ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1083/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №706/1180/20 Категорія: 305010200 Олійник М. Ф.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Гончар Н.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Ієговської Анастасії Олександрівни на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 22 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

В обґрунтування якого вказував, що 21.10.2018 р. по вул. Шосе в с. Івангороді Христинівського району відбулась дорожньо-транспортна пригода. Водій, керуючи автомобілем ВАЗ - 2109, д. н. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок ДТП ОСОБА_2 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди. Він є сином загиблого ОСОБА_2 , а тому у зв`язку з смертю останнього йому спричинена значна та непоправна шкода.

Станом на дату настання ДТП відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ 4454940, який діяв на момент настання ДТП станом на 21.10.2018 р.

21.10.2018 р. за фактом настання даної ДТП були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000239 з кваліфікацією по ст. 286 КК України та розпочато досудове розслідування.

27.12.2019 р. слідчим ВРЗСТ СУ ГУНП в Черкаській області було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000239.

В ході проведення розслідування страхового випадку відповідачем не здобуто і відповідно не надано йому жодних доказів, які б підтверджували той факт, що йому спричинена шкода внаслідок непереборної сили або внаслідок умислу потерпілого. Також підтвердженням того, що шкода не заподіяна внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого є той факт, що кримінальне провадження розслідується за ст. 286 КК України як дорожньо-транспортна пригода.

Викладене вище свідчить, що він має всі підстави для відновлення свого порушеного права і одержання грошової компенсації за спричинену йому шкоду. Оскільки відповідальність водія за спричинену шкоду третім особам є застрахована, він вирішив відновити своє порушене право шляхом одержання грошової компенсації за спричинену шкоду у вигляді страхового відшкодування саме від відповідача.

10.06.2020 р. відповідно до вимог ст. 33, ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» представником за довіреністю ОСОБА_3 було надіслано на поштову адресу ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» повідомлення про ДТП та заяви на виплату страхового відшкодування з усіма необхідними документами.

У липні 2020 р. відповідач повідомив його представника про те, що заяви з поданими до неї документами отримав та прийняв рішення про відмову у виплаті йому страхового відшкодування, оскільки вина водія ОСОБА_4 судом не встановлена.

Така відмова ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» суперечить вимогам чинного законодавства України.

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу ВАЗ - 2109, д.н. НОМЕР_1 , настає незалежно від його вини.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки завжди є неправомірною та підлягає відшкодуванню незалежно від вини, тому відмова відповідача у здійсненні виплати йому страхового відшкодування є незаконною.

Особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , є:

1.мати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

2.дружина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

3.син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

4.син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, що належить йому, становить 11169 грн, який визначається шляхом поділу загального розміру страхового відшкодування моральної шкоди на чотирьох осіб (44676 / 4 = 11169).

Він поніс витрати на поховання батька та спорудження останньому надгробного пам`ятника у розмірі 40131 грн, що підтверджується документами та не перевищує 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» на свою користь 11 169 грн страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи; 40 131 грн страхового відшкодування понесених витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 22 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» не повинен відповідати за завдання шкоди внаслідок ДТП, яке сталося за участю водія ОСОБА_8 і призвело до загибелі батька позивача, оскільки відсутня вина водія у цьому ДТП, а, отже, цей випадок не є страховим. Позивач має право вимагати відшкодування шкоди на загальних підставах, встановлених ЦК України, тобто заявивши позов безпосередньо до володільця джерела підвищеної небезпеки. Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 638/6652/16-ц.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Ієговська А.О. вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В мотивування апеляційної скарги вказує, що оскільки цивільно-правова відповідальність водія була застрахована, то дане зобов`язання (про відшкодування шкоди) за умовами укладеного між страхувальником (третьою особою) і страховиком (відповідачем) договору має виконати страховик в межах ліміту, визначеного договором і законом. Таким чином, є всі підстави для стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування за шкоду, завдану смертю потерпілого від страхового випадку.

Підстав для звільнення відповідача від даного обов`язку не встановлено, а саме не встановлено завдання шкоди внаслідок непереборної сили, або внаслідок умислу потерпілого.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01.10.2018 р. на 514 км +750 м автодороги Стрий - Тернопіль - Кіровоград - Знам`янка в адміністративних межах с. Івангорода Христинівського району водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем ВАЗ - 2109, д. н. НОМЕР_2 , з причепом та рухаючись в напрямку м. Умані, здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_7 . Внаслідок ДТП ОСОБА_7 від отриманих тілесних ушкоджень помер того ж дня в Христинівській ЦРЛ.

За цим фактом відомості були внесені до ЄРДР за ознаками ч. 2 ст. 286 КК України за № 0000239.

Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи №4/518 від 03.10.2019 р. водій ОСОБА_8 повинен був діяти відповідно до вимог п.10.1. та п. 16.11 Правил дорожнього руху. В дорожній обстановці, що склалася, водій автомобіля ОСОБА_8 не мав технічної можливості уникнути наїзду на велосипедиста ОСОБА_7 шляхом застосування екстреного гальмування. В дорожній обстановці, що склалася, у причинному зв`язку з виникненням даної пригоди з технічної точки зору знаходиться виїзд велосипедиста ОСОБА_7 на смугу руху автомобіля під керуванням водія ОСОБА_8 на відстані меншій, ніж зупиночний шлях автомобіля в умовах місця пригоди.

Постановою слідчого ВР ЗСТ СУ ГУНП України в Черкаській області від 27.12.2019 р., копія якої долучена до справи, вказане кримінальне провадження було закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Тобто, постановою про закриття кримінального провадження не підтверджується факт настання смерті ОСОБА_7 у зв`язку із заподіянням шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

На момент ДТП відповідно до страхового полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власником наземних транспортних засобів № АМ4454940 цивільно-правова відповідальність ОСОБА_8 була застрахована в ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.».

