Справа № 490/5334/21
н/п 2-о/490/174/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

08 липня 2021 року м. Миколаїв

Суддя Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатін О.В., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління національної поліції в Миколаївській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

06.07.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління національної поліції в Миколаївській області, в якій заявниця просить суд встановити факт обмеження проголошених, гарантованих, невідчужуваних, непорушних, нескасовуваних, невичерпних конституційних прав і свобод громадянина України на захист судом своїх прав і свобод, які доповнені правами людини, що проголошені і гарантовані їм як людині, яка перебуває під юрисдикцією України в ст. 2, ч. 3 ст. 5 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 6, 13, 17 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 8 Загальної декларації прав людини;

факт обмеження конституційного права кожного громадянина України на захист судом своїх прав і свобод внаслідок бездіяльності і рішень дізнавачів і слідчих сектору дізнання і слідчого відділення Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області, які полягають у рішення про невизнання потерпілим від вчинених щодо них кримінальних правопорушень, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які зобов`язані вчинити у визначений в КПК України строк, ненадання пам`ятки про їх права потерпілого, факт ненадання ефективних засобів правового захисту у відповідному національному органі. Також просить суд визнати неправомірними вищезазначені бездіяльність і рішення дізнавачів і слідчих сектору дізнання і слідчого відділення Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області, які полягають у нездійсненні необхідних слідчих, розшукових та інших процесуальних дій, які зобов`язані вчинити у визначений в КПК України строк, факт ненадання ефективних засобів правового захисту у відповідному національному органі, невиконання положень кримінального процесуального законодавства України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.07.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

07.07.2021 року матеріали справи передано на розгляд судді.

Вирішуючи питання відкриття провадження у даній справі суддя дійшов наступних висновків.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до приписів частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

При цьому, частиною 1 статті 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту:

1) родинних відносин між фізичними особами;

2) перебування фізичної особи на утриманні;

3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;

4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;

5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;

6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;

9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Частиною 2 статті 315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як вбачається із змісту заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, заявниця просять суд визнати неправомірною бездіяльність і рішення дізнавачів і слідчих, а також встановити факти, щодо порушення прав, свобод та інтересів заявників, яке мало місце (на її думку) саме в межах здійснення кримінального провадження та яке допущене органами, які здійснюють досудове розслідування.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що «фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Статтею 1 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) встановлено, що кримінальне провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

При цьому, пунктом 18 частини 1 статті 3 КПК України встановлено, що здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні віднесено саме до повноважень слудчого судді.

В статті 303 КПК України наведено перелік рішень, дій чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.

При цьому, частинами 1-3 статті 306 КПК України встановлено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - слідчим суддею Вищого антикорупційного суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування розглядаються не пізніше сімдесяти двох годин з моменту надходження відповідної скарги, крім скарг на рішення про закриття кримінального провадження, які розглядаються не пізніше п`яти днів з моменту надходження скарги.

Розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого, дізнавача чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржується. Відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Статтею 307 КПК України встановлено, що за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу.

Таким чином, контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні здійснюється слідчими суддями у відповідності до приписів КПК України, а тому вказана справа не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства.

Пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Вказані обставини унеможливлюють вирішення в порядку окремого провадження вищезазначеної заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, а отже суд приходить до висновку, що слід відмовити у відкритті провадження по справі.

Вказана позиція суду узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 р. у справі №645/314/17 (провадження №14-584цс19).

Разом із тим, суддя вважає за необхідне роз`яснити заявниці, що вона не позбавлена можливості звернутися до відповідного суду в порядку, встановленому статтями 303-308 КПК України.

Керуючись ст. 186, 258-261 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ :

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління національної поліції в Миколаївській області, про встановлення факту, що має юридичне значення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.В. Саламатін