справа № 208/2405/15-ц
№ провадження 2/208/886/21
РІШЕННЯ

Іменем України

18 січня 2021 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі: Головуючого судді Похвалітої С.М., за участю секретаря судового засідання Грищенко О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майна Кам`янської міської ради, про витребування нерухомого майна та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в:

1. Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майна Кам`янської міської ради, про витребування нерухомого майна та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

У своєму позові позивач, з урахуванням уточнень до позову, зазначив, що в березні 2005 року між ним на підставі договору купівлі-продажу було придбано дві квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , в яких він не зареєстрований та не проживав. В травні 2011 року він дізнався, що винесено рішення суду про визнання права власності за іншою особою, яке було скасовано. Враховуючи, що судом визнано недійсними договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , укладені між ним та ОСОБА_5 на товарній біржі «Автомобілі і нерухомість», а також встановлено той факт, що нерухоме майно вибуло з його володіння, та не з його волі, тому відповідачі набули право власності на нерухоме майно неправомірно.

З урахуванням викладеного просить суд витребувати у ОСОБА_2 нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , приміщення № НОМЕР_1 , та за адресою: АДРЕСА_4 ; скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на нерухоме майно розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , приміщення № НОМЕР_1 , та за адресою: АДРЕСА_4 ; поновити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , приміщення № НОМЕР_1 , та за адресою: АДРЕСА_4 за ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на корить позивача судові витрати.

Позивач надав суду заяву, у якій просить суд розглядати справу у його відсутність вимоги підтримує.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, причини не явки до суд не повідомила. Представником відповідача наданий суду відзив на позов.

У своєму відзиві на позов відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, з моменту отримання ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на нерухоме майно нежитлові приміщення № НОМЕР_2 та АДРЕСА_2 та реєстрації в реєстрі прав власності перестали існувати квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_5 за вказаною адресою, тому поновлення реєстрації не є можливим. Позивачем не ставиться питання про визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а тому вони вважаються законними, вимога про скасування запису про державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно не підлягає задоволенню.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майна Кам`янської міської ради, про витребування нерухомого майна та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у судове засідання не з`явились.

Від представника третьої особи ОСОБА_3 надані до суду пояснення, у яких просить суд відмовити в задоволенні позову. Просить суд застосувати строк позовної давності та зазначила, що з моменту отримання ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на нерухоме майно нежитлові приміщення № НОМЕР_2 та АДРЕСА_2 та реєстрації в реєстрі прав власності перестали існувати квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_5 за вказаною адресою, тому поновити реєстрації не є можливим.

Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

3.Процесуальні дії суду

26 березня 2015 року ухвалою суду відкрито провадження по справі.

30 березня 2015 року ухвалою суду забезпечено позовні вимоги та накладено арешт на спірне майно.

28 грудня 2015 року по справі призначена судово-будівельно-технічна експертиза та провадження по справі зупинено.

19 січня 2016 року ухвалою суду відновлено провадження по справі.

28 березня 2016 року рішенням суду в задоволенні позову відмовлено.

04 квітня 2016 року ухвалою суду заходи забезпечення позову скасовані.

17 жовтня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року рішення суду від 04 квітня 2016 року залишено без змін.

21 березня 2018 року постановою Верховного Суду рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

23 травня 2018 року ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

27 вересня 2018 року ухвалою суду замінено відповідача на належних відповідачів.

16 вересня 2019 року ухвалою суду витребувані докази по справі за клопотання представника відповідача.

31 липня 2020 року ухвалою суду призначено справу до розгляду.

2.Обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин:

Судом встановлено, що з рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2014 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на товарній біржі «Автомобілі і нерухомість» від 23 травня 2005 року; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від 05 жовтня 2009 року; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на товарній біржі «Автомобілі і нерухомість» від 17 травня 2005 року; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від 19 січня 2010 року

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.02.2015 року рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13.08.2014 року було скасовано в частині задоволення позовних вимог та відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні його вимог до ОСОБА_3 про визнання недійсними правочинів, укладених на товарній біржі та нотаріальних договорів купівлі-продажу нерухомості, в іншій частині рішення суду - залишено без змін.

