ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 675/2381/19
Провадження № 22-ц/4820/1171/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

з участю представника апелянта,

представника Міністерства оборони України,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року, суддя Король О.В., у справі за позовом заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріелтер 7К», про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, концерну «Військторгсервіс», державного реєстратора Сахновецької сільської ради Ізяславського району Хмельницької області Ткачук Юлії Володимирівни про скасування рішення державного реєстратора,

встановив:

В листопаді 2019 року заступник військового прокурора Західного регіону України, (далі - прокурор), звернувся в суд в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 про усунення Міністерству оборони України перешкод у користуванні нежитловою будівлею загальною площею 387,9 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 , шляхом звільнення ОСОБА_1 вказаної будівлі та передачі її в повне господарське відання концерну «Військторгсервіс».

Позовна заява мотивована тим, що 10.07.2001 року за державою в особі Шепетівського військового торгу №42 оформлено право власності на будівлю ательє, що по АДРЕСА_1 . Відповідне право на нерухоме майно було зареєстровано згідно з витягом з реєстру прав власності №20636571 від 20.10.2008 року. В подальшому, 24.10.2008 року, між концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу зазначеного майна, у зв`язку з чим, останній набув право власності на спірний об`єкт нерухомості. Разом з тим, 18.11.2013 року, рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області у справі №675/1498/13-ц, яке було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 03.02.2014 року, вищевказаний договір було визнано недійсним. При цьому, судом було відмовлено в поверненні майна до власності держави. Частково задовольняючи позов, суд вказав на те, що позивачем не було заявлено вимоги щодо повернення на користь ОСОБА_1 коштів, оплачених на виконання оскаржуваного договору.

На думку прокурора, незважаючи на те, що суд відмовив у поверненні нерухомого майна до державної власності з мотивів того, що одностороння реституція не передбачена законом, однак такий висновок не спростовує незаконності правочину та наслідків його недійсності.

20.11.2009 року рішенням виконавчого комітету Ізяславської міської ради Хмельницької області «Про надання дозволу на перепланування» відповідачу дозволено перепланування спірного нерухомого майна, внаслідок чого площа об`єкта нерухомості змінилася з 381,6 кв.м. до 387,9 кв.м. 27.08.2019 року за рішенням державного реєстратора (індексний номер рішення 48388395) на підставі рішення суду від 18.11.2013 року у справі №675/1498/13-ц було скасовано за відповідачем право власності на спірний об`єкт нерухомості.

На думку прокурора, єдиними законним власником спірного нежитлового приміщення є держава в особі Шепетівського військового торгу № 42, правонаступником якого є концерн «Військторгсервіс», органом управління якого є Міністерство оборони України. Оскільки факт використання відповідачем спірного майна підтверджено письмовими доказами, відтак належним способом захисту порушеного права є саме усунення перешкод у користуванні державою в особі Міністерства оборони України нерухомим майном площею 387,9 кв.м., розташованим по АДРЕСА_1 , шляхом його звільнення та передачі в повне господарське відання концерну «Військторгсервіс».

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічним позовом до заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_2 , яка є державним реєстратором Сахновецької сільської ради, Ізяславського району, Хмельницької області, про скасування рішення державного реєстратора від 27.08.2019 року, (індексний номер рішення 48388395).

В обґрунтування позову вказав, що на підставі рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18.11.2013 року, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень загальною площею 381,6 кв.м., що по АДРЕСА_1 , державний реєстратор скасував право власності на будівлю, площею 387,9 кв.м., яке виникло на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , виданого 09.01.2014 року Реєстраційною службою Ізяславського районного управління юстиції Хмельницької області. ОСОБА_1 стверджував, що державним реєстратором неправомірно скасовано право власності на нежитлову будівлю, оскільки документи, які стали підставою для реєстрації за ним права власності не були скасовані, є чинними.

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12.05.2021 року первісний позов задоволено. Усунуто Міністерству оборони України перешкоди в користуванні нежитловою будівлею загальною площею 387,9 кв.м., реєстраційний номер 21, яка розташована по АДРЕСА_1 , шляхом звільнення ОСОБА_1 вказаної будівлі та передачі її в повне господарське відання концерну «Військторгсервіс». В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Задовольняючи первісний позов суд вказав, що з урахуванням недійсності підстав набуття у власність спірного майна відповідачем, що встановлено в судовому порядку та скасування за ОСОБА_1 права власності на це майно, чинним залишається підстава набуття права державної власності в особі Шепетівського військового торгу №42, правонаступником якого є концерн «Військторгсервіс», органом управління якого є Міністерство оборони України. Проведення ОСОБА_1 перепланування спірного об`єкта нерухомості, після якого останньому було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно із зазначенням більшої площі приміщення не є підставою вважати його іншим об`єктом.

