КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9789/2021
Справа 754/3434/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного судусправу за апеляційними скаргами фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Панченко О.М. в м. Київ 10 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про зобов`язання внести запис до трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої середньої плати, компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 02 липня 2012 року між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ) було укладено трудовий договір, на підставі якого ОСОБА_3 прийнято на роботу на посаду завідувача аптеки.

01 листопада 2018 року ОСОБА_3 звернулася до представника роботодавця із заявою про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 14 листопада 2018 року, також засобами поштового зв`язку ОСОБА_3 тричі направляла на адресу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заяви про звільнення, в яких, в тому числі, просила провести остаточний розрахунок та внести відповідні записи до трудової книжки. Однак такі листи поверталися відправнику з відміткою поштової служби «за закінченням терміну зберігання».

Позивач вказувала, що питання звільнення погоджено сторонами, проте відповідач не внесла відповідного запису про звільнення до трудової книжки, не виплатила заробітну плату за період з 01 по 13 листопада 2018 року та компенсацію за невикористані дні відпустки. Крім того, оскільки до трудової книжки не внесено запис про звільнення, то підлягає стягненню і середній заробіток за час вимушеного прогулу.

На підставі викладеного та з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_3 просила внести до трудової книжки запис про звільнення з 14 листопада 2018 року згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України, стягнути з ФОП ОСОБА_1 заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з 01 по 13 листопада 2018 року в розмірі 1338,95 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки - 20322,50 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 листопада 2018 року по день вирішення спору судом 10 жовтня 2019 року - 52820,63 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено, зобов`язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 внести до трудової книжки ОСОБА_3 запис про звільнення з 14 листопада 2018 року згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України; стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з 01 по 13 листопада 2018 року в розмірі 1338,95 грн., компенсацію за невикористані відпустки 20322,50 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу - 52820,63 грн., стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь держави 768,40 грн. судового збору.

Відповідач ФОП ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просили скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційні скарги, посилалися на те, що виходячи з аналізу ч. 1 ст. 38 КЗпП України, вбачається, що законодавець визначив певний порядок звільнення працівника за власним бажанням, обов`язковою умовою якого є подання працівником заяви роботодавцю у двотижневий строк. Разом з тим, вищезазначений строк обчислюється саме з дати отримання роботодавцем поданої заяви. Позивач вказувала, що подала таку заяву уповноваженій на те особі та направлено на адресу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заяву про звільнення листом з описом вкладення. Однак позивач не надала доказів про отримання ані уповноваженою особою, ані відповідачем вказаної заяви особисто або отримання листа, який містив би таку заяву. Таким чином, посилання позивача, що після подачі заяви про звільнення від 01 листопада 2018 року відповідач в установлений законом термін не звільнила її за власним бажанням, є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Вказували, що 10 вересня 2019 року представником позивача до суду подана заява, в якій позивач просить вважати технічною помилкою відомості щодо дати звільнення та суму заборгованості по заробітній платі, що фактично є зміною предмету позову. Перше судове засідання у справі відбулося 17 травня 2019 року, тим самим суд першої інстанції, порушивши ч. 3 ст. 49 ЦПК України, прийняв таку заяву про зміну предмета позову поза визначеними законом процесуальними строками та взяв її до уваги під час ухвалення рішення.

Зазначали, що мотивуючи своє рішення та наводячи розрахунки, яких дійшов суд при ухваленні судового рішення, суд виходив з того, що відповідач має перед позивачем заборгованість по невиплаченій заробітній платі, однак жодного доказу таким встановленим обставинам у своєму рішенні не навів, як і не містять таких доказів матеріали справи, як і загалом, рішення суду від 10 жовтня 2019 року не містить жодного дослідженого в судовому засіданні доказу, який став підставою для задоволення позову.

Від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилалась на те, що доводи апелянта щодо неправильного застосування норм права судом зводяться виключно до помилкового тлумачення положень ст. 38 КЗпП України, що не відповідає дійсності. Повідомляючи про намір звільнитися за два тижні, найманий працівник вправі розраховувати на те, що роботодавцем будуть виконані обов`язки щодо оформлення звільнення - внесення запису до трудової книжки, вручення наказу про звільнення, проведення розрахунку тощо. Тлумачення відповідачем ст. 38 КЗпП України щодо обчислення двотижневого строку для звільнення з дня фактичного отримання роботодавцем заяви про звільнення суперечить ст. 43 Конституції України про заборону примусової праці.

