Провадження №22-ц/812/951/21
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 червня 2021 року м. Миколаїв

Справа № 2-288/2011

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на рішення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Сазонова Дмитра Костянтиновича про поновлення виконавчого провадження,за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва, постановлену 25 березня 2021 року під головуванням судді Коваленка І.В., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (далі Відділ примусового виконання рішень) Сазонова Д.К. Одночасно ОСОБА_1 просив поновити строк звернення до суду із скаргою, пропуск якого обґрунтовує запровадженням Кабінетом Міністрів України карантинних заходів, що не надали можливості йому вчасно звернутися до суду.

В обґрунтування скарги зазначав, що 09 жовтня 2020 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Сазоновим Д.К. винесено постанову про відновлення виконавчого провадження ВП № 27809910 за виконавчим листом № 2-288, виданим Ленінським районним судом міста Миколаєва 13 травня 2011 року, про стягнення солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованості за кредитним договором № 004/2008 від 29.02.2008 в сумі 1 463 714 грн 71 коп.

ОСОБА_1 вважає дії державного виконавця з винесення вказаної постанови неправомірними, так як постановою державного виконавця від 07 грудня 2015 року виконавчий лист№ 2-288 було повернуто стягувачу та строк повторного пред`явлення його до виконання було встановлено до 08 грудня 2016 року. А оскільки стягувач із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання до суду не звертався, то у державного виконавця були відсутні підстави для поновлення виконавчого провадження.

Посилаючись на викладене просив визнати дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень щодо винесення 09 жовтня 2020 року постанови про відновлення виконавчого провадження № 27809910 - неправомірними та скасувати цю постанову.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2021 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду задоволено. Визнано дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Сазонова Д.К. з поновлення виконавчого провадження № 27809910 - неправомірними та скасовано оскаржувану постанову від 09 жовтня 2020 року.

В апеляційній скарзі Відділ примусового виконання рішень просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2021 року та постановити нову, якою у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування скарги зазначали, що в провадженні Відділу перебуває виконавче провадження № 27809910 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом міста Миколаєва 13 травня 2011 року по справі № 2-288/2011, про стягнення солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованості за кредитним договором № 004/2008 від 29.02.2008 в сумі 1 463 714 грн 71 коп. Виконавче провадження за цим виконавчим документом було відкрито 25 червня 2011 року. Як зазначав апелянт, в матеріалах виконавчого провадження міститься постанова державного виконавця від 07 грудня 2015 року про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», проте виконавчий лист фактично залишився в матеріалах виконавчого провадження та на ньому відсутні будь-які відмітки про його повернення, що, в свою чергу, позбавило стягувача права на повторне пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання. Начальником Відділу примусового виконання рішень при перевірці виконавчого провадження була винесена відповідна постанова про перевірку виконавчого провадження та скасована постанова від 07 грудня 2015 року про повернення виконавчого документу стягувачу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Киричук В.В. - просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін як законну і обґрунтовану.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Киричук В.В. підтримав викладені у відзиві на апеляційну скаргу вимоги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи сповіщені належним чином, про причину неявки не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на нижчевикладене.

Так, судом встановлено, що 11 березня 2011 року Ленінським районним судом міста Миколаєва ухвалено заочне рішення про стягнення в солідарному порядку зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованості за кредитним договором № 004/2008 від 29.02.2008 в сумі 1463714,71 грн. 13 травня 2011 року відповідно до вказаного рішення видано виконавчі листи.

Виконавчий лист відносно боржника ОСОБА_1 був пред`явлений стягувачем до Відділу примусового виконання рішень для виконання та постановою державного виконавця від 25 червня 2011 року було відкрито виконавче провадження № 27809910.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 червня 2013 року стягувача ВАТ «ВТБ Банк» замінено на правонаступника ТОВ «Кредекс Фінанс», а ухвалою цього ж суду від 17 квітня 2014 року - стягувача ТОВ «Кредекс Фінанс» замінено на правонаступника ТОФ «ФК «Довіра та гарантія».

Згідно інформації про виконавче провадження № 27809910, що міститься в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень, 07 грудня 2015 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (боржник чи майно не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку) (а.с. 208-214).

08 жовтня 2020 року начальник Відділу примусового виконання рішень Заліпаєв Ю.В. своєю постановою, яку прийняв в порядку статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», визнав неправомірними дії державного виконавця з повернення виконавчого листа стягувачу, скасував постанову від 07 грудня 2015 року та зобов`язав державного виконавця вчинити виконавчі дії у виконавчому провадженні № 27809910 відповідно до вимог Закону (а.с. 243).