Відхиляючи доводи ОСОБА_1 щодо того, що він не є володільцем спірного майна, тому не може бути належним відповідачем у даній справі, суд зазначив, що факт використання відповідачем за первісним позовом спірного майна підтверджено доказами, а також змістом відзиву ОСОБА_1 , в якому він вказав на те, що правомірно володіє, розпоряджається та користується нежитловою будівлею площею 387,9 кв.м.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд виходив з того, що позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора від 27.08.2019 року, (індексний номер 48388395), яким скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на спірний об`єкт нерухомості за ОСОБА_1 є неефективним і неналежним способом захисту, оскільки рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, а тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення зустрічного позову та відмову в задоволенні первісного позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, допустив помилкове тлумачення закону та не застосував закон, який підлягав застосуванню, що призвело до неправильного вирішення спору.

Зокрема, висновок суду першої інстанції про те, що концерн «Військторгсервіс» є власником спірного майна є помилковим, визнання договору купівлі-продажу недійсним автоматично не має наслідком повернення майна у власність первинному власнику. Цивільним законодавством передбачені інші правові механізми захисту порушеного права, зокрема, двостороння реституція або віндикація майна. Оскільки він є добросовісним набувачем майна, тому витребувати майно з його володіння можна виключно в судовому порядку, проте з такими вимогами до суду позивач не звертався, в той час як первісним позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Саме наявність таких механізмів щодо витребування майна від добросовісного набувача гарантує дотримання балансу інтересів, захищає від надмірного тягаря і свавілля. Правовстановлюючий документ, свідоцтво про право власності, яке було підставою для реєстрації за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно з іншою площею, є чинними, відтак суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо правомірності дій державного реєстратора, який скасував реєстрацію права власності за ним, яке було набуте саме на підставі свідоцтва про право власності, а не на підставі недійсного договору купівлі-продажу.

Суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема ст. 391 ЦК України. При цьому не врахував, що майно перебуває у його володінні, користуванні та розпорядженні як добросовісного набувача. Позивачем за первісним позовом не оспорювалася підстава набуття ним права власності і державної реєстрації права власності, в тому числі не заявлено вимог про припинення його права власності, яке виникло на новостворене майно і зареєстроване на підставі свідоцтва про право власності. Суд першої інстанції не врахував, що державний реєстратор діяв неправомірно і вчинення реєстраційної дії призвело до скасування реєстрації права власності яке виникло на іншій підставі ніж договір купівлі-продажу. Суд також не надав належної правової оцінки тій обставині, що реєстраційна дія має похідний характер, яка лише підтверджує виникнення права власності (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю), і не може змінювати власника, оскільки реєстраційна дія не є підставою набуття права власності.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив суд апеляційної інстанції застосувати наслідки спливу позовної давності. При цьому зазначив, що реалізація спірного майна проходила публічно, шляхом проведення публічних торгів, результати публічних торгів зафіксовані протоколом №1088-н від 08.10.2008 року. Державі в особі Міністерства оборони України та концерну «Військторгсервіс» було достеменно відомо про продаж майна і Міністерство оборони України могло довідатись про порушення свого права, у зв`язку з чим вважає, що строк давності має відраховуватися з 08.10.2008 року, тобто з дати проведення публічних торгів. Крім того, вказав, що в липні 2013 року заступник військового прокурора Рівненського гарнізону звертався в суд з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, уповноваженим органом якого є концерн «Військторгсервіс», до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений 24.10.2008 року. Рішенням Ізяславського районного суду від 18.11.2013 року у справі №675/1498/13-ц договір було визнано недійсним, однак відмовлено у покладанні на ОСОБА_1 обов`язку повернути майно у повне господарське відання концерну. Отже, достеменно знаючи з 18.11.2013 року про порушення своїх прав, позивач не заявляв вимог про витребування майна чи усунення перешкод у його користуванні.

В судовому засіданні представник апелянта підтримала доводи апеляційної скарги.

