15 червня 2021 року м. Лисичанськ
Лисичанський міський суд Луганської області в складі:
головуючого судді Луньової Д.Ю.,
за участю: секретаря судового засідання Рибки Я.Ю.,
за відсутності сторін,
13 серпня 2020 року позивач звернулась до суду із позовом в якому просить визнати ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно договору купівлі-продажу є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 . В належній їй квартирі зареєстровані її донька ОСОБА_2 та онук ОСОБА_3 , які фактично не проживають за вказаною адресою з 2014 року. При зверненні до Лисичанської міської ради Луганської області з питання зняття з реєстрації доньки та онука отримала роз`яснення про необхідність особистої присутності особи, що знімається з обліку. Особистих та інших речей, які належать відповідачам у її квартирі немає, вони не цікавляться її станом, не сплачують комунальні платежі та не беруть участь у ремонті квартири та її утриманні. Відповідачі фактично тривалий час не проживають у належній їй квартирі. У зв`язку з високою вартістю комунальних послуг вона опинилась у дуже скрутному матеріальному становищі, але при зверненні до управління соціального захисту Лисичанської міської ради щодо призначення житлової субсидії, їй було роз`яснено, що під час розгляду документів будуть враховані доходи усіх зареєстрованих на житловій площі осіб, врахування доходу суттєво вплине на розмір соціальної допомоги або взагалі на можливість її призначення. Реєстрація у будинку осіб, які фактично не проживають, порушують її права як власника, на розпорядження, володіння та користування належним на праві приватної власності майном.
У судове засідання позивач не з`явилась. 14.06.2021 р. від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, підтримують заявлений позов у повному обсязі, також не заперечують проти заочного розгляду справи.
Від представника третьої особи 15.06.2021 р. надійшла заява про розгляд справи без їх участі, при прийнятті рішення просять врахувати інтереси дитини.
Під час розгляду справи судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи шляхом направлення судових повісток та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України (а.с. 64, 77). З опублікуванням оголошення про виклик, особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Таким чином, враховуючи вжиття судом всіх передбачених законом заходів для сповіщення відповідача, на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України, суд вважає відповідача належним чином повідомленим про розгляд справи.
У визначений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не направив, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило.
З урахуванням положень ст. ст. 223, 280 ЦПК України та думки представника позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи.
Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В силу ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 23.08.1986 р. матір`ю ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , записана ОСОБА_1 (а.с.8).
З копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 13.07.2013 р., що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрували шлюб 13.07.2013 р., дружині присвоєне прізвище ОСОБА_4 (а.с.9).
З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 12.12.2013 р., що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , матір`ю записана ОСОБА_2 (а.с.10).
З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 24.06.2020 №9960 вбачається, що станом на 24.06.2020 за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.11).
З довідки від 24.06.2020 №147, виданої КП «ЛЖЕК №3», вбачається, що ОСОБА_1 дійсно фактично є власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 , в якій зареєстровані її донька ОСОБА_2 та онук ОСОБА_3 , які фактично не мешкають за адресою реєстрації з 2014 р. по теперішній час, за підписами сусідів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а.с.12).
З копії договору купівлі-продажу квартири від 14.09.2013 р., що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 продали, а ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_5 , зареєстрований в реєстрі за №402, засвідчений приватним нотаріусом Топчий Н.В. (а.с.14).
З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.09.2013 р. вбачається, що за ОСОБА_1 зареєстрована квартира АДРЕСА_5 на праві приватної власності (а.с.15).
З копії розрахункових книжок вбачається, що ОСОБА_1 сплачує платежі за комунальні послуги (а.с.19-22).
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права.
Оскільки з обставин справи вбачається, що питання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням стосується члена сім`ї власника житлового приміщення, тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК.
Згідно вимог ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналогічно порядок користування житлом та втрати такого права врегульовано ст.ст.72, 156 ЖК України.
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК).
Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім`ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією.
З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім`ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило частини першої статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім`ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Вказане дає можливість суду прийти до висновку про визнання втрати такого права користування житловим приміщенням. При цьому, предметом спірних відносин є як встановлення факту відсутності більше року користування житлом (а не наявність чи відсутність у члена сім`ї нового місця для реєстрації), так і наявна добровільна домовленість між власником та членом сім`ї щодо продовження такого права користування.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про втрату права користування ним.
Що стосується визнання неповнолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування, то слід зазначити наступне.
Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Підстава, на якій місце проживання ОСОБА_3 2013 року народження, реєструвалося в зазначеній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набув права користування цим житлом на законних підставах.
Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.
Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).
Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній ОСОБА_3 , 2013 року народження, набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком.
Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.
Після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем, відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, вони вважаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми згідно зі ст. ст.77, 78, 79, 80 ЦПК України та свідчать про наявність підстав для часткового задоволення позову
Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 319, 321, 386,405 ЦК України, ст.ст. 258-268, 280-289, ЦПК України, суд, -
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_4 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_5 .
Відмовити у визнанні таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у квартирі, за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір у сумі 420,40 грн.
Відповідно до ст. 284 ЦПК заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційні скарги подаються до або через суд першої інстанції, тобто апеляційна скарга може бути подана до Луганського апеляційного суду через Лисичанський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Д.Ю. Луньова