На підставі наведеної постанови 09 жовтня 2020 року державним виконавцем Сазоновим Д.К. винесено постанову про відновлення виконавчого провадження відносно боржника ОСОБА_1 (а.с. 207).

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 про визнання неправомірним дії державного виконавця з винесення постанови від 09 жовтня 2020 року, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець не звернув уваги на те, що виконавчий лист було повернуто стягувачу 07 грудня 2015 року, а тому він мав право пред`явити його до виконання в трирічний строк, проте, таким правом не скористався, отже цей строк ним пропущено. Також суд вважав, що не є підставою для поновлення у даному випадку виконавчого провадження і постанова начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець та яка винесена в порядку частини третьої статті 74 Закону України «Про виконаве првадження», оскільки цей Закон не наділяє виконавця та інших осіб державної виконавчої служби повноваженнями на поновлення виконавчого провадження поза межами строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на нижчевикладене.

За правилами ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно частин 2,3 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржуване рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Згідно ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 3 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року за №512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень, якою визначено, що перевірити законність виконавчого провадження мають право: директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділах примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби, відділах державної виконавчої служби;начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі;начальник управління державної виконавчої служби - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у відділі примусового виконання рішень цього управління та відділах державної виконавчої служби, що йому підпорядковані;начальник відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі;начальник відділу державної виконавчої служби - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі.

З постанови начальника Відділу примусового виконання рішень Заліпаєва Ю.В. від 08 жовтня 2020 року, прийнятою в порядку частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», вбачається, що матеріали виконавчого провадження № 27809910 буди перевірені відповідною посадовою особою, в ході якої було, зокрема, встановлено, що у даному провадженні була винесена постанова від 07 грудня 2015 року про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», проте виконавчий лист фактично залишився в матеріалах виконавчого провадження, а не був повернутий стягувачу, на виконавчому листі відсутні будь-які відмітки про його повернення. За наслідками перевірки такі дії державного виконавця визнано неправомірними та такими, що вчинені в порушення вимог ст. 18, 37 Закону України «Про виконавче провадження» та положень п.п. 7 розділу І, п.п. 20, 22 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, постанова від 07 грудня 2015 року повернення виконавчого листа стягувачу була скасована та зобов`язано державного виконавця вчинити виконавчі дії у виконавчому провадженні № 27809910 відповідно до вимог Закону.

Вказана постанова ОСОБА_1 не оскаржувалась.

Відповідно до положень ч.1 ст.41 Закону України "Про виконавче провадження", у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Оскаржувана постанова про відновлення виконавчого провадження прийнята державним виконавцем саме у результаті проведення перевірки матеріалів виконавчого провадження та внаслідок скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

Крім того, висновок суду першої інстанції про пропущення стягувачем строку пред`явлення виконавчого листа до виконання є помилковим, оскільки, як було з`ясовано при перевірці матеріалів виконавчого провадження, виконавчий лист фактично стягувачу не повертався, а залишався у виконачому провадженні, тоді як ч.3 ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час прийняття постанови про повернення виконавчого документу стягувачу) встановлює початок перебігу строку пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання такого строку саме з дня повернення виконавчого документа стягувачу, а не з дати винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що дії державного виконавця з прийняття оскаржуваної постанови вчинені відповідно до закону і в межах повноважень державного виконавця та не порушують права заявника, а тому відсутні підстави для задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду обов`язкові до виконання та державний виконавець зобов`язаний здійснити всі необхідні дії для цього.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

За статтею 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід`ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу ("Бурдов проти Росії", "Горнсбі проти Греції").

Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов`язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, необхідно розглядати як невід`ємну частину "судового розгляду" для цілей статті 6 Конвенції. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Савіцький проти України, Кайсина та інші проти України заява № 46144/99, Іммобільяре Саффі проти Італії заява № 22774/93, Ромашов проти України, Дубенко проти України, Вассерман проти Росії, Малиновський проти Росії, Гіззатова проти Росії та ін.

У своєму рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини зазначив, що передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Агрокомплекс проти України" від 06 жовтня 2011 року міститься висновок, що існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу.

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (справа "Юрій Миколайович Іванов проти України", рішення від 15 жовтня 2009 року).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та дійшов помилкового висновку про обґрунтованість скарги ОСОБА_1 .

Таким чином, відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

За такого апеляційна скарга Відділу примусового виконання рішень підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 367, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Сазонова Дмитра Костянтиновича відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О.Шаманська

Повний текст постанови складено 22 червня 2021 року