Прокурор та представник МО України в суді проти апеляційної скарг заперечили, підтримали рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що10.07.2001 року за державою в особі Шепетівського військового торгу №42 було оформлено право власності на будівлю ательє, розташовану по АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 15).

Наказом начальника Державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі західного оперативного командування» від 29.03.2006 року №22 приєднано філію «Шепетівський військовий торг №42» до філії «Хмельницький військовий торг №48» з 01.04.2006 року (т. 1, а.с. 21).

Згідно з наказом начальника Державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі західного оперативного командування» від 17.04.2007 року №19, ліквідовано філію «Хмельницький військовий торг №48», правонаступником якої призначено Управління торгівлі Західного оперативного командування (т. 1, а.с. 21).

Наказом Міністра оборони України від 05.04.2007 року № 135 припинено діяльність Державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі західного оперативного командування» та реорганізовано його шляхом приєднання до концерну «Військторгсервіс», визначено останнього правонаступником всіх майнових прав та обов`язків Управління торгівлі західного оперативного командування (т. 1, а.с. 21).

08.10.2008 року були проведені публічні торги щодо продажу спірного нерухомого майна, в ході яких право укладання договору купівлі-продажу об`єкта отримав ОСОБА_1 , що зафіксовано у протоколі №1088-н (т. 1, а.с. 21).

24.10.2008 року укладено нотаріально посвідчений договір-купівлі продажу нежитлових приміщень, розташованих у АДРЕСА_1 , площею 381,6 кв.м., між концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 18).

Згідно з п. 1.1. договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 24.10.2008 року концерн «Військторгсервіс» передав у власність ОСОБА_1 нежитлову будівлю загальною площею 381,6 кв.м., що по АДРЕСА_1 , право власності на об`єкт нерухомості зареєстровано за ОСОБА_1 18.11.2008 року (т. 1, а.с. 33).

20.11.2009 року рішенням виконавчого комітету Ізяславської міської ради Хмельницької області «Про надання дозволу на перепланування» дозволено ОСОБА_1 здійснити перепланування спірного нерухомого майна (т. 1, а.с. 19). У зв`язку з проведеним переплануванням ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на вищевказане нерухоме майно від 09.01.2014 року, в якому відображено збільшення площі нерухомого майна з 381,6 кв.м. до 387,9 кв.м. (т. 1, а.с. 82).

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18.11.2013 року у справі №675/1498/13-ц, яке було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 03.02.2014 року, частково задоволено позов заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах, Міністерства оборони України в особі концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 , третя особа Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Хмельницькій області та визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, розташованих у АДРЕСА_1 , який укладений 24.10.2008 року між концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 20-28).

Як вбачається зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 27.08.2019 року рішенням державного реєстратора (індексний номер рішення 48388395) на підставі рішення суду від 18.11.2013 року у справі №675/1498/13-ц було скасовано право власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю загальною площею 381,6 кв.м., що по АДРЕСА_1 , однак як визнано останнім у поданих до суду заявах по суті справи, фактично він продовжує користуватися приміщенням (т. 1, а.с. 75).

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Як встановлено судом, договір купівлі-продажу спірного майна від 24.10.2008 року було вчинено особою, яка не мала відповідних повноважень, за відсутності волевиявлення власника майна та дозволу (погодження) Фонду державного майна України, у зв`язку з чим вказаний договір було визнано недійсним.

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Таким чином, відповідно до положень статті 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.11.2020 року у справі №127/18758/18).

Як вбачається з матеріалів справи Ізяславський районний суд Хмельницької області визнаючи договір купівлі-продажу спірного майна недійсним, відмовив у задоволенні позову прокурора в частині покладання на ОСОБА_1 зобов`язання по поверненню до державної власності в особі Міністерства оборони України у повне господарське відання концерну «Військторгсервіс» спірних нежитлових приміщень, посилаючись на те, що можливість застосування односторонньої реституції чинним цивільним законодавством не передбачено, в той час як вимогу про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину у вигляді двосторонньої реституції сторонами заявлено не було (т. 1, а.с. 22).

