Справа № 583/324/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2021 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого-судді - Плотникової Н.Б.

при секретарі - Логвиненко Л.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Охтирка Сумської області справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

третя особа: орган опіки та піклування - виконавчий комітет Охтирської міської ради

про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

28.01.2021 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про позбавлення батьківських прав, в якій просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 . Свої вимоги мотивує тим, що з 16.11.2005 р. перебувала у шлюбі з відповідачем, 13.10.2009 р. шлюб розірвано. Від шлюбу є неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З моменту розлучення відповідач проживає окремо, за цей час бачився з дитиною лише один раз, коли син навчався в першому класі і то випадково. Участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, її фізичним, духовним, інтелектуальним, моральним розвитком не займається, матеріальної допомоги не надає. Рішенням Охтирського міськрайонного суду від 21.05.2012 р. було стягнуто з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн. щомісячно. Аліменти відповідач не сплачує, відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 12.10.2020 р. розмір заборгованості складає 47635,82 грн. У зв`язку з цим 13.10. 2020 р. вона (позивачка) звернулася до Охтирського ВП ГУНП в Сумській області з заявою про злісне ухилення від сплати аліментів ОСОБА_2 . Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не цікавиться життям дитини, не відвідував і не відвідує сина вдома, в школі, в ліцеї, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, тому вона звернулася до суду з вказаним позовом.

10.03.2021 року до суду від представника відповідача - адвоката Собини П.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначив, що інформація, викладена позивачем в позовній заяві, не відповідає дійсності. Відповідач спілкується з сином, цікавиться його життям, постійно телефонує сину, він любить свого сина, намагається його утримувати. Також зазначив, що відповідач має слабке здоров`я, 14.11 2017 р. йому було зроблено операцію, з 16.12.2019 р. по 02.01.2020 р. відповідач знаходився на лікуванні в Сумському онкологічному диспансері, де йому було зроблено операцію, і як тільки відповідач зміг заробляти кошти на життя, він почав сплачувати аліменти на утримання сина. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення відповідача батьківських прав.

Позивачка в судовому засіданні позовні підтримала та просить їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Також зазначила, що відповідач з часу, коли їх син пішов у перший клас, не спілкувався з сином, не піклувався про нього, призначену невелику суму аліментів не сплачував. Лише після її звернення в поліцію про притягнення відповідача до відповідальності за несплату аліментів на утримання сина відповідач почав спілкуватися з сином та частково погашати заборгованість по аліментам.

Представник позивачки - адвокат Діброва К.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав та просить їх задовольнити, так як батько протягом 8 років не піклувався про сина, не цікавився його успіхами, станом здоровя, його фізичним та духовним розвитком. Відповідач почав спілкуватися з сином лише після звернення позивачки до поліції. Зазначає, що та обставина, що відповідач з 2017 року хворів, не спростовує факту ухилення батька від виховання сина, так як і до 2017 року відповідач не виконував своїх батьківських обов`язків стосовно сина. Просить врахувати висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та думку неповнолітнього ОСОБА_3 , який підтримав позов матері, бо не хоче мати такого батька.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, мотивуючи тим, що після розлучення він намагався спілкуватися з сином, забирав сина з тренувань (син займався спортом) та підвозив додому, приходив до сина на змагання, але позивачка чинила йому перешкоди у спілкуванні з сином, не давала йому сина. Зараз він (відповідач) сплачує аліменти на утримання сина та частково погашає заборгованість. Заборгованість по аліментам виникла з тих причин, що після розлучення в нього виникли матеріальні труднощі, а потім він (відповідач) захворів, йому зробили декілька операцій. Восени 2020 р. він (відповідач) спілкувався з сином, навчав його їздити на автомобілі, однак після того, як позивачка звернулася до суду з позовом, син категорично відмовився спілкуватися з ним. Просить не позбавляти його батьківських прав відносно сина, так як він бажає спілкуватися з сином і брати участь у вихованні сина.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази неповнолітнього ОСОБА_3 , покази свідків, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, при цьому суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що сторони 16.11.2005 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 9). Від шлюбу народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 10).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 13.10.2009 р. шлюб між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 розірвано, про що 13.10.2009 р. зроблено відповідний актовий запис № 101 (а.с.11).

