Справа № 946/828/21
Провадження № 2/946/1960/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2021 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді Присакар О.Я.,

за участю: секретаря судового засідання Аубекерової Г.В.,

представника позивача Волкогонова О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

05.02.2021 року позивач звернулась до суду з позовними вимогами, якими просить визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/8 частку житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач мотивує тим, що письмовою відповіддю державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області Черненко С.М. №55/02-14 від 20.01.2021 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що неможливо встановити всіх спадкоємців, а також відсутній оригінал договору забудови та підстави зміни номеру спадкового будинку.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Відповідач, в судовому засіданні від 05.05.2021 року заявив клопотання про перенесення розгляду справи для ознайомлення з матеріалами справи та необхідністю звернення за правовою допомогою, суд задовольнив клопотання відповідача та оголосив перерву до 31.05.2021 року, в судове засідання від 31.05.2021 року відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом встановлено, що на підставі договору забудови, укладеного 20.06.1965 року, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі під № 8-116, ОСОБА_3 передано у безстрокове користування земельну ділянку площею 500 кв.м., для будівництва житлового будинку.

Згідно довідки КП «Ізмаїльське МБТІ» №1330 від 15.10.2020 року, житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 на підставі договору забудови, реєстр №8-116, посвідченого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 30.06.1965 року, право власності не зареєстроване; вбиральня літ. «Г» вказана відповідно до п.6 «Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію», затвердженого постановою КМУ №406 від 07.06.2017 року не належать до самочинного будівництва; об`єкти збудовані без дозвільних документів відсутні; згідно Адресного реєстру м. Ізмаїл об`єкт нерухомого майна житловий будинок з надвірними спорудами, має самостійний адресний номер: АДРЕСА_2 (колишня адреса: АДРЕСА_3 ).

Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вказаний будинок побудовано у період 1964- 1985 роки. Згідно п. 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

У своєму листі № 8.4-35/18/1 від 23.02.2016 року, Міністерство юстиції України зазначило: «Враховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі».

Отже, будинки, які побудовані до 1992 року не підлягають введенню в експлуатацію, не належать до самочинного будівництва і документом, який підтверджує відповідність його будівельним нормам, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Враховуючи викладене, житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 .

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 13.09.1961 року уклав шлюб з ОСОБА_1 , що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим 23.09.1961 року Ізмаїльським бюро ЗАГС.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 2 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Таким чином, оскільки житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 набув в період шлюбу з ОСОБА_1 , суд вважає, що вказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 71 ч. 1 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тобто, позивачу ОСОБА_1 належить 1/2 частка житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до свідоцтва про серії НОМЕР_3 , виданого повторно 03.09.2020 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_3 згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/2 частка житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1233 ЦК заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до заповіту, посвідченого 28.01.2009 року приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гончаровою О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 238, ОСОБА_3 заповів усе його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати, і на що за законом він матиме право ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №63628317 від 19.02.2021 року, наданої Ізмаїльською державною нотаріальною конторою, заповіт ОСОБА_3 від 28.01.2009 року, зареєстрований за № 238 не змінювався та не скасовувався.

За ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Цивільним кодексом України визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині, де право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Право на обов`язкову частку виникає лише у разі спадкування за заповітом, оскільки особи, що мають таке право, належать до спадкоємців за законом першої черги, а відтак, за відсутності заповіту (визнання його недійсним, усунення спадкоємців за заповітом від права на спадкування тощо) неодмінно закликаються до спадкування. Отже, обов`язковий спадкоємець наділений правом на спадкування у разі, якщо: він взагалі не вказаний у заповіті як спадкоємець; він прямо позбавлений права на спадкування змістом заповіту; частка спадщини цієї особи визначена змістом заповіту в меншому розмірі, ніж це встановлено законом.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року « Про судову практику у справах щодо спадкування» за згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений ст.1241 ЦК України, є вичерпним, і розширеного тлумачення не потребує.

Відповідно до п. 5.9. Глави 10. Видача свідоцтв про право на спадщину. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов`язкової частки.

Відтак, з урахуванням вищенаведених положень законодавства за спірними правовідносинами, суд вважає, що право вимагати обов`язкову частку у вказаних в ст.1241 ЦК України осіб виникає у тому разі, якщо стосовно якоїсь з них порушено її право на спадкування: особа не зазначена у заповіті взагалі, заповідана їй частка менша від обов`язкової. Спадкоємці, які мають право на обов`язкову частку, незалежно від змісту заповіту, отримують половину частки, яка належала б кожному з них при спадкуванні за законом. Якщо спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку, в майні спадкодавця припадає частка, рівна обов`язковій або більша, то правила ст.1241 ЦК України не застосовуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, дружина спадкодавця ОСОБА_1 має право на обов`язкову частку у спадщині, що підтверджено посвідченням № НОМЕР_4 , виданим 1993 року.

З урахуванням вищевикладеного, до спадкового майна, з якого слід рахувати обов`язкову частку, право на спадкування якої має ОСОБА_1 , належить наступне майно:

- 1/2 частка житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», в якому судам роз`яснено, що при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги.

Верховним Судом в постанові від 25.11.2020 року по справі №292/389/17, номер в ЄДРСР 93119688 визначено, що при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Зазначене узгоджується з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», в якому судам роз`яснено, що при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги. Отже, за правилами ЦК України до таких спадкоємців слід також відносити спадкоємців, які відмовилися від прийняття спадщини, не прийняли спадщину, усунені від права на спадкування або померли до відкриття спадщини, але в яких є спадкоємців за правом представлення (стаття 1266 ЦК України).

Тобто, при обчисленні розміру обов`язкової частки слід ураховувати всіх спадкоємців за законом, які могли б спадкувати, якщо порядок спадкування не був би змінений заповітом.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємцями за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті ОСОБА_3 являються:

- дружина ОСОБА_1 , що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим 23.09.1961 року Ізмаїльським бюро ЗАГС;

- син ОСОБА_2 , що підтверджено витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №1 від 09.12.2020 року.

Таким чином, обов`язкова частка із 1/2 частки житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , складає 1/8 (1/2 розділити на 2 (кількість спадкоємців І черги) = 1/4; половина від 1/4 =1/8).

Таким чином, ОСОБА_1 спадкує обов`язкову частку житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 1/8 частка.

Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

В судовому засіданні встановлено, що на час відкриття спадщини проживала разом із спадкодавцем, що підтверджено відміткою в паспорті про зареєстроване місце проживання позивача та довідкою про реєстрацію місця проживання спадкодавця, тобто вважається такою, яка прийняла спадщину.

Письмовою відповіддю державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області Черненко С.М. №55/02-14 від 20.01.2021 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що неможливо встановити всіх спадкоємців, а також відсутній оригінал договору забудови та підстави зміни номеру спадкового будинку.

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

За таких обставин, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача та визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/8 частку житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 16, 76, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/8 частку житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через суд першої інстанції, з урахуванням положень п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 10.06.2021 року.

Суддя: О.Я.Присакар