справа № 216/2153/21
номер провадження № 6/216/91/21
УХВАЛА

18 червня 2021 року м. Кривий Ріг

Дніпропетровської області

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Сидорак В. В.

за участю секретаря Баля А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі подання державного виконавця Кропивницького РВ ДВС Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про виділення частки із спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , -

встановив:

21.04.2021 року державний виконавиць Кропивницького РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гіль Л. С. звернувся до суду із поданням, в якому просить визначити частку майна боржника ОСОБА_1 , у майні яким він володіє спільно зі своєю дружиною ОСОБА_2 , а саме: на ? частину квартири по АДРЕСА_1 , загальною площею 83,4 кв. м., яка належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2020 року, оскільки таке майно знаходиться у спільній сумісній власності.

Обґрунтовуючи подання вказує, що на виконанні ДВС перебуває виконавче провадження по виконанню виконавчого листа виданого 12.09.2019 року Знам`янським міськрайонним судом Кіровоградської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики у сумі 336 000 грн.

18.09.2021 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та скеровано копію відповідної постанови сторонам виконавчого провадження.

16.02.2021 року в Центрально-Міський відділ державної виконавчої служби у м. Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), скеровано доручення про опис та арешт майна боржника ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 .

09.04.2021 року надійшла відповідь з Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у м. Кривому Розі, за №21630/5 від 24.03.2021 року та Інформаційна довідка з ДРРП від 09.03.2021 року про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 , яка згідно актового запису про шлюб від 20.07.1991 року, є дружиною боржника ОСОБА_1 .

Посилаючись на приписи ст. 443 ЦПК України ст. ст. 32, 48 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець вважає, що на виконання рішення суду повинно бути звернуто стягнення на частку у майні боржника до якого входить вказана вище квартира, і яка відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України належить боржнику на праві спільної сумісної власності.

Державний виконавець у судове засіданні не з`явився, однак на адресу суду від в. о. заступника начальника відділу державної виконавчої служби надійшла заява про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з іншим судом, у випадку неможливості проведення судового засідання в режимі відеоконференції просить провести розгляд справи за його відсутності та задоволити подане подання.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився про причини неявки суд не повідомив, жодних заяв чи клопотань на адресу суду не подавав.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, однак на адресу суду подала клопотання про проведення судового засідання за її відсутності.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, подав на адресу суду клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції з іншим судому, у випадку неможливості проведення судового засідання в режимі відеоконференції, просить судовий розгляд проводити у його відстуності.

З технічних причин проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Кіровоградським окружним адміністративним судом не виявилось можливим. За таких обставин зважаючи на неодноразово повідомлення учасників справи про судові засідання та їх обізнаність про розгляд подання державного виконавця в судді, а також беручи до уваги подані на адресу суду письмові заяви та приписи ч. 2 ст. 443 ЦПК України, відповідно до якої неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна божника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, суд вважає за можливе розгляд подання здійснювати за відсутності вказаних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобі не здійснюється.

Дослідивши матеріали подання та копію долучених до матеріалів подання ОСОБА_2 договорів, судом встановлені наступні обставини.

На виконання рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської обалсті від 11.07.2019 року, судом 12.09.2019 року було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики в сумі 336000 грн. (а. с. 5).

18.09.2019 року постановою державного виконавця Кропивницького районного відділу державної виконавчої служби винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі вище вказаного виконавчого листа, що підтверджується відповідною постановою (а. с. 6). Станом на день розгляду подання борг не сплачений.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу- у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 зареєстровано квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 83,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 110.

Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 05.08.2020 р. на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2020 року (а. с. 9).

З актового запису про шлюб №24 від 20 липня 1991 року та свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 вбачається, що 20.07.1991 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб (а. с. 10, 35).

Отже судом встановлено, що зазначене майно придбане під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. За вимогами закону кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У заперечення факту перебування вказаного майна у спільній сумісні власності подружжя ОСОБА_2 надала суду шлюбний договір, укладений 05.08.2020 року між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до п. 1 якого, усе набуте ними в шлюбі нерухоме майно (те, що потребує спеціальної реєстрації (корпоративні права, акції, транспортні засоби тощо), не буде вважатися спільним майном подружжя та буде належати на праві приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно зареєстровано (або придбано). Також подала договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , укладений 05.08.2020 року, між АТ «Перший Українськи міжнародний банк» та ОСОБА_2 , (а. с. 34, 32-33).

Надаючи оцінку вказаним обставинам, суд звертає увагу, що шлюбний договір між подружжям, а також договір купівлі-продажу квартири, укладався в період, коли вже існували боргові зобов`язання одного із подружжя ОСОБА_1 .

При цьому, згідно з ч. 5 ст. 93 СК України за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

В силу положень ч. 2 ст. 97 СК України та ч. 5 ст. 93 СК України при укладенні шлюбного договору сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. ст. 57, 60 СК України, однак, на підставі шлюбного договору неможливий перехід до одного з подружжя права власності на нерухоме майно та інше майно, яке підлягає державній реєстрації.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Встановлення у шлюбному договорі правового режиму майна подружжя не створює правових наслідків, які обмовлені цим договором, оскільки такий договір укладався в період існування боргових зобов`язань одного з подружжя, що на переконання суду свідчить про бажання подружжя уникнути звернення стягнення на таке майно для виконання рішення суду про стягнення боргу.

Водночас за умовами укладеного між сторонами шлюбного договору фактично відбулось набуття права власності на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення подання державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою, що є адекватним ступенем втручання до його права та права інших осіб, зважаючи на наявність невиконаного рішення суду, а також узгоджується з положеннями національного законодавства та практикою Європейського суду з прав людини, з метою забезпечення принципу верховенства права та обов`язковості виконання судового рішення.

Визначаючи частку майна боржника ОСОБА_1 в спільному майні подружжя, суд виходить з засад рівності часток подружжя (ст. 70 СК України), а тому таку частку слід визначити як 1/2. Вирішаючи питання про виділення саме такого розміру частки, суд виходить з того, що під час розгляду подання не було доведено іншого, а саме що частки в спільному майні подружжя є іншими.

На підставі викладено, керуючись ст. ст. 11, 57, 260, 443 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Подання державного виконавця Кропивницького РВ ДВС Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про виділення частки із спільної сумісної власності задоволити.

Визначити частку майна боржника ОСОБА_1 у майні яким він володіє спільно зі своєю дружиною ОСОБА_2 , а саме у квартирі за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 83,4 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 110, зареєстрованого за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2020 року, як 1/2 частку квартири.

Ухвала може бути оскарженою в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В. В. Сидорак