Шаргородський районний суд
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
справа № 152/978/21
провадження №2/152/352/21
Шаргородський районний суд Вінницької області у складі головуючого судді Соколовської Т.О., з участю секретаря судового засідання Здищук А.С., представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Воловодівського І.В., інші учасники справи -не прибули, розглянувши в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області, про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням,
I.Виклад позицій позивача та відповідача
10.08.2021 ОСОБА_1 (далі позивач) в інтересах якої діє ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Шаргородська міська рада Жмеринського району Вінницької області з вимогою про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що відповідач тривалий час у зазначеному будинку не проживає, але продовжує бути зареєстрованим, що створює їй значні незручності та перешкоди для проживання, отримання відповідних виплат субсидії та соціальної допомоги.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Воловодівський І.В., який приймає участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримав позовні вимоги посилаючись на ті ж самі обставини, що і в позовній заяві, звернув увагу суду на те, що відповідач не є членом сім`ї позивача, а відтак застосуванню у даній справі підлягають статті 317, 383, 391 ЦК України, які безпосередньо захищають права власника будинку від будь - яких порушень, що перешкоджають його здійсненні і надають право вимагати усунень свого порушеного, права, від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Відповідач ОСОБА_3 повторно на виклик суду не прибув.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи
06.09. та 29.11.2021 від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області - адвоката Країла С.В. до суду надійшли заяви про розгляд справи у відсутності представника міської ради, щодо задоволення позову міська рада не заперечує (а.с.32-34, 122-124).
Від представника позивача ОСОБА_1 за довіреністю від 03.07.2021 ОСОБА_2 06.09.2021 до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача ОСОБА_1 та його як її представника (а.с.35).
08.09.2021 до суду електронною поштою надійшло клопотання від відповідача ОСОБА_3 про відкладення судового засідання та продовження строку проведення підготовчого провадження у справі (а.с.36-38).
13.09.2021 до Шаргородського районного суду електронною поштою надійшла зустрічна позовна заява від ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними (а.с.46-66).
30.09.2021 до Шаргородського районного суду електронною поштою надійшло клопотання від ОСОБА_3 про відкладення судового засідання (а.с.72-77).
Разом з клопотанням про відкладення судового засідання електронною поштою 30.09.2021 поступило клопотання від відповідача ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі (а.с.78 - 88).
30.09.2021 від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.91).
28.10.2021 до суду надійшла заява від позивача ОСОБА_1 про розгляд клопотання відповідача ОСОБА_3 про зупинення провадження всправі у її відсутності (а.с.93).
Від позивача ОСОБА_1 02.11.2021 до суду надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.99).
15.11.2021 від позивача ОСОБА_1 до суду електронною поштою надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.102-103).
Від представника позивача - адвоката Воловодівського І.В. 24.11.2021 до суду надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.109-118).
30.11.2021 від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Воловодівського І.В. до суду надійшли письмові пояснення по справі та клопотання про долучення до справи письмових доказів (а.с. 125-163).
ІІІ. Процесуальні дії у справі
Ухвалою суду від 16 серпня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою прийнято рішення про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи призначено на 09 вересня 2021 року. Вказаною ухвалою суду відповідачеві ОСОБА_3 запропоновано надати в 15-денний строк з дня отримання даної ухвали відзив на позовну заяву (а.с.22-23).
Відповідач ОСОБА_3 відзив на позовну заяву не подав, повторно на виклик суду не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин чи розгляд справи у його відсутності не надходило.
Третій особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Шаргородській міській раді Жмеринського району Вінницької області запропоновано в 15-денний строк з дня отримання даної ухвали подати письмові пояснення щодо позову (а.с. 22-23).
Ухвалу суду від 16.08.2021 направлено на адресу третьої особи - Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області, яку вона отримала 31.08.2021 (а.с.30).
Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Шаргородська міська рада Жмеринського району Вінницької області письмові пояснення щодо позову не подала.
Ухвалою суду від 09.09.2021 з метою дотримання процесуальних прав сторін у вказаній цивільній справі клопотання відповідача ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи задоволено, розгляд справи відкладено на 30 вересня 2021 року (а.с.42-43).
Ухвалою суду від 14.09.2021 відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договорів дарування недійсними (а.с.68 - 69).
28.10.2021 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі (а.с.95 - 97).
Ухвалою суду від 16.11.2021 продовжено процесуальний строк для розгляду справи за клопотанням позивача ОСОБА_1 , розгляд справи відкладено на 06.12.2021 (а.с. 105-106).
25.11.2021 ухвалою суду визначено участь представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Воловодівського І.В. у судовому засіданні, призначеному на 06.12.2021 в режимі відеоконференції (а.с. 119-120).
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи та реалізації ними права судового захисту своїх прав та інтересів.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 274 ЦПК України суд розглядає за правилами спрощеного провадження малозначні справи.
Перешкод для здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами судом не встановлено.
За правилами ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Отже, у суда наявні підстави для заочного розгляду справи і ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, про що суд, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до ч.4 ст.259, ст.ст.280 - 281 ЦПК України, постановив ухвалу.
ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 16.03.2019, посвідченим державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори 16.03.2019 та Витягами про державну реєстрацію прав № 159799473 від 16.03.2019 та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №159799473 від 16.03.2019 (а.с.7-9).
Житловий будинок АДРЕСА_1 подарований позивачці ОСОБА_1 її батьком - ОСОБА_2 , якому вказаний вище будинок подарувала у 1986 році його мати - ОСОБА_4 .
На час посвідчення даних угод про відчуження житлового будинку в ньому був зареєстрований відповідач ОСОБА_3 та до 2004 року проживав у будинку, як член сім`ї.