10 червня 2020 року син потерпілого ОСОБА_7 - ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_9 звернувся до ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» із заявами про виплату страхового відшкодування.

Листом від 07.09.2020 року №51-5381 ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_3 рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, яке обґрунтоване тим, що постановою про закриття кримінального провадження від 27.12.2019 року, кримінальне провадження №0000239 від 21.10.2018 року, за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого даною статтею.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 980 ЦК України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини в цій сфері регламентує, зокрема Закон № 1961-ІV.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону № 1961-ІV).

Відповідно до статті 5 Закону № 1961-ІV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-ІV).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону № 1961-ІV).

Згідно з пунктами 27.1-27.5 статті 27 Закону № 1961-ІV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Відповідно до пункту 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-ІV у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Згідно з пунктом 35.1 статті 35 Закону № 1961-ІV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

Відповідно до пункту 36.1 статті 36 Закону № 1961-ІV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Виключний перелік підстав для відмови у здійсненні страховиком страхового відшкодування передбачений у статті 37 Закону № 1961-ІV.

Згідно з підпунктами 37.1.1-37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-ІV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку (пункт 36.7 статті 36 Закону № 1961-ІV).

Відповідно до частин першої-третьої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Пунктами 1, 3 частини другої статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

З огляду на презумпцію вини завданої шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18)

Встановивши, що шкода, пов`язана із смертю потерпілого ОСОБА_7 , була заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, колегія суддів виходить з того, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду. Оскільки відповідачем не доведено тих обставин, що потерпілий ОСОБА_7 передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком, то суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи відповідача про те, що обов`язок страховика відшкодувати завдану шкоду настає лише за наявності вини особи, відповідальність якої застрахована, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З огляду на викладене, відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

За змістом статей 1166, 1187 ЦК України в разі завдання джерелом підвищеної небезпеки шкоди смертю фізичної особи такі дії визнаються неправомірними за винятком двох випадків: 1) коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили; 2) коли шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого. При цьому наявність зазначених обставин має довести володілець джерела підвищеної небезпеки або особа, відповідальна за нього.

Відповідачем вказаних обставин не доведено.

З постанови слідчого ВРЗСТ СУ Головного управління Національної поліції в Черкаській поліції старшого лейтенанта поліції Гнилиці В.І. від 27.12.2019 року про закриття кримінального провадження колегією суддів встановлено, що наїзд на велосипедиста ОСОБА_7 , який від отриманих тілесних ушкоджень загинув, стався автомобілем ВАЗ 21099 р.н. НОМЕР_2 із причепом ПГМФ 8304 р.н. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_8 .

Таким чином, встановлені у справі обставини вказують на причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями володільця джерела підвищеної небезпеки, від яких загинув батько позивача, та заподіяною внаслідок ДТП шкодою.

При цьому, страховик не довів наявності непереборної сили або умислу потерпілого в заподіянні шкоди.

Отже, щодо стягнення моральної шкоди, то колегія суддів доходить висновку, що з урахуванням того, що на день настання страхового випадку (21 жовтня 2018 року) мінімальна заробітна плата була встановлена на рівні 3723 грн, потерпілий мав двох дітей, дружину та матір, а тому розмір відшкодування моральної шкоди, які підлягає стягненню зі страхової компанії на користь позивача становить 11 169 грн (з розрахунку 3723грн х 12 / 4).

Щодо страхового відшкодування витрат понесених позивачем на поховання батька ОСОБА_7 , то колегія суддів враховує наступне.

У статті 1201 ЦК України визначено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Відповідно до положення статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

У випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати.

Відповідно до пункту 27.4 Закону страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. При цьому, загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Отже, у випадку, якщо було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, то у разі понесення таких витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, боржником у зобов`язанні щодо їх відшкодування є страховик. При цьому, законодавцем встановлено межу щодо розміру відшкодування, і загальний розмір якого стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (пункту 27.4.статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 607/3451/16-ц (провадження № 61-24229сво18).

Як видно із матеріалів справи, позивач поніс витрати на поховання батька у загальному розмірі 40131 грн, що підтверджується товарним чеком б/н від 22.10.2018 року, накладною б/н від 22.10.2018 року на суму 4036 грн; товарним чеком б/н від 12.01.2019 року, замовленням №3 від 12.01.2019 року на суму 27900 грн; товарним чеком б/н від 22.10.2018 року, видатковою накладною б/н від 22.10.2018 року на суму 8195 грн.

Отже, належними та допустимими доказами підтверджені понесені витрати на поховання на загальну суму 40131 грн, а тому дані витрати підлягають відшкодуванню на користь позивача.

Щодо відшкодування витрат на правову допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Пунктами 1-3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі частково задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу ОСОБА_1 стороною позивача надано ордер №1071240 від 16.04.2021 року, який виданий адвокатським об`єднанням «Автопоміч» та яким уповноважено Ієговську А.О. на представлення інтересів позивача у Черкаському апеляційному суді. Також надано детальний розрахунок робіт (наданих послуг) виконаних для надання правничої (правової) допомоги на суму 3000 грн, квитанцію № 85659101 про оплату послуг адвоката на суму 3000 грн та акт виконаних робіт підписаний Адвокатським об`єднанням «Автопоміч» та ОСОБА_1 на зазначену суму.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про доведеність заявником понесених витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленим; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про стягнення з ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.». на користь ОСОБА_1 відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ієговської Анастасії Олександрівни - задовольнити.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 22 березня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого - задовольнити.

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» на користь ОСОБА_1 11 169 грн страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи; 40 131 грн страхового відшкодування понесених витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника.

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: Б.Б. Вініченко

Н.І. Гончар

О.М. Новіков