ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/1670/20 Номер провадження 22-ц/814/1343/21Головуючий у 1-й інстанції Куц Т. О. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

відповідач ОСОБА_1

представник відповідача адвокат Голосний В.О.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільнусправу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Шудрі Віктора Івановича

на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 23 березня 2021 року ухвалене суддею Куц Т.В., повний текст рішення складено - 01 квітня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником будинку з господарськми спорудами за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25.03.1988 р., посвідченого Дмитрівською сільською радою м. Комсомольська Полтавської області за р. №42. У вказаному будинку зареєстровані відповідачі, але у ньому не проживають, зокрема, ОСОБА_1 не проживає з 01.01.2003 р., а ОСОБА_3 з 01.01.2004 р. і особистих речей вони в будинку не мають відповідно до актів опитування сусідів від 23.09.2020 р. Фактично у будинку проживає лише позивач. Відомо, що ОСОБА_1 проживає з 2003 р. в АДРЕСА_2 , а ОСОБА_3 з 2004 р. проживає зі своєю дружиною в АДРЕСА_3 . Позивач вказувала, що відповідачі тривалий час не проживають у її будинку, без поважних причин ним не користуються, участі в його утриманні не приймають, не здійснюють платежі за комунальні послуги. Просила суд задовольнити позов про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

18.01.2021 року позивач надала суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила суд позовну вимогу відносно ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням залишити без розгляду, визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, вирішити питання про стягнення понесених нею судових витрат (а.с. 49-51).

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 18 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням залишено без розгляду, у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про повернення судового збору - відмовлено ( а.с. 80-81).

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 23 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з наданих суду документів вбачається, що квартира АДРЕСА_4 придбана під час перебування сторін у шлюбі, проте договір купівлі-продажу був оформлений на позивача та відповідно право власності зареєстровано за позивачем ОСОБА_2 . Оскільки квартира набута позивачем за час шлюбу з відповідачем, хоча між ними припинені сімейні відносини та вони проживають окремо, але це не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя, тобто таке майно залишається їх спільною сумісною власністю і лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Оскільки під час судового розгляду про визнання квартири особистою приватною власністю позивачем не ставилося, то відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно позивачу. Діючим законодавством не передбачено підстав позбавлення співвласника права користування належним йому житловим приміщенням на тій підставі, що він не проживає в ньому.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Шудря В.І. просить рішення місцевого суду скасувати з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 є єдиним власником будинку з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25.03.1988 р., посвідченого Дмитрівською сільською радою м. Комсомольська Полтавської області за р. №42. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти з одного з подружжя, то це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти кого воно придбане, тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя і не є підставою для не визнання особи, такою, що втратила право користування житлом. У цьому позові не ставилося питання про розподіл майна подружжя і не направлявся позивачем відповідачу позов про його поділ, тому факт визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням не позбавляє права відповідача звернутися до суду з питанням щодо розподілу майна для захисту своїх прав.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) з 15.07.1972 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, про що Сергіївською сільською радою Братського району Миколаївської області зроблено відповідний актовий запис № 08 (а.с. 46).

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 22.12.2020 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с. 59-60).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21567325 від 15.01.2009р. власником Ѕ частини будинку АДРЕСА_5 є позивач ОСОБА_2 . Реєстрація права власності проведена на підставі договору купівлі-продажу від 25.03.1998 р., посвідченого Дмитрівською сільською радою м. Комсомольська Полтавської області (а.с. 9).

Згідно довідки, виданої Дмитрівським старостинським округом Горішньоплавнівської ОТГ, ОСОБА_2 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 . Разом з нею зареєстровані чоловік ОСОБА_1 та син ОСОБА_3 (а.с. 44).

Згідно актів опитування сусідів від 23.09.2020 р., посвідчених в.о. старости Дмитрівського старостинського округу Горішньоплавнівської ОТГ Полтавської області, ОСОБА_1 за адресою реєстрації не проживає з 01.01.2003 р., а ОСОБА_3 з 01.01.2004 р. (а.с. 13,14).

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які їх регулюють, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам діючого матеріального та процесуального права.

Предметом даного спору є визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, з 15.07.1972 р. по день набрання чинності рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 22.12.2020 р., сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі.

У період шлюбу 25.03.1988 року згідно договору купівлі продажу, посвідченого Дмитрівською сільською радою, була придбана спірна квартира на ім`я ОСОБА_5 за 3 250 крб. (а.с. 7-8).

Колегія суддів звертає увагу, що на час придбання спірної квартири діяв КпШС України, який втратив чинність 27.07.2010 р. з набранням чинності СК України.

Згідно 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Матеріали даної цивільної справи не містять доводів та посилань позивача (за виключенням доводів апеляційної скарги), а також не містить належних та допустимих доказів про те, що спірна квартира придбана позивачем 25.03.1988 року за особисті кошти. Вказана обставина не була і не могла бути предметом дослідження у суді першої інстанції, оскільки сторона позивача на неї не посилалася.

Також колегія суддів зазначає, що відносно майна, придбаного подружжям у шлюбі, згідно норм КпШС України діяла презумпція спільності майна подружжя. Норми СК України не поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ним чинності.

Крім цього, згідноправової позиці, висловленої у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

У постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 654/5243/14ц, зазначено, що обов`язок довести, що майно придбане у шлюбі, є особистою власністю одного із подружжя, покладено на останнього.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що оскільки відповідач ОСОБА_1 є співвласником спірної квартири, то він не може бути позбавлений права користування нею, тому позов не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 є єдиним власником будинку з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25.03.1988 р., посвідченого Дмитрівською сільською радою м. Комсомольська Полтавської області за р. №42, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки спірна квартира згідно доказів, що містяться у справі, придбана сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти з одного з подружжя, то це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти кого воно придбане, тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя і не є підставою для не визнання особи, такою, що втратила право користування житлом, оскільки представник позивача на власний розсуд та навпаки трактує презумпцію спільності майна подружжя. Згідно вимог СК України, який є чинним на цей час, один із подружжя зобов`язаний спростувати зазначену презумпції та довести обставини, що її спростовують. На спірне житло поширюються норми КпШС України, під час дії яких воно було придбане.

Доводи апеляційної скарги про те, що у цьому позові не ставилося питання про розподіл майна подружжя і не направлявся позивачем відповідачу позов про його поділ, тому факт визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням не позбавляє права відповідача звернутися до суду з питанням щодо розподілу майна для захисту своїх прав, також не заслуговують на увагу, оскільки право власності відповідача захищено законом і це право не спростовано позивачем.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Шудрі Віктора Івановича - залишити без задоволення.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 23 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 червня 2021 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов