ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року

м.Суми

Справа №577/3657/20

Номер провадження 22-ц/816/375/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Бочечківська сільська рада Конотопського району Сумської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 січня 2021 року в складі судді Кравченка В.О., постановлене у м. Конотоп,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у вересні 2020 року ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд зобов`язати сільського голову С. Граченко протягом п`яти днів з дня набрання рішенням суду чинності спростувати недостовірну інформацію шляхом направлення відповідного листа на адресу Департаменту юридичного забезпечення Міноборони, в якому спростувати те, що ОСОБА_1 особисто не звертався до посадових осіб сільради, а діяв від імені дружини, користується фактично самовільно захопленою земельною ділянкою. Просив стягнути на його користь з Бочечківської сільської ради Конотопського району Сумської області моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України та проходить військову службу у Департаменті юридичного забезпечення Міністерства оборони України. 06.08.2020 року до Департаменту юридичного забезпечення Міноборони надійшов лист від голови Бочечківської сільської ради С.Граченко, в якому остання скаржиться на його дії пов`язані з тим, що він, відповідно до законодавства, запитує у Бочечківської сільської ради необхідну йому інформацію та просить провести директора Департаменту юридичного забезпечення Міноборони з ним відповідну роз`яснювальну та індивідуально виховну роботу. Зазначає, що у вказаному листі було поширено про нього недостовірну інформацію щодо того, що начебто він особисто не звертався з клопотаннями щодо вирішення порушених ним питань до посадових осіб сільради, а діяв від імені дружини, а також щодо того, що начебто ОСОБА_3 користується фактично самовільно захопленою земельною ділянкою. Вказує, що вказані відомості не відповідають дійсності та завдали йому моральної шкоди, розмір якої позивачем оцінено в сумі 10 000 грн. 00 коп.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що належним відповідачем щодо вимог про спростування поширеної недостовірної інформації є Бочечківська сільська рада, яку позивач зазначив в якості третьої особи. Водночас, відповідач ОСОБА_2 , не є належним відповідачем за вказаною вимогою, оскільки звертаючись до Департаменту юридичного забезпечення Міноборони, остання діяла не особисто, а в якості голови Бочечківської сільської ради. Крім того, вимога про стягнення моральної шкоди з Бочечківської сільської ради також не підлягає задоволенню, оскільки остання була заявлена не до відповідача, а до третьої особи.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що відповідачем було допущено по відношенню до позивача поширення недостовірної інформації, а також висловлювання в брутальній принизливій чи непристойній формі, що принижує його гідність, честь чи ділову репутацію. Вказує, що справа судом першої інстанції взагалі не розглядалась чим його було фактично позбавлено права на судовий захист. Зазначає, що звертаючись до суду з позовом він зазначив відповідачем саме Бочечківську сільську раду, проте в подальшому на виконання вимог ухвали суду, яким його позов було залишено без рух було надано нову редакцію позовної заяви, якою було змінено відповідача. Вказує, що на його думку відповідачем по справі повинна бути саме ОСОБА_4 , яка звернулася до Міноборони з відповідним листом, як приватна особа, оскільки вказаний лист не мав реквізитів офіційного документу Бочечківської сільської ради, оскільки його було виконано не на офіційному бланку та не було зареєстровано у діловодстві виконавчого органу.

Від відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання не погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі та зазначає, що судом першої інстанції було правильно встановлено, що вона звернулася до юридичного департаменту Міноборони з листом, як сільський голова при виконанні своїх посадових обов`язків, а тому позивачем було пред`явлено позов до неналежного відповідача. Просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Від третьої особи надійшов лист за підписом міського голови, де останній зазначено, що покладаються на розсуд суду при винесенні рішення.

Сторони та учасник справи до суду не прибули, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався з листами до депутатів Бочечківської сільської ради Лебідь С.В. та ОСОБА_5 зі змісту яких вбачається, що позивач серед іншого повідомляв останніх про те, що Бочечківська сільська рада жодного разу не зверталася до суду з приводу визнання спадщини відумерлою в результаті чого, певні господарства юридично та фактично не мають господарів, а місцевий бюджет втрачає кошти. Крім того, не організовано належної роботи щодо запровадження системи по збиранню побутових відходів. Також вказується на незадовільну роботу голови Бочечківської сільської ради ОСОБА_6 . Просив ініціювати проведення громадських слухань або загальних зборів громадян територіальної громади на яких розглянути порушені ним питання, звернутися до правоохоронних органів для надання оцінки діям (бездіяльності) голови сільської ради, налагодити роботу щодо визнання через суд неприйнятої спадщини відумерлою, а також переходу такого майна у власність територіальної громади, щодо охорони не прийнятої спадкоємцями спадщини до визнання її відумерлою, щодо опрацювання основних керівних документів, забезпечення їх безумовного виконання, налагодити роботу постійно діючої комісії з питань поводження з безхазяйними відходами, налагодження системи збирання відходів, тощо. (а.с. 14-27)

