСОБА_2 згідно з наступним графіком: 24 грудня 2015 року 143000,00 гривень; 25 грудня 2015 року 143000,00 гривень; до 31 грудня 2015 року 608215,00 гривень.

Укладення додаткової угоди саме в грудні 2015 року в той час як основний договір був укладений 12 грудня 2005 року, відповідач пов`язує з фактичним завершенням будівництва будинку.

Як випливає з матеріалів справи, ОСОБА_2 сплатив ТОВ «Едельвейс Плес» на виконання умов договору та додаткової угоди грошові кошти у наступному порядку: 143000,00 гривень згідно з квитанцією №241-2 від 24 грудня 2015 року; 143000,00 гривень згідно з квитанцією №251-2 від 25 грудня 2015 року; 143000,00 гривень згідно з квитанцією № 261-2 від 26 грудня 2015 року; 143000,00 гривень згідно з квитанцією №281-2 від 28 грудня 2015 року; 295215,00 гривень згідно з квитанцією №3777290 від 29 грудня 2015 року; 27000,00 гривень згідно з квитанцією №291-2 від 29 грудня 2015 року. Загалом ОСОБА_2 сплачено на користь ТОВ «Едельвейс Плес» 894215,00 гривень (т. 1, а.с. 73-75).

Майнові права набувача на квартиру АДРЕСА_3 з показником загальної площі 58,8 кв.м., належним чином зареєстровані в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12 липня 2017 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 92036159 від 14 липня 2017 року.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 08 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 25 червня 2020 року та ухвалою Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2020 року, стягнуто з ТОВ «Едельвейс Плес» на користь ОСОБА_2 різницю вартості проінвестованої квартири з урахуванням інфляційних та трьох процентів річних у загальному розмірі 48657,11 гривень. Виходячи з мотивів судових рішень, різниця у вартості пов`язана з фактичним отриманням у власність ОСОБА_2 квартири меншою загальною площею, ніж обумовлено укладеним інвестиційним договором: 58,8 кв.м. замість 61,67 кв.м.

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 власником автомобілю марки «Daewoo Nexia», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є ОСОБА_2 з 06 січня 2015 року (т. 1, а.с. 19).

Рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради 16 сесії 5 скликання №34 від 12 лютого 2009 року ОСОБА_2 була виділена земельна ділянка, що розташована: АДРЕСА_4 , за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, про що свідчить фотокопія державного акту на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер: :01:003:0186, серії ЯИ № 434470 від 05 лютого 2010 року (т. 1, а.с. 68).

12 листопада 2015 року був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Мурзак С.О., реєстровий №1826, відповідно до умов якого ОСОБА_2 продав означену земельну ділянку. Згідно з пунктом 4 договору продаж земельної ділянки вчиняється за 139000,00 гривень (т. 1, а.с. 69-71).

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати ОСОБА_2 ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 90). Сестра відповідача ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право на спадщину майна ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_5 (т. 1, а.с. 88, 89, 91).

В матеріалах справи міститься розписка від 12 листопада 2015 року, складена ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_7 , відповідно до якої він отримав 150000,00 гривень спадщину померлої матері ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 92).

За період з 2000 року по 2015 рік включно сукупний дохід ОСОБА_2 склав 454931,40 гривень (т. 1, а.с. 96-97).

Відповідно до відомостей, що містять трудова книжка ОСОБА_2 від 01 лютого 1975 року, довідка автогаражного кооперативу «Мрія-2» від 23 липня 2015 року та форма ОК-5 Пенсійного фонду України на ОСОБА_2 (індивідуальні відомості про застраховану особу), відповідач працював у ДПНДВА «Пуща-Водиця» та за сумісництвом головою правління в автогаражному кооперативі «Мрія-2» з 27.02.2003 року по 22.07.2015 року (т. 1, а.с. 93-94, 95).

З листа Територіального сервісного центру МВС України № 31/15/5141-743 від 28.03.2019 року вбачається, що у власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 26.03.2019 року транспортні засоби на зареєстровано. З 06.05.2010 року за відповідачем був зареєстрований автомобіль марки «ВАЗ 2109», 1987 року випуску. 10.03.2015 року відбулась перереєстрація транспортного засобу на іншого власника (т. 1, а.с. 98).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч. 2 ст. 272 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. А згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме в п. 23 суд при вирішенні спору між подружжям про майно має встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Отже, з наведеного вище вбачається, що за концепцією цивільного та сімейного законодавства діє презумпція відповідно до якої кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим вказана презумпція може бути спростована в кожному конкретному випадку за наявності відповідної доказової бази.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є , зокрема, 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає вказаним критеріям.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, а тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15. Також вказана позиція підтримана КЦС ВС в постанові від 04.12.2019 року в справі № 648/150/17, в постанові від 17.06.2020 року в справі № 320/2297/17.