Вказувала, що відповідач ухилялася від отримання повідомлення (заяви) про звільнення, оскільки поштові відправлення поверталися за закінченням терміну зберігання. Позивач була позбавлена можливості особисто подати заяву про звільнення відповідачу, оскільки остання не з`являлась за місцем роботи позивача, а спроби зв`язатися з нею по телефону для вручення та реєстрації такої заяви виявилися безрезультатними. Відповідно, направлення письмового повідомлення за актуальною адресою місця проживання позивача правильно встановлено судом першої інстанції як належне письмове повідомлення апелянта про звільнення.

Вважала, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності застосування процесуальних норм судом першої інстанції і обґрунтованості рішення суду першої інстанції, оскільки подання позивачем заяви про виправлення технічної помилки є поданим в порядку ст. 43 ЦПК України клопотанням, що належить до реалізації прав учасника справи, і оскільки на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги, нею були подані до суду належні, достовірні та допустимі докази, викликаний свідок. Вказані докази не були спростовані відповідачем і не підтверджено доказами заперечень щодо позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на її представника ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 20322,50 грн. та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 52820,63 грн. скасовано й в цій частині ухвалено нове рішення. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 5108 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки залишено без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 02 липня 2012 року прийнята на роботу завідувача аптеки НОМЕР_1 за трудовим договором № 1 від 02 липня 2012 року, зареєстрованим в Деснянському РЦЗ м. Києва, про що внесено відповідний запис до її трудової книжки (а. с. 8 т. 1).

На а. с. 9, 85 т. 1 наявна копія договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, укладеного 02 липня 2012 року ОСОБА_3 з ФОП ОСОБА_1 , за умовами якого працівник зобов`язаний виконувати обов`язки завідуючого аптеки НОМЕР_1. Погоджено умови праці, зазначено, що сторони ознайомлені з порядком реєстрації та зняття з реєстрації трудового договору, внесення відповідних записів до трудової книжки працівника та її зберігання, що сторони завірили своїми підписами. Договір містить відмітку про його реєстрацію Деснянським РЦЗ за № 1.

На а. с. 14 т. 1 знаходиться копія довіреності від 01 березня 2016 року з терміном дії по 01 березня 2019 року, якою ФОП ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_8 бути її представником зокрема з питання оформлення документів, пов`язаних з прийняттям або звільненням з роботи найманих працівників.

На а. с. 10 т. 1 наявна копія виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ФОП ОСОБА_1 , місцем проживання якої є АДРЕСА_1 .

На а. с. 15 - 20 т. 1 наявні копії заяв завідувача аптеки НОМЕР_1 ОСОБА_3 на ім`я ФОП ОСОБА_1 від 31 жовтня 2018 року, від 14 листопада 2018 року та від 18 грудня 2018 року та докази направлення цих заяв рекомендованими листами на адресу АДРЕСА_1 , які повернуто з відміткою Укрпошти «за закінченням встановленого терміну зберігання». В заявах ОСОБА_3 просила звільнити її за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з 14 листопада 2018 року, провести повний розрахунок, оформити трудову книжку та внести відповідний запис у трудовий договір від 02 липня 2012 року про його розірвання та зняття з реєстрації у Деснянському районному центрі зайнятості м. Києва з 14 листопада 2018 року.

Згідно листа Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками (Держлікслужба) від 27 лютого 2020 року, на посаду завідувача аптеки НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 з 02 січня 2019 року призначена ОСОБА_9 (а. с. 182 т. 1).

В березні 2019 року ОСОБА_3 звернулася з заявою до директора Деснянського районного центру зайнятості, в якій просила зняти трудовий договір з реєстрації без присутності ФОП ОСОБА_1 , на що останній надано відповідь від 06 березня 2019 року про те, що у випадку відсутності однієї зі сторін трудових відносин (крім розірвання договору за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених КЗпП України, за відсутності працівника) право державної служби зайнятості на зняття з реєстрації трудового договору не передбачено (а. с. 38 - 39 т. 1).

Під час апеляційного перегляду справи в березні 2020 року до трудової книжки ОСОБА_3 було внесено запис про звільнення за власним бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 14 листопада 2018 року та 23 березня 2020 року за участі представника ФОП ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_8 знятий з реєстрації трудовий договір в Деснянській районній філії Київського міського центру зайнятості (а. с. 205 т. 1 зворот, 206).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Згідно з пунктами 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Пунктами 4.1, 4.2 Інструкції передбачено, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

У частині п`ятій статті 235 КЗпП України зазначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Проте за порушення трудових прав працівника при одному звільненні можливе застосування стягнення середнього заробітку або за статтею 117 КЗпП України, або за статтею 235 КЗпП України.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16 та постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 758/14834/15-ц (провадження № 61-18501св19), від 19 серпня 2020 року у справі № 761/36549/18-ц (провадження № 61-4174св20) .

