РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/12319/15-ц

Провадження № 22-ц/4815/267/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.,

секретар судового засідання - Пиляй І. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра

та гарантія»,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю

«Фінансова компанія Амбрелла»,

треті особи без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 грудня 2020 року у складі судді Харечка С. П., ухвалене в м. Рівне о 16 годині 07 хвилин, повний текст рішення виготовлено 11 грудня 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», просила суд визнати недійсним кредитний договір №Ф1-08/63858-110 від 11 вересня 2008 року та додаткову угоду №1 до кредитного договору від 30 жовтня 2008 року з додатком №1 в редакції від 30 жовтня 2008 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 грудня 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на помилковість висновку місцевого суду про відсутність доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про визнання правочинів недійсними. Додає, що доказом обману зі сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та її помилки щодо природи кредитного договору є те, що він був переоформлений на ОСОБА_4 та на його частку у фірмі «СВС», а також договори поруки, укладені ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» із ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ; довідки КП «Рівненське міське БТІ» про реєстрацію права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , належній матері ОСОБА_4 та бабі ОСОБА_3 , який мав замінити іпотечне майно; вирок Рівненського міського суду від 23.12.2014 року щодо ОСОБА_3 , засудженого за шахрайство. Звертає увагу на порушення Банком вимог закону при укладенні договору кредиту, які виявилися в тому, що він не перевірив платоспроможності позичальника, зміні кредитного договору без її участі, неповідомлення позичальника при укладені договору про його умови. Стверджує, що кредитний договір був укладений шляхом обману та зловживаннями зі сторони ОСОБА_3 та пояснює, що кредитний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, кредитних коштів вона не отримувала. Зазначає, що не підписувала Додаткову угоду№1, яка є невід`ємною частиною до кредитного договору, про що в матеріалах справи свідчить висновок експерта. Заперечує посилання місцевого суду на правові висновки Верховного Суду та вважає, що вони стосуються інших правовідносин, ніж спірні. Покликаючись на наведене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі.

У поданих на апеляційну скаргу відзивах Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбрелла» вважають рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, просять залишити його без зміни, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено: 11 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством „Банк"Фінанси та Кредит", в особі філії „Північно-Західне регіональне управління" ВАТ „Банк"Фінанси та Кредит" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Ф1-08/63858-110, за умовами якого банк надав позичальнику в тимчасове користування кредит в сумі 164000 доларів США з оплатою за користування 17% річних на строк до 10 вересня 2022 року( далі кредитний Договір).

В забезпечення виконання зазначеного кредитного договору були укладені договори поруки № 63858-110/1, № 63858-11/2, №63858-11/3 між ВАТ "Банк „Фінанси та кредит" та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , за умовами яких у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник та поручителі перед кредитором несуть солідарну відповідальність( далі Договори поруки).

Додатковою угодою № 1 від 30.10.2008 року до кредитного Договору № Ф1-08/63858 - 110 в новій редакції викладений Додаток № 1 до договору, що являє собою графік погашення кредиту(далі Додаткова угода №1).

Рішенням Рівненського міського суду від 03 жовтня 2013 року позов філії Північно-Західного регіонального управління «АТ Банк Фінанси та кредит» до позичальника ОСОБА_1 та поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості задоволено, стягнуто з відповідачів солідарно на користь АТ „Банк „Фінанси та кредит" 164 000 доларів США заборгованості по кредиту; 132 689,25 доларів США заборгованості по відсоткам; 4 790 190,86 грн. нарахованої пені за несвоєчасне повернення кредиту та несвоєчасну сплату відсотків, а всього 296 689 доларів США та 4 790 190,86 грн.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 02.12.2013 року рішення Рівненського міського суду від 03 жовтня 2013 року змінено, зменшено суму пені, про стягнення з відповідачів на користь банку з 4 790 190 грн. 86 коп. до 1 500 000 грн.

Відкрите акціонерне товариство „Банк "Фінанси та Кредит" перейменовано на Публічне акціонерне товариство „Банк "Фінанси та Кредит", яке перейменовано на Акціонерне товариство „Банк "Фінанси та Кредит".

АТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступив свої матеріальні і процесуальні права та обов`язки за кредитним договором №Ф1-08/63858-110 від 11 вересня 2008 року, іпотечним договором №63858-110 від 11 вересня 2008 року, договорами поруки №63858-110/1, 63858-110/2 та 63858-110/3 від 11 вересня 2008 року Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону №UA-ЕA-2U19-01-28-000112-b від 21 лютого 2019 року. Між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладено договір по відступленню (купівлі-продажу) прав вимоги від 22 березня 2019 року. Згідно Додатку №1 до договору по відступленню (купівлі-продажу) прав вимоги від 22 березня 2019 року в реєстр кредитних договорів, права за яким відступаються, входить кредитний договір №Ф1-08/63858-110 від 11 вересня 2008 року, укладений з ОСОБА_1 ..

23 березня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» відступило право вимоги за кредитним договором №Ф1-08/63858-110 від 11 вересня 2008 року Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Амбрелла».

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», ТзОВ «Фінансова компанія Амбрелла», треті особи без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору №Ф1-08/63858-110 від 11 вересня 2008 року та Додаткової угоди №1 до кредитного Договору від 30 жовтня 2008 року з додатком №1 в редакції від 30 жовтня 2008 року. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що 11 вересня 2008 року на прохання свого зятя, ОСОБА_3 та його батька, ОСОБА_4 , підписала з філією Північно-Західного регіонального управління «АТ Банк Фінанси та кредит» кредитний договір № Ф1-08/63858 - 110, згідно якого їй нібито надавалася позика в розмірі 164 000 доларів США. Вказувала, що майновим поручителем виконання зобов`язання за цим кредитним договором на прохання вищевказаних осіб став її чоловік, ОСОБА_2 , який передав у заставу банку належне йому домоволодіння АДРЕСА_2 та садибну земельну ділянку. Вказує, що рішенням Рівненського міського суду від 03.10.2013 року позов філії Північно-Західне регіональне управління «АТ Банк Фінанси та кредит» до неї, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості був задоволений ,і з врахуванням змін, внесених рішенням апеляційного суду Рівненської області від 02.12.2013 року з відповідачів на користь позивача солідарно стягнуто 4 231 435 грн.10 коп. Рішенням Рівненського міського суду від 20 жовтня 2011 року було відмовлено в задоволенні її позову до ПАТ «Банк Фінанси та кредит » про визнання недійсним кредитного договору №Ф1-08/63858-110 від 11.09.2008 року та додаткової угоди до нього від 30.10.2008 року. Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 22 грудня 2011 року рішення Рівненського міського суду від 20 жовтня 2011 року було залишено без змін. Зазначає, що ухвалою Рівненського міського суду від 28 жовтня 2013 року рішення Рівненського міського суду від 20 жовтня 2011 року було скасовано за нововиявленими обставинами, і такою обставиною став висновок експерта №1-47 від 19 квітня 2013 року, згідно якого підписи від її імені на додатковій угоді №1 до кредитного договору №Ф1-08/63858 від 30 жовтня 2008 року, яка є його невід`ємною частиною, додатку №1 до кредитного договору №Ф1-63858/110 від 11. 09.2008 року в редакції від 30.10.2008 року виконані не нею, а іншою особою. Доводила, що підписання нею кредитного договору № Ф1-08/63858 -110 від 11.09.2008 року не відповідало її внутрішній волі, а волевиявлення не було вільним, оскільки вона діяла під впливом психологічного тиску з боку ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які переконували їх і працівників банку у тому, що кредитний та іпотечний договір обов`язково буде змінений як тільки ними буде оформлено права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 , пропонували навіть розписку від брата ОСОБА_4 про відмову від вказаного домоволодіння. Отже, кредитний договір № Ф1-08/63858 -110 від 11.09.2008 року не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, для неї - усі кредитні грошові кошти забрав ОСОБА_3 для своїх особистих цілей. Вказує, що у вересні 2008 року ОСОБА_3 ще раз просив її підписати якісь банківські документи, однак вона відмовилася, оскільки після підписання кредитного договору відчула нещирість у його ставленні до себе та членів її сім`ї. Зазначає, що особою, яка підписала додаткову угоду до кредитного договору №Ф1-08/63858-110 від 30.10.2008 року з великою достовірністю може бути ОСОБА_3 , оскільки під час розмови з нею визнав цей факт і по даному факту СВ Рівненського MB MBС України в Рівненській області проводиться досудове розслідування, рішення по якому на даний час не прийнято. З врахуванням наведеного, внаслідок обману з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , підписуючи 11.09.2008 року кредитний договір №Ф1-08/63858- 110 від 11.09.2008 року, вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення і ця помилка стосувалася природи даного правочину, прав та обов`язків сторін. Оскільки додаткова угода до кредитного договору №Ф1 -08/63858-110 від 30.10.2008 року, яка є його невід`ємною частиною, підписана не нею, а іншою особою, цей договір у сукупності з іншими підставами для визнання його недійсним не може залишатися дійсним.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору та Додаткової угоди №1 до кредитного Договору від 30 жовтня 2008 року, мотивоване відсутністю належних, достовірних і достатніх доказів на підтвердження вимог про недійсність правочину, оскільки ОСОБА_1 , яка була стороною кредитного Договору, з дня його підписання могла довідатись про порушення своїх прав, у Договорі визначено всі істотні умови, предмет та мету Договору, строк дії, відсоткову ставку, порядок погашення, сукупну вартість кредиту, на час укладання Договору позивачка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, а її волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Додаткова угода №1 до кредитного Договору не змінює умов договору, не впливає на права позивачки, а тому вимоги про її недійсність не направлені для захисту цивільних прав та інтересів позивачки.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд.

