Справа № 464/2203/21
пр.№ 2/464/1002/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.06.2021 м. Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Мички Б.Р.,

секретар судового засідання Гернага Ю.О.

за участі: представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №464/2203/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди батька ,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила, просить надати їй дозвіл на перетин державного кордону при виїзді з України та у зворотньому напрямку дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Російської Федерації, Республіки Білорусь з 01.07.2021 по ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі його матері ОСОБА_2 без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 . В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 14.05.2013 Київським районним судом м. Одеси шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу у сторін є син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачкою. На сьогоднішній день між сторонами не врегульовано питання щодо надання згоди батька на виїзд дитини за кордон. Відповідач відмовляється надати такий дозвіл без пояснень будь-яких причин. Відповідач проживає окремо та часто за межами України, життям сина не цікавиться. Позивач має намір повести сина за кордон з метою оздоровлення, розширення кругозору, туризму. А відтак просить позов задовольнити.

Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 21.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовне провадження з повідомленням ( викликом сторін).

Представник позивача у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, хоча згідно ст.130 ЦПК України належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу заочно у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши представника позивача, з`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке.

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Сихівським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 04 серпня 2010 року, вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 18).

Рішенням Київського районного суду міста Львова від 14.05.2013 розірвано шлюб між сторонами та стягнено з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини.

Як стверджується позивачем у позовній заяві дитина потребує оздоровлення, розширення кругозору, туризму.

Згідно вимоги щодо добровільного врегулювання спору вих №б/н від 12.02.2020 (а.с.25) вбачається, що ОСОБА_3 направлено вимогу щодо добровільного вирішення конфлікту.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

При цьому батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України).

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України).

Згідно з ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

З вказаних вище правил встановлено, що якщо один із батьків дитини, який надає дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, має право володіти інформацією про те, до якої держави виїжджає дитина та на який час.

Тобто при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. Оскільки діюче в Україні законодавство передбачає наявність згоди другого з батьків, якщо він не супроводжує дитину, на конкретний виїзд дитини за межі України, із зазначенням у цій письмовій згоді держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, то і рішення суду при відсутності такої згоди може ухвалюватися лише щодо дозволу на конкретний виїзд дитини за межі України.

Саме до такого застосування вказаних норм права зводиться правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-15цс17.

Відповідно до ч.5 ст. 157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі: наявності заборгованості зі сплати аліментів.

Аналізуючи зазначені норми права, суд прийшов переконання, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків, батька і матері у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей.

Враховуючи наведене вище, суд зважає на обставину ненадання позивачем підтвердження дійсної мети поїздки дитини за кордон, які підтверджують дійсність намірів такої поїздки, вказує, що дитина буде оздоровлюватися, не надано доказів того, що дитина потребує оздоровлення, а також на те, що вона буде здійснена в інтересах сина та носить одноразовий характер, суд приходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що позивачем не доведено у відповідності до ст. ст. 79-80 ЦПК України необхідність надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька, а відтак, у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 137, 141, 259, 265, 273, 280, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

відмовити в позові повністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається з урахуванням Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 11.06.2021.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІПН відсутній, місце проживання: АДРЕСА_2 .

Головуючий Б.Р. Мичка