Справа № 464/8752/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/811/16/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:66
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю секретаря Симця В.І.;

Кріля М.М. представника позивача ОСОБА_1 ;

адвоката Наконечної О.-А.Є.

представника відповідачки ОСОБА_2 ;

третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 19 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 (в подальшому «спірна квартира»).

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач є наймачем спірної квартири, у якій також з 18 серпня 1998 року зареєстрована відповідачка, однак з 2001 року остання у квартирі фактично не проживає, а переїхала на інше постійне місце проживання у село Полоничі Буського району Львівської області.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати відповідачкою такою, що втратила право користування жилим приміщенням згідно зі статтею 107 ЖК Української РСР (далі - ЖК УРСР).

До початку розгляду справи позивач змінив підстави позову та, посилаючись на те, що відповідачка у спірній квартирі не проживає добровільно, оплату за житлово-комунальні послуги не проводить, її речей у квартирі немає, перешкоди у користуванні квартирою їй не чиняться, просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування спірною квартирою на підставі статей 71, 72 ЖК УРСР (том 1, а.с. 3-4).

Справа судами розглядалася неодноразово.

Заочним рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 21 жовтня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено та визнано відповідачку такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 02 лютого 2018 року заочне рішення Сихівського районного суду міста Львова від 21 жовтня 2013 року скасовано.

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 19 листопада 2018 року, яке оскаржується, позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 станом на 21 жовтня 2013 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено відсутність поважних причин не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі до 2013 року понад строки, встановлені статтею 71 ЖК УРСР. Факт відсутності відповідача у квартирі нею не оспорюється. Доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі до 2013 року не надано (том 2, а.с. 59-63).

Дане рішення оскаржила відповідачка.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що судом помилково застосовано до спірних правовідносин положення статей 71, 72 ЖК УРСР.

Крім того, вважає, що причини відсутності її у спірній квартирі є поважними (том 2, а.с. 68-75).

Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року постанову Львівського апеляційного суду від 26 березня 2019 року (якою вищезгадане рішення Сихівського районного суду міста Львова від 19 листопада 2018 року було залишеним без змін) скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд (том 2, а.с. 184-188).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивача і третьої особи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задоволення позовних вимог суд мотивував тим, що позивачем доведено відсутність поважних причин не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі до 2013 року понад строки, встановлені статтею 71 ЖК УРСР, а також тим, що факт відсутності відповідачки у спірній квартирі нею не оспорюється, і доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання ОСОБА_2 у квартирі до 2013 року не надано.

Колегія суддів вважає, що вищенаведений висновок суду зроблений за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а відтак такий не відповідає фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Крім того, перегляд справи по суті суд здійснює станом на час подання позивачем позову до суду.

Оскільки позивач звернувся до суду із вказаним позовом у вересні 2013 року, тому вирішення питання щодо визнання відповідачки втратившою право користування жилим приміщенням підлягає на час подання такого позову до суду.

Судами встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи наступне.

26 грудня 1989 року виконавчим комітетом Червоноармійської ради народних депутатів міста Львова видано ордер № 026627, згідно з яким позивачу ОСОБА_1 на склад сім`ї із чотирьох осіб, а саме: основний квартиронаймач ОСОБА_1 , члени сім`ї: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 надано квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Сихівчани» (далі - ОСББ «Сихівчани») від 04 квітня 2013 року у спірній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 .

Установлено, що ОСОБА_2 у 2001 році переїхала проживати до своєї матері у село Полоничі Буського району Львівської області.

Згідно з довідками про стан здоров`я, починаючи з 2012 року ОСОБА_2 тяжко хворіє (а. с. 86-105, т. 1).

23 жовтня 2015 року ОСОБА_2 зареєструвала своє місце постійного проживання у селі Полоничі Буського району Львівської області, де мешкає до цього часу.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Розглянувши спір та визнавши відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням та встановивши при цьому, що відповідач до 2013 року не мешкала у спірній квартирі, оскільки переїхала проживати до с. Полоничі Буського району Львівської області, де у 2015 році зареєструвала своє постійне місце проживання та проживає до цього часу, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин положення статті 71 ЖК УРСР.

Вирішуючи спір на підставі статей 71, 72 ЖК УРСР, суд не дослідив доказів на підтвердження обставин непроживання ОСОБА_2 більше шести місяців у спірній квартирі у зв`язку із втратою інтересу до житла, що є необхідною умовою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на підставі статей 71, 72 ЖК УРСР.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 , відповідачка вказувала, що вона переїхала проживати у с. Полоничі Буського району Львівської області у зв`язку з необхідністю догляду за своєю матір`ю, яка потребувала стороннього догляду.

А у 2012 році вона захворіла сама.

Оскільки її хвороба була складною, тому вона потребувала стороннього догляду, у зв`язку з чим була позбавлена можливості проживати у спірній квартирі, оскільки в ній не проживали члени її сім`ї.

Крім того, зазначала, що виселилася вона із спірної квартири не добровільно, а на підставі судового рішення про визнання її втратившою право користування квартирою, реєстрація за іншою адресою необхідна їй у зв`язку з хворобою та лікуванням.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Результат аналізу статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями, за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання.

На підтвердження поважності причин непроживання у спірній квартирі відповідачка надала довідки лікарських установ про стан здоров`я, з яких вбачається, що з жовтня 2012 року її стан здоров`я погіршився, а у березні 2013 року її було прооперовано, після чого був складний період реабілітації.

Проте, цим доказам суд не дав належної оцінки, хоча вони стосуються саме періоду, за який суд встановлював відсутність поважних причин непроживання відповідачки у спірній квартирі.

В той же час, матеріалами справи стверджується те, що відповідачка вибула на інше постійне місце проживання до с. Полоничі Буського району Львівської області з поважних причин, а саме: у зв`язку з необхідністю догляду за матір`ю, яка потребувала стороннього догляду, а у подальшому у зв`язку з складним захворюванням самої відповідачки, в результаті якого вона сама потребувала стороннього догляду.

Право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав».

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У рішенні від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин справи, а саме: від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення у справі «Баклі проти Сполученого Королівства», від 11 січня 1995 року).

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 3 і 4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 19 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 17 червня 2021 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.