Дата документу 24.02.2021 Справа № 334/1793/20
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 334/1793/20Головуючий у 1-й інстанції Ісаков Д.О.
Пр. № 22-ц/807/107/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області про зняття арешту з майна

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-6), в якому просив:

- зняти арешт з нерухомого майна, яке належить йому на праві приватної спільної власності - 5/6 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, що накладений на підставі постанови головного державного виконавця Кохненка Є.С. відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області від 30 вересня 2011 року за реєстровим номером обтяження 11670443,

- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження у вигляді арешту нерухомого майна з реєстраційним номером 11670443.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Ісакова Д.О. (а.с. 18).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 19) відкрито провадження у цій справі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2020 року (а.с. 54-55) позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено.

Знято арешт з нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), що накладений на підставі постанови головного державного виконавця Кохненка Є.С. відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області від 30 вересня 2011 року за реєстровим номером обтяження 11670443.

Зобов`язано Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження у вигляді арешту нерухомого майна з реєстраційним номером 11670443.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач Південно-Східне міжрегіональне Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області у своїй апеляційній скарзі (а.с. 59-68) просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову позивача у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В.., Подліянової Г.С. (а.с. 71).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 05 листопада 2020 року (а.с. 84).

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 87) дану справу призначено до апеляційного розгляду, з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 18 суддів замість 40 суддів за штатом).

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі (а.с. 93-101).

У судове засідання 24 лютого 2021 року повідомлений апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 92) позивач ОСОБА_1 не з`явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки позивача ОСОБА_1 у дане судове засідання і на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутності його представника адвоката Сімонець Є.О. (а.с.99-100) та представника відповідача - ОСОБА_2 (а.с. 102).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у цій справі підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи вищезазначений (а.с.9 зворот)позов позивача у цій справі, керувався ст. ст. 10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 247, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України та виходив із такого.

Згідно із ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час розгляду цієї справи, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення тільки у разі скінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивачеві ОСОБА_1 належить на праві приватної спільної власності 5/6 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.9-10).

Постановою головного державного виконавця Кохненка Є.С. Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 251/2 від 30.09.2011 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, яка була винесена в рамках виконавчого провадження №28958059 на підставі виконавчого листа № 2-639/2010 від 18.05.2011 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя.

На звернення адвоката, листом № 3951-6-031 від 03.03.2020 року Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східне міжрегіональне Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) повідомив, що постановою державного виконавця 30.09.2011 року було відкрите виконавче провадження №28958059.

26.06.2014 року державним виконавцем, керуючись п. 3.ч. 1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент вчинення виконавчої дії) було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Так, відповідно до п.3 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент вчинення виконавчої дії) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення (а.с.33-35).

Вказана постанова була вмотивована тим, що згідно реєстру прав власності на нерухоме майно за боржником зареєстровано право власності на 5/6 квартири АДРЕСА_2 . Згідно повідомлення від 23.05.2014 року вих. №08/01-2137, складено філією 08 ПП «Нива-В.Ш.», 5/6 квартири АДРЕСА_2 пройшла процедуру примусової реалізації, але не була реалізована у зв`язку із відсутністю купівельного попиту.

26.05.2014 року на адресу стягувачів за зведеним виконавчим провадженням направлено лист щодо залишення за собою нереалізованого майна. Жодних заяв від стягувачів щодо залишення за собою нереалізованого майна у 15-ти денний строк до Відділу не надходило. Таким чином, у боржника відсутнє інше рухоме та нерухоме майно на яке не можливо звернути стягнення.

Станом на 03.03.2020 року матеріали виконавчого провадження №28958059 у Відділі не перебувають у зв`язку із їх знищенням за закінченням трирічного строку зберігання матеріалів виконавчого провадження 9а.с.13 зворот).

Згідно п. 9.9 Порядку, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент вчинення виконавчої дії) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із ч.3 ст.23 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент вчинення виконавчої дії) у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

26.06.2014 року було винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу.

13.03.2020 року представник позивача звернувся до Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із заявою про зняття арешту.

Відповіддю від 18.03.2020 року №4570-6-031 Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій обл. Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відмовив у знятті арешту.

Матеріали виконавчого провадження №28958059 знищені у зв`язку із закінченням трирічного строку зберігання, виконавчий лист №2-639/2010 від 18.05.2011 року повернутий стягувачу, а строк пред`явлення його до виконання сплив ще у 2015 році.

Згідно із ч.1 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент вчинення виконавчої дії) арешт майн боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Позивач вважав, що подальше збереження арешту майна відносно нього, накладеного в межах виконавчого провадження, матеріали якого на час звернення до суду з цим позовом вже знищені, як архівні, не відповідає меті застосування арешту, а саме: забезпечення реального виконання рішення.

Позивач має намір розпорядитися належним йому майном, проте через наявність арешту, він фактично позбавлений можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача.

Ст. 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Ст. 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ст. 391 ЦК України, передбачено що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду.

Нормами ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у чинній редакції встановлено, що у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Частиною 3 даної статті встановлено підстави зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини у відкритому виконавчому провадженні. Згідно ч. 5 ст. 59 даного Закону, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду, тому позивач змушений звернутись до суду з вказаним позовом про зняття арешту з майна, оскільки інший порядок захисту його прав, а ніж судовий - законодавцем не передбачений.