Згідно рішення виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради від 23.08.2012 року № 334 «Про виключення з житлового фонду міста житлових приміщень за адресами: квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 , були виключені з житлового фонду.

На підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.01.2013 року та від 23 січня 2013 року третя особа ОСОБА_3 був власником нежитлового приміщення розташованого за адресою: приміщення АДРЕСА_7 .

Згідно висновку № 643/12-15 судово-будівельно-технічної експертизи від 18 січня 2016 року станом на 11 січня 2016 рік такий нерухомий об`єкт, як квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 не існують, крім того ці приміщення є нежитловими.

Як вбачається з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на приміщення АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу від 09 серпня 2017 року посвідчені приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Сухопаровою С.Г.

Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є витребування майна.

Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, який урегульований Главою 24, 29 ЦК України.

3. Оцінка суду.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 ЦК України, до яких віднесено, втому числі, витребування майна.

Крім того, виходячи із змісту ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Враховуючи викладене, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Статтею 1 Протоколу № 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому діє презумпція правомірності, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (п. 5 Постанови № 5 від 07.02.2014 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужено особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною 3 ст. 388 ЦК України визначено, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Як вбачається із ч. 1 ст. 317 ЦК України, змістом права власності є права власника щодо володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і впорядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі споруди тощо) відповідно до частин 2, 3 статті 331 ЦК України виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Як встановлено судом спірні квартири були придбані відповідачем за договором в особи, яка не мала права його відчужувати.

Окрім цього, як встановлено судом спірні квартири виключені з житлового фонду для подальшого використання їх під магазин непродовольчих товарів, тобто не відбулось створення нових окремих об`єктів в розумінні статей 331, 332 ЦК України. Фактично ОСОБА_3 свої дії спрямовував на зміну цільового призначення спірних об`єктів, з метою утруднити для позивача, або ж зробити неможливим захист його права власності в судовому порядку і повернення йому спірного майна, яке вибуло з його володіння поза його волею.

Таким чином, посилання відповідача та третьої особи про відсутності на даний час індивідуально-визначеного спірного майна, яке було предметом договорів купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є безпідставними.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Добросовісне придбання в розумінні ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Відповідно до ст. 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Щодо застосування строку позовної давності, на який посилається третя особа ОСОБА_3 у своїх поясненнях суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг трирічного строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину такий перебіг починається від дня, коли почалося його виконання.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями врегульовано частиною 5 статті 261 ЦК України, згідно з якою за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Проте, статтею 264 ЦК визначено порядок переривання перебігу позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Аналіз вказаної норми статті 264 ЦК призводить до висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення позову особою позову одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Як встановлено в судовому засіданні позивач довідався про порушені права в травні 2011 року та в цей час звернувся до суду із позовом та в 2014 році позовні вимоги про визнання недійсними правочини були задоволені. Після чого в 2015 році звернувся до відповідача про витребування майна від добросовісного набувача.

З урахуванням викладеного підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Суд приходить до висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт набуття відповідачем ОСОБА_2 , шляхом укладання договорів купівлі-продажу із ОСОБА_3 , який не мав права на відчуження вказаного спірного нерухомого майна.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в повному обсязі.

4. Судові витрати.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачем при подання позову, підлягає стягненню з відповідача 243,60 грн. на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 256, 257, 261, 264, 267, 317, 328, 330, 331, 332, 388 ЦК України, ст. ст. 81, 141, 263-265, 267, 354, 355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майна Кам`янської міської ради, про витребування нерухомого майна та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_2 нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , приміщення № НОМЕР_1 , та за адресою: АДРЕСА_4 .

Скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на нерухоме майно розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , приміщення № НОМЕР_1 , та за адресою: АДРЕСА_4 .

Поновити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , приміщення № НОМЕР_1 , та за адресою: АДРЕСА_4 за ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, тобто до Дніпровського Апеляційного суду.

Згідно до п.п.15.5 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди, тобто через Заводський районний суд м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_8 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_9 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Суддя Похваліта С. М.