Справа № 303/3371/18
30 червня 2021 року м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Куштана Б. П., Мацунича М. В.,
з участю секретарки судового засідання Терпай С. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ частки нерухомого майна в натурі, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2018 року, ухвалене суддею Моничем В.О.,
У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про виділ частки нерухомого майна в натурі.
Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено. Виділено позивачу ОСОБА_2 в натурі Ѕ частину нерухомого майна домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме будівлі відповідно до технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок, позначених на схематичному плані літерами: «Г» - сарай, площею 10,10 кв м; «Ж» - житловий будинок, площею 69,40 кв м; «З» - котельня, площею 9,10 кв м. Виділено відповідачу ОСОБА_1 у натурі Ѕ частину нерухомого майна за цією адресою і згідно з такого ж технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок позначених на схематичному плані літерами: «А» - житловий будинок, площею 37 кв м; «Б» - сарай, площею 8,60 кв м; «В» - літня кухня, площею 32,90 кв м. Водночас залишено в спільній частковій власності споруду позначену літерою «Д» - вбиральня, площею 2,10 кв м та споруди позначені № 1-3 (ворота і металеве огорожа), а також стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 948 грн сплаченого судового збору.
У жовтні 2018 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд указаного заочного рішення і, як наслідок, ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 листопада 2018 року цю заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.
У грудні 2018 року ОСОБА_1 подав на вказане заочне рішення суду першої інстанції апеляційну скаргу.
Під час апеляційного розгляду справи позивач ОСОБА_2 подав апеляційному суду заяву про відмову від позову.
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року прийнято відмову ОСОБА_2 від даного позову, визнано нечинним заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2018 року та закрито провадження у цій справі.
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з заявою про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на свою користь понесених судових витрат унаслідок необґрунтованих дій позивача.
Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні заяву не визнав.
Заявник ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду заяви був належним чином повідомлений, а тому його неявка, відповідно до вимог ч. 4 ст. 270, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду заяви.
Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення позивача ОСОБА_2 , перевіривши доводи заяви та матеріали справи, колегія суддів уважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до пункту 3 ч. 1, частин 3, 4 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату,час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Згідно з частинами 5, 6 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У цьому випадку суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів із дня постановлення, зокрема ухвали про закриття провадження у справі, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
За змістом ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник унаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Системне тлумачення положень ч. 9 ст. 141, частин 5, 6 ст. 142 ЦПК України свідчить про те, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які б давали можливість стверджувати про зловживання процесуальними правами.
На переконання апеляційного суду, саме по собі подання заяви про відмову від позову не може свідчити про необґрунтовані (неправильні, недобросовісні) дії позивача, які б були підставою для компенсації судових витрат, оскільки це є диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України, та звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, доступ до якого йому є гарантованим, зокрема, пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України
Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, які саме необґрунтовані (неправильні, недобросовісні) дії позивача були ним здійсненні під час розгляду справи та в чому вони виражені, а саме: чи діяв позивач недобросовісно і пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному і швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету ущемлення прав й інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини і чим це підтверджується тощо.
Подібні висновки містяться, зокрема, в постановах Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 148/312/16-ц, від 14.01.2021 у справі № 521/3011/18, які, згідно з приписами вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд ураховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів констатує, що у заяві про стягнення судових витрат, без зазначення яких саме, заявник ОСОБА_1 не зазначив, які конкретні дії позивача в указаній справі були необґрунтованими (неправомірними, недобросовісними), які б слугували підставою для компенсації йому витрат, пов`язаних із розглядом справи у зв`язку з закриттям провадження у справі внаслідок відмови позивача від позову.
З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає, що є відсутні підстави для визнання дій позивача необґрунтованими (неправомірними, недобросовісними) внаслідок використання ним свого диспозитивного права на відмову від позову під час апеляційного провадження даної справи, оскільки звернення ОСОБА_2 до суду за захистом свого порушеного права і, як наслідок, винесення судового рішення місцевим судом на його користь, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, та ці його дії не можуть уважатися необґрунтованими, недобросовісними й тягнути за собою обов`язок позивача відшкодувати понесені відповідачем судові витрати.
З огляду на викладене, апеляційний суд уважає, що заява ОСОБА_1 є безпідставною і необґрунтованою, оскільки заявником не доведено своїх вимог про необхідність стягнення з позивача ОСОБА_2 на свою користь понесених судових витрат.
Окрім цього, апеляційний суд звертає увагу і на те, що заявник ОСОБА_1 усупереч вимогам ч. 6 ст. 142 ЦПК України звернувся до суду із цією заявою з пропуском 15-ти денного строку з дня постановлення апеляційним судом ухвали про закриття провадження у справі.
За наведених обставин, на переконання колегії суддів, у задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення слід відмовити.
Керуючись статтями 141, 142, 270, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на його користь судових витрат відмовити.
Додаткова постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повне судове рішення складено 7 липня 2021 року.
Суддя-доповідачка
Судді