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 21.05.2012 р. у справі № 1813/2393/2012 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн. щомісячно (а.с. 12).

Відповідно до довідки Охтирського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) № 39438 від 12.10.2020 р. станом на 01.10.2020 р. заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів на утримання сина становить 47635,82 грн. (а.с. 14-15).

Згідно довідки № 15 від 10.04.2019 р. неповнолітній ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 17).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 05.03.2021 року №01-14/869 ОСОБА_2 свідомо та умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків та не реалізовує свої батьківські права, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 можуть підлягати задоволенню у повному обсязі, так як це відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

При цьому за положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц, від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд дійшов висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Батько проти позбавлення батьківських прав заперечує, про що вказував у відзиві на позов і в судовому засіданні, він має намір на відновлення відносин з сином, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

У матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні сина, про умисне і свідоме нехтування обов`язками батька.

Відповідач не є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, заходи впливу до відповідача не вживалися. Невиконання батьківських обов`язків не може ототожнюватися з ухиленням від їх виконання.

В матеріалах справи містяться докази на підтвердження хвороби відповідача у період з 2017 р по 2020 рік, перенесення ним декількох операцій, що, на думку суду, є поважною причиною, яка пояснює ту обставину, що відповідач в цей період був позбавлений можливості особисто спілкуватися з сином.

Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що батько спілкувався зі своїм сином восени 2020 року до подання позивачкою позову в суд до відповідача про позбавлення батьківських прав, він гуляв із сином в лісі, вчив його їздити на автомобілі, син приходив у гості до нього додому та додому до батьків його (відповідача) співмешканки. Дані обставини підтвердив у судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_3 , пояснивши, що про дані зустрічі він не казав матері. Крім того, позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що її син декілька раз восени 2020 року зустрічався з батьком, але їй (позивачці) про це не говорив, вона про дані обставини дізналась пізніше.

Також з показів свідків ОСОБА_4 - цивільної дружини ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вбачається, що неповнолітній ОСОБА_3 спілкувався з батьком до того часу, поки позивачка не звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав.

Висновок орану опіки та піклування - виконавчого комітету Охтирської міської ради від 05.03.2021 р. (а.с. 44-45) про те, що ОСОБА_2 свідомо та умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків та не реалізовує свої батьківські права, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 можуть підлягати задоволенню у повному обсязі, так як це відповідатиме найкращим інтересам дитини, - суд не бере до уваги та вважає його недостатньо обґрунтованим, так як він не містить доказів винної поведінки відповідача, а також у даному висновку не зазначені обставини на підтвердження того, що позбавлення відповідача батьківських прав викликано нагальною необхідністю і що це необхідне в найкращих інтересах дитини. Крім того, висновок орану опіки та піклування має рекомендаційний характер.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 171 СК України судом був вислуханий в судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_3 , який пояснив, що починаючи з того часу, як він пішов до 1 класу, батько не цікався його навчанням, здоров`ям, успіхами. Батько почав спілкуватися з ним тільки після того, як мати подала заяву до суду. Також зазначив, що не бажає в подальшому спілкуватися з батьком, який тільки заради власної вигоди почав з ним спілкуватися.

Однак, незважаючи на таку думку дитини, суд при вирішенні заявлених позовних вимог виходить з наступного.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).

Судом не встановлено, що позбавлення відповідача батьківських прав необхідне в найкращих інтересах дитини.

Позбавлення батьківських прав є виключним та надзвичайним заходом впливу на недобросовісних батьків. Враховуючи характер такого заходу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано нагальною необхідністю.

За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд вважає необхідним, виключно в інтересах дитини, надати можливість батькові та сину налагодити їх родинні стосунки, як на теперішній час, так і на майбутнє.

Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, тому з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд вважає, що відсутні підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, ст. ст. 150, 164, 165, 171 СК України, Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), Закону України «Про охорону дитинства», керуючись ст. ст. ст. 12, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Охтирський міськрайонний суд Сумської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 06.07.2021 р.

Суддя Охтирського

міськрайонного суду: Н.Б. Плотникова