Провадження № 2/344/672/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Шамотайла О.В.

секретаря Устинської Н.С.,

з участю представника позивача Матвійчука М.З. , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство «УКРСИББАНК» звернулося до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в якій просило в рахунок погашення заборгованості, що виникла внаслідок невиконання договору про надання споживчого кредиту звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що належить на праві власності відповідачам.

Позовні вимоги банка мотивовані тим, що позичальник по договору про споживчий кредит від 28.12.2007 тривалий строк не виконує свої зобов`язання за таким кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати відсотків, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 24.10.2019 становить: по кредиту та процентах у розмірі 73 344,19 дол.США та по пені у розмірі 286 786,08грн. Враховуючи викладені обставини, позивач вказав, що має право звернути стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки від 28.12.2007 на підставі рішення суду. При цьому, позивач просить про звернення стягнення та встановлення способу реалізації предмету іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 04.11.2019 відкрито провадження в даній справі за правилами загального позовного провадження.

Відповідач ОСОБА_3 надала суду письмовий відзив на позовну заяву, згідно якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. При цьому, відповідачем зазначено, що право АТ «УКРСИББАНК» нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось після звернення у жовтні 2014 останнього до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитом. Крім того, на переконання відповідача 1 позивачем при поданні даного позову допущено пропуск строків позовної давності. Відповідачем 1 вказано, що звернувшись у жовтні 2014 з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитом позивач змінив порядок, умови та строк дії договору, внаслідок чого настав строк виконання договору у повному обсязі. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

До канцелярії Івано-Франківського міського суду 17.09.2020 відповідачем 2- ОСОБА_4 та відповідачем 3 - ОСОБА_5 подано заяву про застосування позовної давності. Зі змісту поданої заяви вбачається, що відповідачами підтверджений факт укладення договору про надання споживчого кредиту №0 від 28.12.2007 між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», при цьому вказано, що згідно додатку №1 до Договору, який є частиною договору, погашення кредиту та строки сплати чергових платежів визначего щомісячними платежами, а отже сторони встановили і строки виконання боржником зобов`язань. Однак, з часу звернення позивача з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором почався й перебіг трирічного строку позовної давності. Оскільки, позивач звернувся з даним повозом 31.10.2019, а отже допустив пропуск строку позовної давності.

Відповідачі 2, 3, 4, 5, а також їх представники в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до положень визначених в ч.1 ст.223 ЦК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши позовну заяву, відзив на позовну заяву, пояснення, матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши норми матеріального права, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно з договором про надання споживчого кредиту №0 від 28.12.2007 Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» (згодом змінено назву на АТ «УКРСИББАНК») надало ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 60 000,00 доларів США, що дорівнювало еквіваленту 303 000,00грн. за курсом НБУ на день укладення даного договору, з кінцевим строком повернення до 27.12.2028 з розрахунку 9,5 % річних (а.с.16-18). Додатковою угодою від 28.12.2007 було додано додаток №2 - «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», додаток №3 «Тарифи Банку». А також доповнено п.5.2 договору новим абзацом, який зокрема передбачалося, що у випадку настання обставин, передбачених підпунктами «а», «б» пункту 5.2 договору процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно п.1.3.1 договору (а.с.22-27).

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань за вказаним договором про надання споживчого кредиту № 0 від 28.12.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (згодом змінено назву на АТ «УКРСИББАНК») та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки нерухомого майна від 28.12.2007 року (а.с.37-40). Згідно до умов даного договору іпотеки предметом іпотеки визначено квартиру АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцям на праві власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 11.02.2000. Положеннями п.1.2. договору іпотеки визначено, що ринкова вартість предмету іпотеки, згідно до експертного заключення відділу оцінки застав по оцінці вартостиі застави Івано-Франківського управління ЗРД АКІБ «УкрСиббанк», становить 404 429,25грн.

Крім того, згідно п.1.3. договору іпотеки сторони погодились, що іпотекою забезпечені також і розмір зобов`язань, строк і порядок їх виконання, який може бути змінено відповідно до умов договору(ів), що обумовлюють основне зобов`язання.

Згідно із поданою суду інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 22.10.2019 приватним нотаріусом Угриновською Ю.М. зареєстровано 09.01.2008 за №6368647 на підставі договору іпотеки від 28.12.2007 іпотеку на об`єкт обтяження чотирьохкімнатну квртиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом від 22.02.2008 позивач повідомив ОСОБА_3 , що з 12.03.2008 банк запроваджує нову систему нарахування відсотків за користування кредитом на прострочену суму основного боргу.

Крім того, 16.06.2009 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (згодом змінено назву на АТ «УКРСИББАНК») та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №1 до даного договору про надання споживчого кредиту від 28.12.2007, відповідно до якої сторони домовились про зміну графіка погашення кредиту та викласти Додаток №1 до договору у інакшій редакції. При цьому, сторони погодили, що позичальник взяв на себе зобов`язання не пізніше ніж через 30 календарних днів з дати укладення такої угоди укласти або забезпечити укладення відповідних договорів про внесення змін та/або додаткових угод до усіх договорів забезпечення, які були та/або будуть укладені у забезпечення виконання зобов`язань позичальника щодо надання згоди осіб, які передали забезпечення на зміну зобов`язання, обумовлену підписанням такої додаткової угоди.

Відповідно до положень ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ч.1 ст.626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Позивачем подано суду довідки-розрахунки заборгованості ОСОБА_3 за кредитом; по процентах за користування кредитом; по процентах за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін; пені за несвоєчасне погашення заборгованості, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, пені за несвоєчасне погашення заборгованості по комісії станом на 24.10.2019. Відповідно до поданих розрахунків заборгованість ОСОБА_3 станом на 24.10.2019 становить за кредитом- 44 983,60 доларів США, за процентами за користування кредитом - 20 054,86 доларів США, по процентах за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін - 8 305,73 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за період 24.10.2018-24.10.2019 за даними позивача складає 286 786,08грн.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (ч. 1 ст.12 Закону України «Про іпотеку»).

Суд не може прийняти доводи відповідача стосовно пропуску позивачем строку позовної давності з огляду на наступне:

Позивачем була направлена на адресу ОСОБА_3 , ОСОБА_6 вимоги від 01.07.2014 про необхідність погашення заборгованості за кредитними зобов`язаннями у розмірі: 698,20доларів США - прострочена заборгованість; 1 176,27доларів США - заборгованість по процентах.

Крім того, рішенням Івано-Франківського міського суду у справі №344/16462/14-ц від 08.04.2016, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.08.2017 та постановою Верховного суду від 21.01.2020, за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 вирішено стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 28.12.2007 у розмірі 47 585,71 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 615 782,69грн. та пені в розмірі 8 442,47грн.

Згідно із ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Позивачем при зверненні до суду заявлено про систематичне невиконання зі сторони позичальника - відповідача ОСОБА_3 умов кредитного договору щодо зобов`язань по своєчасному поверненню кредиту та сплаті процентів, у зв`язку з чим станом на 24.10.2019 сформувалась заборгованість по кредиту, проценах та пені.

Стороною відповідачів не подано до суду жодного доказу в спростування наявної та заявленої позивачем заборгованості, а також і в підтвердження належного зі сторони позичальника виконання умов кредитного договору та виконання рішення Івано-Франківського міського суду у справі №344/16462/14-ц від 08.04.2016 про стягнення з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 28.12.2007.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі №355/385/17 (провадження №61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).»

Відповідно до положень, визначених ч.1 ст.33 та ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до ч.2 ст.35 Закону України «Про іпотеку».

За змістом ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; чинне законодавство (ч.1 ст.598, ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України) не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення.

Як передбачено ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Разом з тим, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (ст. 17 Закону про іпотеку). Відповідне регулювання наведено також у ст. 593 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зокрема, відповідно до висновків, викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 по справі №361/7543/17 (провадження № 14-546 цс 19) наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Схожі правові висновки виклав Верховний Суд України у постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 22-ц/796/716/2014 (провадження № 6-1080цс15) та від 09 вересня 2014 року у справі № 922/3658/13 (провадження № 3-71гс14).

При цьому, звернення стягнення на предмет іпотеки є відмінною вимогою від вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, оскільки порядок задоволення вимог іпотекодержателя, врегульовано спеціальною нормою -статтею 33 Закону України «Про іпотеку», а не загальними нормами ЦК України, які регулюють відносини, пов`язані з основним зобов`язанням.

Відповідно до ст.ст. 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.3 ст.33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку»; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку». Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (ст.39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»).

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Отже, за загальним правилом право розпоряджатися майном належить власнику, а особа, яка не є власником, таким правом не наділена.

Особа, яка не є власником майна, вправі розпоряджатися цим майном лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07.04.2014 (у редакції на час вирішення спору судом, далі - Закон № 1304-VII), протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі №802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) викладено правовий висновок про те, що квартира, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону №1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за Банком як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Верховний Суд України у постанові від 02.03.2016 у справі № 6-1356цс15, дійшов правового висновку про те, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (п. 2 ч.1 ст. 263 ЦК України).

Верховний Суд зазначає, що встановлений Законом № 1304-VII мраторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті.

Для застосування цієї державної гарантії захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті, обов`язковою є сукупність зазначених вище обставин, оскільки вказаний закон не підлягає застосуванню до будь-яких правовідносин, що випливають із договору іпотеки.

При цьому Верховною Радою України прийнято Закон «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким продовжено дію мораторію на примусове відчуження (звернення стягнення) на єдине житло позичальників (майнових поручителів, поручителів), заставлене як забезпечення виконання зобов`язань позичальників за валютними кредитами до набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей здійснення реструктуризації за кредитами в іноземній валюті, наданими кредитними установами - резидентами України фізичним особам, порядок погашення заборгованості позичальників за такими кредитами та особливості звернення стягнення на предмети забезпечення за такими кредитами, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок нарахування/списання пені та штрафів внаслідок прострочення виконання зобов`язань позичальників за такими кредитами.

За час розгляду справи стороною відповідачів в обгрнутвання заперечень заявлених банком вимог вказано, що чотирьохкімнатна квртира за адресою: АДРЕСА_1 використовується позичальником як місце постійного проживання, має загальну площу менше 140 кв.м., а матеріалами справи не спростовується, що у відповідачів наявне інше нерухоме майно, яке використовується ними як житло.

Згідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 76, 223, 263-265, 354 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Шамотайло О.В.

Повний текст судового рішення виготовлений 23.06.2021 року.