За положеннями статтей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтями 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 та ч. 5 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

ОСОБА_1 , обгрунтовуючи свої вимоги, як на підставу недійсності правочину, посилалась на те, що підписання нею кредитного договору № Ф1-08/63858 -110 від 11.09.2008 року не відповідало її внутрішній волі, а волевиявлення не було вільним, оскільки вона діяла під впливом психологічного тиску з боку ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Іншою підставою визнання недійсним правочину ОСОБА_1 вказувала, що підписуючи кредитний договір №Ф1-08/63858-110 від 11.09.2008 року, вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення і ця помилка стосувалася природи даного правочину, прав та обов`язків сторін.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається недійсним.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що підстави позову про вчинення договору внаслідок помилки, а також водночас проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони, що передбачені статтями 229, 231 ЦК України, є взаємовиключними, оскільки предмет доказування кожної з обставин, на яку посилається на підтвердження своїх доводів позивачка, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що при укладенні кредитного Договору, банк та позичальник ОСОБА_1 погодили всі істотні умови, а саме щодо отримання кредиту в іноземній валюті - доларах США, строків повернення коштів, плату за користування коштами, забезпечення зобов`язань позичальника. Позивачка не надала доказів щодо введення її в оману під час укладення договору кредиту, оскільки перед його підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписала. Також не надано доказів щодо вчинення психологічного насильства з боку інших осіб, що не були сторонами договору.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, є аналогічними доводам позовної заяви і, необґрунтованість яких суд першої інстанцій достатньо повно мотивував.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

З Додаткової угоди № 1 від 30.10.2008 року до кредитного Договору № Ф1-08/63858-110, яку позивачка просить визнати недійсною з тих підстав, що вона її не підписувала, видно що умови цієї угоди містять викладений в новій редакції графік погашення кредиту. Умови цієї угоди не змінюють і не доповнюють умови кредитного Договору, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що укладення такої угоди інтереси позичальника не порушуються, а вимоги про її недійсність не направлені на захист цивільних прав та інтересів позивачки.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2021 року.

Головуючий Н. М. Ковальчук

Судді: С. В. Хилевич

С. С. Шимків