Також, позивач звертався з листами до постійно діючої комісії з питань поводження з безхазяйними відходами Бочечківської сільської ради в яких звертав увагу на порушення ОСОБА_6 природоохоронного законодавства та законодавства, що регулює відносини в сфері поводження з відходами та просив серед іншого вжити відповідні заходи реагування (а.с. 27-34)

Отже, дані звернення позивача свідчать проте, що від нього на адресу сільського голови та депутатів сільської ради надходили звернення з критичними зауваженням щодо виконання останніми своїх повноважень з метою висловити свою громадську позицію.

06.08.2020 р. на адресу директора Юридичного департаменту Міністерства оборони України надійшло звернення відповідач ОСОБА_7 , як сільський голова, де вона як посадова особа, діючи в межах своїх повноважень, повідомляла про те, що в липні до неї, як голови сільської ради звернулася громадянка ОСОБА_8 , яка є дружиною позивача, з заявою про надання їй в користування земельних ділянок загальною площею 0,4 га, що розташовані на території Бочечківської сільської ради. На вказане звернення їй було відмовлено у наданні в користування земельних ділянок та запропоновано вирішити питання з дотримання відповідних процедур переходу права власності будівель у відповідності до чинного законодавства України, а вже потім повернутися до питання про передачу земельних ділянок у користування. У грудні ОСОБА_8 повторно звернулася з цією ж заявою, але повторно отримала відмову, оскільки не було вирішено питання стосовно переходу права власності на будівлі, що розташовані на земельних ділянках. Крім того, в зазначеному листі відповідач зазначила, що позивачем не було зазначено в його декларації за 2019 рік про користування ним фактично самовільно захопленою земельною ділянкою. Зазначає, що після отримання ОСОБА_8 відмови щодо користування земельними ділянками, відповідачем надсилалися на адресу Бочечківської сільської ради інформаційні запити про надання публічної інформації, що стосуються діяльності вищевказаної ради. Підготовка та виконання відповідей на вказані запити фактично паралізувала її роботу, як голови сільради. Починаючи з 08.08.2018 року ОСОБА_3 надіслано понад 58 запитів. Зазначає, що більшість запитів на електронну адресу сільської ради імовірно складено та надіслано ОСОБА_8 у службовий час, саме той час, коли він повинен вирішувати питання служби, а не витрачати його на складання «творів на вільну тему». Зазначає, що позивач не звернувся особисто з клопотанням, а так би мовити «прикривався» дружиною, діяв «з під спідниці» жінки. Просила за можливості провести з позивачем відповідну роз`яснювальну та індивідуально виховну роботу стосовно припинення останнім направлення інформаційних запитів до сільської ради. Водночас, відповідач повідомила, що готова піти назустріч та надати всіляку допомогу сім`ї позивача у вирішенні питання щодо оформлення землекористування та вирішенні інших питань, що перебувають у компетенції Бочечківської сільської ради, але виключно у визначений законом спосіб.

На вказаний лист 28.08.2020 року Департаментом юридичного забезпечення Міністерства оборони України було надано відповідь, з якої вбачається, що порушене нею питання знаходиться поза межами компетенції посадових осіб Департаменту. Також зазначено, що полковник юстиції ОСОБА_3 має високі показники у професійній діяльності, керівництвом Департаменту характеризується виключно позитивно, користується заслуженим авторитетом серед колег, нарікань щодо виконання службових обов`язків немає. (а.с. 11-12).

Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Частиною 1 ст. 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У частинах 4-7 ст. 277 цього Кодексу передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

З огляду судової практики у справах про захист гідності, честі та ділової репутації, викладеної ВС, слід зробити висновок, що у разі поширення недостовірної інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача необхідною умовою є з`ясування, від імені кого ця особа виступає. В разі коли посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов`язків, то належним відповідачем є саме вона.