Отже підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не обмежуються лише випадками, пов`язаними із незаконним звільненням та поновленням на роботі, а можуть застосовуватися і у випадках передбачених частиною п`ятою статті 235 КЗпП України.

Відповідно до статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Пунктом 1.1 Інструкції передбачено, що трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи, понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

У абзаці першому пункту 2.21-1 Інструкції вказано, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичною особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять запис до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів. Під час прийняття на роботу вноситься запис: «Прийнятий на роботу (далі зазначається професійна характеристика робіт) за трудовим договором (зазначаються дата та номер договору), зареєстрованим у державній службі зайнятості», а при звільненні - запис: «Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КЗпП України)» (абзац другий пункту 2.21-1 Інструкції).

Звертаючись до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ОСОБА_3 посилалася на те, що відповідачем не внесено запис у трудову книжку про звільнення її з роботи.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно зі статтею 235 КЗпПУкраїни оплаті підлягає вимушений прогул, тому вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Таким чином, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Чинним трудовим законодавством передбачено, що обов`язок довести відсутність своєї вини покладається на роботодавця.

Так, на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги в частині наявності вини відповідача у несвоєчасному проведенні розрахунку з нею та несвоєчасному внесенні запису про звільнення, нею надано копіїзаяв на ім`я ФОП ОСОБА_1 від 31 жовтня 2018 року, від 14 листопада 2018 року та від 18 грудня 2018 року та докази направлення цих заяв рекомендованими листами на адресу АДРЕСА_1 , в яких ОСОБА_3 просила звільнити її за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з 14 листопада 2018 року, провести повний розрахунок, оформити трудову книжку та внести відповідний запис у трудовий договір від 02 липня 2012 року про його розірвання та зняття з реєстрації у Деснянському районному центрі зайнятості м. Києва з 14 листопада 2018 року.

Направлені рекомендованими листами на ім`я відповідача за адресою її реєстрації заяви повернуто з відміткою Укрпошти «за закінченням встановленого терміну зберігання», тобто з незалежних від позивача причин.

Будь-яких доказів на спростування своєї вини у несвоєчасному проведенні розрахунку з позивачем відповідач ФОП ОСОБА_1 не надала, а доводи апеляційної скарги про те, що саме з дня отримання роботодавцем заяви працівника про звільнення за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України починається відлік двотижневого строку перед звільненням, ґрунтуються на власному помилковому тлумаченні відповідачем вимог закону, суперечать вимогам ст. 43 Конституції України щодо заборони примусової праці, та відхиляються апеляційним судом.

Відповідно до ст. 46 Господарського кодексу України при укладенні трудового договору (контракту, угоди) підприємець зобов`язаний забезпечити належні і безпечні умови праці, оплату праці не нижчу від визначеної законом та її своєчасне одержання працівниками, а також інші соціальні гарантії, включаючи соціальне й медичне страхування та соціальне забезпечення відповідно до законодавства України.

Апеляційний суд враховує, що запис до трудової книжки ОСОБА_3 про звільнення її за статтею 38 КЗпП України з 14 листопада 2018 року внесено відповідачем лише 23 березня 2020 року, отже 14 листопада 2018 рокуна підставі ст. 116 КЗпП України з позивачем мав бути проведений розрахунок і виплачені всі суми, що належали до виплати, однак розрахунку з нею до ухвалення судом рішення проведено не було.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку в розмірі 52820,63 грн. з 14 листопада 2018 року по день вирішення спору судом - 10 жовтня 2019 року, що складає 227 днів.

При цьому суд першої інстанції правильно застосував вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, щодо формули нарахування середнього заробітку, та виходив із розміру заробітної плати позивача 3723 грн. згідно довідки Форми ОК-5 від 04 січня 2019 року та даних з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків № 88975/Б/26-15-04 від 29 грудня 2018 року.

Апеляційний суд приймає до уваги, що відповідачем розрахунок середнього заробітку не спростовано, власних розрахунків не надано.

Доводи апеляційних скарг щодо порушення судом першої інстанції ч.3 ст. 49 ЦПК України в зв`язку з прийняттямвід позивача заяви про зміну предмета позову поза визначеними законом процесуальними строками, та в частині незгоди з висновками суду першої інстанції про наявність у відповідача перед позивачем заборгованості по невиплаченій заробітній платі не входять до меж апеляційного перегляду, визначеногопостановоюВерховного Суду від 19 травня 2021 року (а. с. 79 - 86 т. 2) і не оцінюються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року в частині задоволення вимог про стягнення середнього заробітку в розмірі 52820,63 грн. залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 липня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

ЯворськийМ.А.