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21.04.2021 року у справі 552/6997/19 надано висновок, відповідно до якого необхідно відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в статті 216 ЦК України або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно з ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Таким чином, враховуючи, що двосторонній правочин (договір) щодо купівлі- продажу спірного нерухомого майна є недійсним з моменту його вчинення, тому його укладення не породило юридичних наслідків щодо набуття у власність ОСОБА_1 спірного приміщення, а відтак, як наслідок, свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно від 09.01.2014 року не породило для ОСОБА_1 і не могло породити відповідних прав на нежитлове приміщення, яке утворилося внаслідок перепланування (перебудови) спірного майна.

Посилання ОСОБА_1 на те, що єдиним належним способом захисту права позивача за первісним позовом є витребування у нього на користь держави спірного майна є також необґрунтованим з оглядну на наступне.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, враховуючи, що сторонами оспореного правочину, який судом було визнано недійсним, були безпосередньо власник, (держава), цього майна та його теперішній володілець, ОСОБА_1 , тому наслідком недійсності вказаного правочину у разі вчинення дій на виконання недійсного правочину є не витребування майна з незаконного володіння а двостороння реституція.

В той же час ОСОБА_1 у справі про визнання договору недійсним не просив суд застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу спірного приміщення, які передбачені статтею 216 ЦК України у вигляді повернення йому грошової суми, сплаченої ним за придбане нерухоме майно, також він не звернувся до суду з відповідним позовом самостійно.

Разом з тим, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №653/1096/16-ц).

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на момент внесення відомостей про скасування права власності ОСОБА_1 ), у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірне нежитлове приміщення від 04.11.2021 року, спірне нерухоме майно, нежитлове приміщення загальною площею 387,9, що розташоване по АДРЕСА_1 , яке 09.01.2014 року було зареєстровано за ОСОБА_1 , після скасування 27.08.2019 року, не зареєстровано за іншим власником (власниками), в тому числі і за сторонами даної справи (Міністерством оборони України, концерном «Військторгсервіс», ОСОБА_1 ). Враховуючи відсутність реєстраційного підтвердження володіння сторонами цієї справи спірним нерухомим майном, колегія суддів доходить висновку про те, що обраний прокурором спосіб захисту порушеного права у вигляді негаторного позову є неналежним та неефективним.

При цьому слід зауважити, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

За обставинами справи, позовні вимоги прокурора зумовлені визнанням судом недійсним правочину (договору), на підставі якого відповідач отримав спірне нежитлове приміщення. В той же час, сторонами у справі не ставилося питання щодо застування правових наслідків недійсності правочину, зокрема двосторонньої реституції, яка є належним способом захисту порушеного права держави з урахуванням також інтересів особи, яка була власником майна на підставі оспореного договору, ОСОБА_1 . Тобто, за наявності висновку суду щодо недійсності договору, з урахуванням фактичних обставин справи та змісту позовних вимог, саме застосування двосторонньої реституції слід визнати ефективним способом захисту прав та інтересів сторін недійсного правочину.

Крім того, необхідно звернути увагу також на ту обставину, що позовні вимоги в тій редакції, яка була визначена заступником військового прокурора, а саме, усунення перешкод у користуванні нежитловою будівлею шляхом її звільнення ОСОБА_1 та передачі її в повне господарське відання концерну «Військторгсервіс», в разі їх задоволення судом, не може бути визнано ефективним способом захисту також з огляду на ту обставину, що у випадку примусового виконання такого судового рішення, його фактичне (реальне) виконання стане утрудненим, а то і взагалі неможливим через відсутність можливості застосування примусових заходів виконання рішень (ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження»).

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що посилання суду першої інстанції на обрання ОСОБА_1 неналежного способу захисту у вигляді скасування рішення державного реєстратора є безпідставним, оскільки у редакції статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка є чинною з 16.01.2020 року, законодавцем виключено такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 через обрання позивачем невірного способу захисту порушеного права.

Зустрічний позов підлягає залишенню без задоволення з підстав недоведеності позивачем своїх позовних вимог, про що суд апеляційної інстанції навів відповідні мотиви в даній постанові.

За встановлених вище обставин колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову скасувати з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову змінити з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року в частині задоволення позовних вимог заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, концерну «Військторгсервіс» скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позову заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріелтер 7К», про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, відмовити.

Мотивувальну частину рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, концерну «Військторгсервіс», державного реєстратора Сахновецької сільської ради Ізяславського району Хмельницької області Ткачук Юлії Володимирівни, про скасування рішення державного реєстратора, змінити з урахуванням мотивів, викладених у даній постанові.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2021 року.

Судді: Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.М. Костенко