Треба звертати увагу на необхідність знаходити правильний баланс або пріоритет як для правової та демократичної держави між двома конституційно гарантованими правами: правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з другого боку. В цьому суть правильного вирішення дифамаційного спору.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Враховуючи, що під час розгляду справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

За змістом статті 297 ЦК України, в якій вказано, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, а стаття 299 цього Кодексу зазначає, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 81 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Із змісту звернення ОСОБА_2 вбачається, що звертаючись до Департаменту юридичного забезпечення Міністерства оборони України ОСОБА_7 діяла як посадова особа органу місцевого самоврядування сільського голови, оскільки порушені нею у листі питання стосувалися не її особисто, а виконуваних нею повноважень в якості сільського голови.

На момент звернення позивача до суду відповідач ОСОБА_7 продовжувала виконувати обов`язки сільського голови, а на час ухвалення судом оскарженого рішення, припинили свої повноваження сільського голови Бочечківської територіальної громади у зв`язку із переобранням.

Згідно з частиною1 ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування» система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл)

Частино 3 ст. 12 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що сільський голова очолює виконавчий комітет відповідної сільської ради головує на її засіданнях

Статтею 74 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Підстави, види і порядок відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування» шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування відшкодовується за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом.

За таких обстави колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги стосовно того, що належним відповідачем за вимогою про зобов`язання спростувати інформацію, що викладена в листі сільського голови Граченко С.М., направлений нею у період виконання нею повноважень сільського голови є само вона, оскільки наведеними нормами Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що сільський голова є самостійною посадовою особою, а не посадовою особою сільської ради, дії самостійно і несе відповідальність особисто за рахунок власних коштів у порядку, встановленому законом.

Отже, висновки місцевого суду проте, що вимоги про спростування інформації викладеної у листі сільського голови Граченко С.М., заявлені до не належного відповідача є помилковими і зроблені в супереч Закону України «Про місцеве самоврядування».

Проте, позивач, як військовозобов`язаний, перебуваючи на службі Збройних сил України, вимагає спростувати про нього інформацію викладену у листі сільського голови ОСОБА_2 , направленому за місцем проходження служби з інформацією проте, що він особисто не звертався до посадових осіб сільради, а діяв від імені дружини та користується фактично самовільно захопленою земельною ділянкою, бо як вказано у листі «звертаючись, він діяв не особисто, а «прикривався дружиною», діяв «з-під спідниці» жінки.

Але звернення представлені суду позивачем не стосуються питання його користування земельною ділянкою, загальною площею 0,4 га, що розташовані на території Бочечківської сільської ради. Проте, відповідачем визнано в суді, що фактично з таким клопотанням зверталася саме його дружина ОСОБА_9 .

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з цим, позивачем всупереч частини 3 ст. 12,ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було надано до суду першої інстанції доказів того, що спірна земельна ділянка була виділена у встановленому законом порядку йому або його дружині у користування.

Також, у листі, адресованому Департаменту юридичного забезпечення Міністерства оборони України сільським головою зазначено, що ОСОБА_3 в поданій ним декларації нічого не зазначено про користування самовільно захопленою земельною ділянкою (починаючи з 2014 року) і ця інформація залишилася не спростованою позивачем в судовому засіданні.

Відповідно до абз. 16 ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

В матеріалах справи відсутні будь які документи (рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність позивачу чи його дружині або надання її у користування (оренду) наявність вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, на підставі якого у позивача та його дружини виникло таке право), що на час ухвалення оскарженого рішення свідчать про відсутність правових підстав з приводу використання позивачем або його дружиною земельної ділянки, на якій розташовано садовий (дачний) будинок.

Статтею 45 Закону України «Про запобігання корупції» покладено на позивача обов`язок щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Водночас, із змісту поданої позивачем декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік вбачається, що у вказаній декларації наявність земельної ділянки на якій розташовано дачний будинок на праві власності чи праві користування у позивача чи його дружини, задекларовано не було.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про достовірність інформації викладеної відповідачем у направленому листі за місцем проходження позивачем служби з приводу самовільного користування ним та його дружною земельної ділянкою у с. Бочечки

Щодо порушення особистих немайнових права позивача, то слід відзначити, що інформація викладена відповідачем у листі не завдала ніяких негативних наслідків позивачу, бо у відповіді директора Департаменту юридичного забезпечення на цей лист зазначено про досягнення ним високих показників в роботі, характеризують його як позитивного працівника, який користується заслуженим авторитетом серед колег, нарікань щодо виконання службових обов`язків не має.