Ст. 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Системний аналіз зазначених положень Закону дає підстави для висновку, що безпосереднє зняття арешту з майна здійснюється за постановою державного виконавця, яка приймається на підставі відповідного рішення суду, а тому, у зв`язку з тим, що станом на час розгляду справи будь-яких відкритих виконавчих проваджень у Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), в яких боржником є позивач немає, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що усі передбачені законом підстави для існування арешту належного позивачу майна - відсутні, оскільки внаслідок цього він обмежений у здійснені прав власника щодо належного йому майна, тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі не відповідає.

Апеляційним судом встановлено, що відповідачем у цій справі фактично є Південно-Східне міжрегіональне Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), як юридична особа, до складу якої з 29.10.2019 року фактично входить Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області, який раніше був юридичною особою, та здійснював примусове виконання вищезазначеного виконавчого листа № 2-639/2010 від 18.05.2011 року, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя в межах виконавчого провадження №28958059, в якому й було накладено вищезазначений арешт майна боржника ОСОБА_1 у вигляді 5/6 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, встановлено, що у матеріалах цієї справи у процесуальних документах суду першої інстанції містяться описки у назві відповідача, а саме: зазначено неправильно «Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)» замість правильного «Південно-Східне міжрегіональне Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області», хоча, фактично участь у цій справі у суді першої інстанції приймав саме відповідач, як юридична особа, та представники останнього за довіреністю (а.с.32) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Апеляційна скарга була подана апеляційному суду також Південно-Східним міжрегіональним Управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області» (а.с.59-69), на що суд апеляційної інстанції також не звернув належної уваги, тому аналогічні описки містяться й у процесуальних документах апеляційного суду у цій справі.

Проте, вказані описки суду не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі, підстави для закриття провадження у цій справі (з підстав подання позову до не юридичної особи на підставі ст. 255 ч. 1 п. 1 ЦПК України (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства) в апеляційному суді при вищевикладених встановлених апеляційним судом фактичних обставинах цієї справи) відсутні.

Проте, суд першої інстанції у порушення вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи, має місце неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи, що мають значення для правильного вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції помилково визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам цієї справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, висновки суду першої інстанції у цій справі ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Так, апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обґрунтованість вищезазначеного позову у цій справі в порядку позовного провадження позивача ОСОБА_1 , як боржника у вищезазначеному виконавчому провадженні, про зняття арешту з майна, арештованого у цьому виконавчому провадженні з метою виконання вищезазначеного рішення суду про стягнення заборгованості на користь стягувача ВАТ ВТБ Банк на загальну суму 3858453,29 грн. та судових витрат (витяг з ВП-спецрозділ а.с. 33-35), виконавчий документ якому було повернуто 26.06.2014 року на підставі ст. 47 ч. 1 п. 3 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній до 04.10.2016 року включно (стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення).

В силу вимог ст. 47 ч. 5 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції Закону N 606-XIV, 21.04.1999, яка була чинною до 04.10.2016 року включно, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляло його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Тому, підстави для зняття арешту державним виконавцем саме на час повернення вищезазначеного виконавчого документу стягувачеві ВАТ ВТБ Банк 26.06.2014 року були відсутні.

Якщо, боржник ОСОБА_1 вважав, що бездіяльністю державного виконавця у подальшому у вигляді незняття вищезазначеного арешту з його вищезазначеного майна у вищезазначеному виконавчому провадженні тощо, порушуються його права, то він мав їх захищати в інший спосіб, а саме: шляхом подачі відповідної скарги на цю бездіяльність державного виконавця у виконавчому провадженні тощо в порядку Розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» (ст. ст. 447-453 ЦПК України) із залученням до участі у справі іншого учасника виконавчого провадження - стягувача ВАТ ВТБ Банк, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 22.04.2020 року у справі ЄУН 544/394/18 та інш., який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України, на що суд першої інстанції не звернув належної уваги.

Оскільки, згідно із ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції на час пред`явлення позову) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічна за змістом норма містилась в статті 60 Закону № 606-XIV.

У п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" зазначено, що в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено ст. 60 Закону про виконавче провадження.

У зв`язку із цим, боржник не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання.

За змістом ст. 13 ч.1, 367 ч.6 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу в межах вимог, які були предметом розгляду у суді першої інстанції за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог …

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ч. 1 ЦПК України).

Проте, в силу вимог ст. 5 ч. 1 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права… фізичних осіб…у спосіб, визначений законом…

При цьому, для вирішення питання судом в порядку Розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ст. ст. 447-453 ЦПК України не має значення, що:

- строк для повторного пред`явлення вищезазначеного виконавчого документа стягувачем з урахуванням інформації у ВП спецрозділ інформації про рух виконавчого провадження (а.с. 33-35) збіг 26.06.2015 року, оскільки останній міг чи може бути поновлений за заявою стягувача чи державного виконавця судом в установленому законом порядку;

- а матеріали виконавчого провадження були знищені або втрачені, оскільки останні можуть бути відновлені державною виконавчою службою в установленому законом порядку з урахуванням наявної у ВП спецрозділ інформації про рух виконавчого провадження (а.с. 33-35) та інших матеріалів провадження, наявних в учасників цього виконавчого провадження, тощо.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області слід задовольнити, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2020 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області про зняття арешту з майна у цій справі слід відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 1, 13 ЦПК України у разі задоволення апеляційної скарги відповідача при вищевикладених обставинах у цій справі, позивач не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій.

І, навпаки, з позивача ОСОБА_1 на користь Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області слід стягнути судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у вигляді судового збору у розмірі 1261,20 грн. (а.с. 83).

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2020 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області про зняття арешту з майна у цій справі відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) () в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи апеляційним судом, у вигляді судового збору у розмірі 1261,20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 01.03.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.