З 25.09.2018 по теперішній час в означеному будинку зареєстрована і проживає позивачка ОСОБА_1 , яка несе витрати по утриманню будинку, здійснює догляд за ним, сплачує комунальні послуги та інші обов`язкові платежі (а.с. 5, 12, 135 - 159). У спірному будинку крім ОСОБА_1 , зареєстровані її брат ОСОБА_5 та дядько ОСОБА_3 (а.с.12).
Відповідно до довідки виконавчого комітету Шаргородської міської ради №1458 від 09.08.2021 відповідач ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 з 2004 року не проживає (а.с.13).
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру речових прав від 10.11.2021 №284035055, відповідач ОСОБА_3 має у приватній власності квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 133,5 кв.м та житловий будинок по АДРЕСА_3 (а.с. 128 - 134).
У даній справі спір виник між власником житлового будинку, яка є одночасно і його користувачем, та членом сім`ї колишнього власника будинку з приводу користування вказаним житлом після набуття права власності на нього позивачем.
V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (п.56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (п.82 рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»).
Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
З огляду на зазначені вимоги законодавства, відповідач ОСОБА_3 до членів сім`ї позивача ОСОБА_1 не належить, оскільки сторони спільно не проживають, не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав і обов`язків.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Статтею 162 ЖК УРСР передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
У статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
При цьому суд звертає увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.
Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401- 406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.
Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.
У справі, що розглядається встановлено, що відповідач ОСОБА_3 вселився в будинок як член сім`ї в період часу, коли власником будинку АДРЕСА_1 була його мати ОСОБА_4 . При створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто мати і син вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.
Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. У законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), від 13.10.2020 у справі №447/455/17(провадження № 14-64цс20).
Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.
Згідно роз`яснень у п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільною законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням: про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).
Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом чи договором.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").
Частиною 3 статті 12, статтями 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електронні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні «Бендерський проти України» від 15.11.2007, в якому наголошується, що право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (п.33 рішення від 21.03.2000 у справі «Дюлоранс проти Франції»; пп. 32 - 35 рішення від 07.03.2006 у справі «Донадзе проти Грузії»).
Відповідач ОСОБА_3 не використав можливість і право реалізувати свої процесуальні права, подати відзив, заперечувати проти позову, надати докази у підтвердження своїх заперечень. Небажання ОСОБА_3 надати відзив та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, прийняти участь в судовому засіданні дало суду право обмежитись доказами, наданими позивачем.
VІ. Висновки суду
Аналіз перевірених і оцінених у судовому засіданні доказів у підтвердження позовних вимог переконує суд, що позивачем ОСОБА_1 надано належні, достовірні та допустимі докази, в силу вимог ст.ст. 76 - 81 ЦПК України на підтвердження того, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , у якому зареєстрований відповідач ОСОБА_3 , який не є членом сім`ї позивача, протягом останніх 17 років не проживає у будинку, не приймає участь в його утриманні, має у власності інше житло.
За таких обставин, враховуючи фактичні взаємини сторін, причини позову про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та інші обставини справи, суд вбачає підстави для задоволення позову і приходить до висновку, що оскільки позивачу на праві власності належить будинок, а відповідач права власності на будь-яку частину будинку не має, іншої домовленості між сторонами не існує, реєстрація відповідача у будинку чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності майном, то відповідач повинен бути визнаним таким, що втратив право користування житловим будинком.
Розглядаючи справу, суд також дослідив вимоги ОСОБА_1 про визнання припиненим права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції і вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру речових прав від 10.11.2021 №284035055, відповідач ОСОБА_3 має у приватній власності квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 133,5 кв.м та житловий будинок по АДРЕСА_3 , проживає, відповідно до поданих ним заяв до суду, за адресою: АДРЕСА_4 , у помешканні позивача ОСОБА_1 не проживає більше 17 років та не бере участі в утриманні та облаштуванні житла.
Поряд з цим, встановивши, що права позивача ОСОБА_1 порушені у контексті статті 8 Конвенції, суд вважає порушеними також її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, які зобов`язують дотримуватись балансу захисту права власності позивача.
На переконання суду, у справі, що розглядається, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси члена сім`ї колишнього власника будинку, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який за доводами позивача, забезпечений іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 7, 12, 13, 19, 77 - 81, 89, 223, ч.2 ст. 247, 259, 263-265, 273, 274, 280 - 284, 352, 354 ЦПК України, на підставі ст.41, 47, 55 Конституції України, ст.ст. 1, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.), ст. 9, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 379, 383, 391, 401, 402, 406, 405 ЦК України, ст. ст. 9, 72, 150, 156, 162 ЖК України, ст.3 СК України суд, -
Позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області, про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницької апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільно процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільно процесуальним кодексом України.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Ім`я (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України № НОМЕР_2 ;

відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_3 , виданий Шаргородським РВ УМВС України у Вінницькій області, інші дані ідентифікуючі особу не відомо;

третя особа - Шаргородська міська рада Жмеринського району Вінницької області місце знаходження: 23500, м. Шаргород Жмеринського району Вінницької області, вул. Героїв Майдану, буд. №224, .

Рішення ухвалено та проголошено 06.12.2021.

Суддя: Т.О. Соколовська