У висновках Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладених у Огляді судової практики від 02.09.2019 р. зазначено наступне.

Статтею 10 Конвенції і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Статтею 30 Закону України «Про інформацію» передбачено звільнення від відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Як роз`яснення у п.19 постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи,а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, відповідно оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

Отже, допущені відповідачем у листі висловлення проте, що позивача «як чоловік і офіцер не звернувся особисто з клопотанням, а так би мовити «прикрився дружиною», діяв «з-під спідниці» жінки» колегія вважає не фактичним твердженням про фактичні обставин, а її суб`єктивною думкою, оціночним судженням, які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати.

Ураховуючи зміст висловлювання ОСОБА_2 у листі за місцем роботи позивача «звертаючись, він діяв не особисто, а «прикривався дружиною»,дія «з-під спідниці» жінки, апеляційний суд визнає як оціночними судженнями заявника, оскілки не містять фактичних обставин.

Проте, до ОСОБА_2 не заявлені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди через висловлення нею суб`єктивної думки у брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, а тому колегія суддів, застосовуючи принцип диспозитивності, позбавлена можливості надати правову оцінку її суб`єктивній думці на предмет її висловлення у брутальній, принизливій чи непристойній формі.

Що стосується заявлених позовних вимог в частині стягнення з Бочечківської сільської ради завданої позивачу моральної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що фактично звертаючись до суду з вимогами щодо відшкодування моральної шкоди, позивач пред`явив уточнену позовну вимогу до Бочечківської сільської ради, вказавши її третьою особою на боці відповідача, залишивши при цьому до неї вимогу майнового характеру, бо просив стягнути на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Кожен із відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

За правилами встановленими ч. 1 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. (ч. 4 ст. 51 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Будь які заяви з приводу залучення до справи співвідповідача, позивачем до суду першої інстанції не заявлялись, а тому вказане питання судом не вирішувалося.

Відповідно до ч. 1 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

З аналізу вказаної норми права вбачається, що третіми особами які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору є особи, на права та обов`язки яких може вплинути судове рішення щодо однієї із сторін.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що Згідно з ч. 1 ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування» шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування відшкодовується за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що належним відповідачем за вимогою про стягнення моральної шкоди є саме сільський голова Бочечківської територіальної громади Граченко М.С., якою самостійно було направлено листа на адресу юридичного департаменту Міністерства оборони України, проте ця вимога заявлена до третьої особи, до якої не можуть бути заявлені позовні вимоги.

За таких умов, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, при відсутності у Бочечківської сільської ради статусу відповідача по справі, та не залучення її співвідповідачем на стадії розгляду справи в суді першої інстанції, апеляційний суд позбавлений можливості залучення належного відповідача, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що вимоги про стягнення з Бочечківської сільської ради моральної шкоди також не підлягають задоволенню за наведених підстав.

Його доводи апеляційної скарги проте, що зміни до суб`єктного складу учасників справи ним було внесено на виконання ухвали суду не заслуговують уваги, бо ОСОБА_1 має вищу юридичну освіту і обізнаний з нормами процесуального права, що саме позивач визначає особисто особу, до якої заявляє вимогу і обґрунтовує мотиви свого позову.

12.10.2020 року судом першої інстанції прийнята ухвала про відкриття провадження у справі, судовий розгляд справи відбувся 13.01.2021.р., тому у заявника було достатньо часу для заміни сторони по вимозі про відшкодування моральної шкоди. До суду позивач не прибув, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідно до статей 374, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про зобов`язання голови сільради С. Граченко протягом п`яти днів з дня набрання рішенням суду чинності спростувати недостовірну інформацію шляхом направлення відповідного листа на адресу Департаменту юридичного забезпечення Міноборони, в якому спростувати те, що ОСОБА_1 особисто не звертався до посадових осіб сільради, а діяв від імені дружини, користується фактично самовільно захопленою земельною ділянкою, із зазначенням, що вказана позовна вимога не підлягає задоволенню за викладених в даній постанові підстав. В іншій частині рішення ухваленоз дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 січня 2021 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог про спростування недостовірної інформації.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 лютого 2021 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко