Справа № 350/380/21
Провадження № 22-ц/4808/896/21
Головуючий у 1 інстанції Максимів І. В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду у складі судді Максиміва І.В., ухвалене 31 березня 2021 року в селищі Рожнятові Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 02 квітня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що з 06 лютого 2014 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_4 . Діти проживають з нею та перебувають на її повному матеріальному утриманні. Проте її доходів недостатньо для забезпечення належного рівня життя дітей. Натомість, відповідач працює за кордоном та отримує високий дохід, є фізично здоровим, інших утриманців не має, отже спроможний надавати фінансову допомогу дітям. Посилаючись на вищезазначене, просила стягнути з нього аліменти в твердій грошовій сумі щомісячно в розмірі по 3 000,00 грн на утримання дітей та по 1 000,00 грн на своє утримання до досягнення молодшим сином трьохрічного віку.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 31 березня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в твердій грошовій сумі в розмірі по 2000,00 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з 02 березня 2021 року і до досягнення повноліття. Також стягнуто аліменти на утримання позивачки у твердій грошовій сумі у розмірі 1 000,00 грн щомісячно з 02 березня 2021 року і до досягнення сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , трьохрічного віку.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з рівності обов`язку батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. При цьому враховано матеріальне становище позивача та платника аліментів, який є фізично здоровою особою, інших утриманців не має, працює на тимчасових роботах та отримує заробіток, тому спроможний сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі у зазначеному розмірі як на утримання дітей, так і на утримання дружини до досягнення сином трьохрічного віку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, стягувати з нього по 1 300,00 грн аліментів щомісячно на кожну дитину. У задоволенні позову в частині стягнення аліментів на утримання позивачки відмовити.

Апелянт вказує на положення статті 184 СК України, відповідно до якої батько зобов`язаний сплачувати на кожну дитину по 50 відсотків прожиткового мінімуму щомісячно. Натомість судом визначений розмір аліментів не обґрунтовано, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження його фінансової можливості такий сплачувати. В судовому засіданні він пояснював, що не має стабільного доходу, на що суд не звернув увагу.

Також зазначає, що можливість отримання аліментів дружиною, з якою проживає дитина до досягнення трьох років, виникає за умови, що чоловік здатен надавати таку матеріальну допомогу. Це узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19. Разом з тим в нього відсутній достатній для утримання позивачки дохід, доказів на підтвердження протилежного нею не надано.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 покликається на законність та обґрунтованість рішення суду. Доводи апеляційної скарги вважає такими, що не містять підстав для його скасування.

На її думку, судом правильно застосовано норми матеріального права, враховано обов`язок обох батьків утримувати дітей, визначений законодавством прожитковий мінімум для дітей відповідного віку, їхні потреби тощо. А також те, що вона не працює у зв`язку з доглядом за малолітніми дітьми. При цьому фізично здоровий відповідач, який працює на сезонних роботах на лісозаготівлі та не має інших утриманців може надавати матеріальне утримання власним дітям. Вважає, що останній відповідно до вимог статті 84 СК України також може надавати утримання і їй до досягнення молодшою дитиною трьох років. В зв`язку з цим посилається на висновок Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №643/6511/19.

В силу частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з огляду на таке.

За положеннями частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Судом правильно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 лютого 2014 року. В цьому шлюбі в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_4 (а.с. 4-6).

З Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що рішенням Рожнятівського районного суду від 22 квітня 2021 року шлюб між сторонами розірвано, неповнолітніх дітей залишено проживати з матір`ю.

Та обставина, що діти проживають разом з позивачкою, знаходяться на її утриманні та вихованні ними не заперечується.

Згідно із частинами 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України).

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).

Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; від 6 до 18 років - з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень.

Вказана величина свідчить про мінімальний рівень матеріального забезпечення.

Разом з тим відповідачем не доведено і судом не встановлено виключні обставини на підтвердження його спроможності надавати допомогу дітям лише на мінімальному рівні, тобто половину прожиткового мінімуму.

А отже, сума аліментів по 2 000,00 на кожну дитину щомісячно вірно визначена судом, такий розмір є необхідним для їх повноцінного матеріального забезпечення та виховання.

На час ухвалення судом оскаржуваного рішення матеріали справи не містили жодних доказів про надання ОСОБА_1 в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання сина та доньки. В матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності та розміру доходу сторін. Разом з тим у засіданні суду першої інстанції відповідач погоджувався сплачувати аліменти на мінімальному рівні. Також з`ясовано, і цього останній не заперечував, що має непостійні неофіційні доходи. Натомість позивачка вказувала, що здійснює догляд за малолітніми дітьми, а тому не має можливості працювати.

При визначенні розміру аліментів суд виходив з рівності обов`язку батьків щодо утримання дітей, враховуючи матеріальне становище стягувача та платника аліментів.

Посилання апелянта на те, що він неспроможний сплачувати аліменти, оскільки не має достатнього стабільного заробітку, не заслуговує на увагу, адже це не звільняє його від обов`язку утримувати дітей.

Аналогічно не надано таким будь-якої інформації про наявність медичних протипоказань, встановлених щодо працевлаштування та зайняття певними видами діяльності.

На думку колегії суддів, визначений місцевим судом розмір аліментів є об`єктивним з огляду на вимоги закону щодо прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, узгоджується з встановленими обставинами справи, наданими доказами та вимогами СК України.

Беручи до уваги, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, які повинні забезпечити належне утримання дітей до повноліття незалежно від розміру їх доходів, що відповідач є працездатним, фізично здоровим, апеляційний суд погоджується з висновком суду про обгрунтованість стягнення аліментів в зазначеному розмірі.

При цьому колегія суддів вважає, що виходячи з закріплених частиною 9 статті 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, такий розмір аліментів сприятиме гармонійному фізичному та духовному розвитку дітей, а платник аліментів, враховуючи встановлені судом обставини, має можливість нести відповідні витрати. Аліменти у вказаному розмірі є помірною сумою, не завищеною в сьогоднішніх умовах з урахуванням віку та потреб дітей, і не створюватимуть батькові додаткові труднощі матеріального характеру.

Покликання апелянта на необхідність зменшення визначеного розміру аліментів до 1300,00 грн (фактично мінімального гарантованого розміру) є неспроможними зважаючи на те, що закріплений на законодавчому рівні мінімальний розмір аліментів не виконує обмежувальну функцію.

Що стосується рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дружини, то суд виходить з такого.

Частинами 2, 4, 6 статті 84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Виходячи із встановлених у справі фактичних обставин, враховуючи те, що відповідач не має стабільного заробітку, однак є працездатним, тому має можливість організувати своє життя таким чином, щоб надавати матеріальну допомогу позивачці до досягнення молодшим сином трьох років.

Покликання апелянта на правові висновки, які містяться в постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №712/4702/19 не приймаються до уваги, оскільки обставини у цих справах не є подібними.

Таким чином, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.

З огляду на вищезазначене апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Враховуючи, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа віднесена законом до малозначних, судове рішення в ній не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рожнятівського районного суду від 31 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуюча Г.П. Мелінишин

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови виготовлено 14 червня 2021 року.