Як було вище зазначено, ОСОБА_2 до укладення шлюбу з ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку та автомобіль «ВАЗ 2109», 1987 року випуску.

Інвестиційний договір № 254/6/7/9-2Ж про передачу майнових прав на житлову квартиру в будинку АДРЕСА_2 на 9 поверсі загальною площею 61,67 кв.м. був укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Едельвейс Плес» 12 грудня 2005 року.

10.03.2015 року відбулась перереєстрація транспортного засобу «ВАЗ 2109», 1987 року випуску, який належав ОСОБА_2 на іншого власника.

12 листопада 2015 року ОСОБА_2 продав земельну ділянку що розташована: АДРЕСА_4 за 139 000,00 гривень (т. 1, а.с. 69-71). Апеляційний суд звертає увагу, що за результатами пошуку в мережі Інтернет з продажу нерухомості (зокрема, ІНФОРМАЦІЯ_4 https://www.olx.ua/uk/) середньостатистична ціна земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петропавлівська Борщагівка починається з суми 30 000 доларів США за 8 соток.

Відповідно до довідки АТ «ПриватБанк» від 25.03.2019 року 12 листопада 2015 року була укладена угода з ОСОБА_2 про оренду сейфової скриньки (т. 1, а.с. 76).

Також, 12 листопада 2015 року була складена розписка, відповідно до якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 150 000 грн в якості спадщину померлої матері ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 92).

За період з 2000 року по 2015 рік включно сукупний дохід ОСОБА_2 склав 454931,40 гривень, з яких 273433,89 гривень до укладення шлюбу з ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 96-97).

В судовому засіданні в суді першої інстанції відповідач свідчив, що фактично продаж ділянки вчинено за 41000,00 доларів США, що на момент укладення договору з урахуванням курсу гривні становило 932996,00 гривень, які зберігались з 12 листопада 2015 року до грудня 2015 року в сейфовій скриньці АТ «ПриватБанк» в місті Києві на підставі договору №0009.

Розрахунки за інвестиційним договором № 254/6/7/9-2Ж на підставі додаткової угоди від 24.12.2015 року були проведені в період з 24.12.2015 року по 29.12.2015 року, що підтверджується відповідними квитанціями.

Тобто, з вище наведених обставин справи вбачається, що є всі підстави вважати, що ОСОБА_2 придбав спірне нерухоме майно за власні грошові кошти. Докази, надані позивачем, зокрема трудова книжка, з якої вбачається, що позивач була звільнена в березні 2013 року на пенсію та отримувала з 2013 пенсію в розмірі 1422,08 грн-2053,93 грн в залежності від періоду, докази отримання кредитних коштів, квитанції про виготовлення меблів не спростовують вище наведене та обставини придбання спірної квартири.

А тому, в контексті положень діючого законодавства та практики судів вищої інстанції, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги та залишає без змін рішення суду першої інстанції в цій частині. При цьому, апеляційний суд роз`яснює позивачу право на звернення до суду з позовом про поділ рухомого майна (меблі, предмети побуту тощо) та стягнення компенсації у відповідному розмірі.

Доводів щодо вирішення позовних вимог про поділ транспортного засобу апеляційна скарга не містить. Разом з тим, апеляційний суд на підставі ч. 4 ст. 367 ЦПК України вважає за необхідне доповнити оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині мотивування щодо вказаних позовних вимог.

Так, за відомостями бази даних АІС «Автомобіль» МВС України в Одеській області та Єдиного державного реєстру транспортних засобів, станом на 26 березня 2019 року транспортні засоби за ОСОБА_2 не зареєстровані. Разом з тим, в матеріалах справи міститься свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 автомобіль марки «Daewoo Nexia», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за ОСОБА_2 . В процесі розгляду справи сторонами не заперечувався той факт, що автомобіль марки «Daewoo Nexia», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , використовується ОСОБА_2 . Позивач, звертаючись до суду з позовом, просила суд стягнути 1/2 вартості вказаного автомобіля.

Однак, відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. За ч. 5 вказаної статті присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналогічне положення містить ч. 5 ст. 365 ЦК України.

Як роз`яснив пленум Верховного Суду України в своїй постанові від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право визнання на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме в п. 25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Також в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відомості щодо домовленості сторін про поділ транспортного засобу, виплати компенсації за нього тощо в матеріалах справи відсутні, а відповідач заперечував проти поділу вказаного майна. Позовні вимоги про поділ транспортного засобу в ідеальних частках позивач до суду не заявляла. Одночасно, позивачеві роз`яснюється право на звернення до суду з відповідними вимогами в рамках іншої справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 12 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом . Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, однак в цілому не спростували правильних висновків суду першої щодо вирішення справи по суті, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу та доповнює мотивувальну частину рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2020 року змінити в частині мотивування, в іншій частині - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст цієї постанови складено 22 червня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

03.06.2021 року м. Одеса